Že už asi nenaskočím

že už asi nenaskočím, Tesy

i když někdy pod Střekovem

„zase cítím náš vlak“

na západní pobřeží

půlnoční hytlák do zadní země

kde učils mě znát místa;

do prométheovských výšin skalních měst

(domova tuláků) se střechou z celtoviny;

kde světlo se láme – pod převisy campů

v bláznivých vizích naší ameriky

a dál a dál; přes hřebeny předělů

v nezměrnosti touhy do trasy

v kruhu ohně...vykřesat chvíli

* * *

že už asi nenaskočím; říkám vechtrovi

co mě žene vod kolejí nádraží;

kde vystavěls svý města

když v úžasu novej život dral se

ženským klínem – s kukačkou v hnízdě

(jaká to ironie z věčných lásek)

* * *

že už asi nenaskočíš, brácho

dnes projedou bez nás páteční vlaky

s ostruhou touhy divokejch koní;

protnout pásku v ohlávkách handicapů

(byl jsi z nich), vždyť i tvůj let

z pátýho patra paneláku;

byl až příliš

do

ko

na

lý

(...)

Petr Švarc – Bobeš

3. místo – Poezie nad 23 let