Vodácký placebo efekt

Václav Mišik      1. místo Próza nad 23 let

Houslista Jiří Adámek se stal koncertním mistrem symfonického orchestru ještě před svými čtyřicátými narozeninami a byl na tento fakt neskutečně hrdý. Vynikal totiž vždy umanutostí a  asketickým způsobem života směřující k jedinému cíli – prvním houslím. K daru shůry v podobě absolutního hudebního sluchu přidával již od útlého mládí obrovské penzum píle a pracovitosti a svůj houslový svět intervalů a tónů opouštěl jen zřídka. Díky tomu však vedl poměrně osamělý staromládenecký život. Konzumní hudbou zdaleka opovrhoval a tak jediný kontakt s okolním světem zajišťovaly mu pravidelné každoměsíční nedělní obědy u jeho sestry.

Adámkova jen o necelé dva roky mladší sestra Jana byla houslistovým pravým opakem. Ač vybavena do života stejnou dávkou talentu, cíle jejích zájmů byly daleko rozsáhlejší. Toho  času již rozvedená, ale přesto veselá a družná máma od dvou dospívajících dětí podnikala spoustu akcí sportovních i kulturních a každou volnou chvíli trávila někde v přírodě. Ať již navlečena do starých maskáčů na trampu nebo ve vytahaném námořnickém triku jako součást party zdolávající kdejaký říční tok.

„Už se na tebe nemůžu dýl koukat, v létě tě vezmu s partou na vodu! Je ti čtyřicet a jdeš jak chrastítko!“ oznámila Adámkovi Jana nekompromisně až koncertnímu mistru zaskočilo.  Vidličkou posunoval knedlík po talíři odkrývaje tak pod omáčkou malbu sestřina svátečního servisu a tvářil se jako děcko, kterému vzali bonbón. Vzdorovat se však neodvážil. Ujištěn skutečností, že veškeré vodácké vybavení mu bude zapůjčeno, vyrazil zkoprněle k domovu. „Vezmeš si skřipky a něco nám brnkneš,“ volala ještě z okna za Adámkem sestra.

Léto bylo v plném proudu a ve vodáckém kempu panoval čilý podvečerní ruch. Veselé kakofonní kulise, složené z družných vodáckých debat, hučení jezu, zatloukání stanových kolíků, chrastění ešusů a dutých úderů při shazování lodí z vleků, dominoval přeci jen ponejvíce hlahol od výčepního stánku.

I houslista Adámek, jenž právě dobojoval s prekérní výstavbou svého zapůjčeného kopulovitého přístřešku, vyrazil dle pokynů své sestry v ústrety osvětleného okénka. Nalézala se zde již celá parta, která se měla stát v příštím týdnu Adámkovým zasvětitelem do tajů vodáckého života.

„No to je dost! Ber místo!“ zahlaholila sestra Jana a velitelským gestem posunula na lavici šestici vodáků a do vzniklé mezery bratra vpasovala. Vzájemného představování, lomení palců i poplácáních po rameni bylo nepočítaně, jména i přezdívky létaly vzduchem a na závěr uvítacího ceremoniálu přistála před Adámkem láhev s nazelenalou tekutinou.

„To je křtící nápoj. Pij!“ rozkázal chlapík v admirálské čepici sedící v čele.

Adámek požil podivnou tekutinu a zesinal. Co to proboha je?

„Klídek. To je jen peprmintka s francovkou v osvědčeném poměru 1:1,“ oznámil Adámkovi naproti sedící chasník s mandolínou na krku.

„Musíš dát tři loky,“ dodal vzápětí.

To asi nedokážu, pomyslel si Adámek.

„Tady Begár je tvůj nový kormidelník, tak ať nemá na přídi žádnou sušinku,“ ukázal Admirál směrem k zarostlému mandolinistovi.

Ten se právě pokoušel naladit svůj léty omlácený nástroj pomocí jediného plastového kolíčku, který střídavě přemísťoval na ladícím mechaniky jednotlivých strun. Když se zdál být s výsledným zvukem spokojen, uklidil plastový kolík do krabičky a prohrábl struny. Jako na povel se na klínech vodáků objevily kytary a rozjela se pravá vodácká zpívaná. Adámek se svým vytříbených sluchem byl v šoku. V krku ho pálilo z jedovatého nápoje, uši mu trhal nástrojový nesoulad a nejvíce trpěl z výkonu mandolinisty. Tak s tímhle mám strávit celý týden a ke všemu na vratké lodi. Kormidelník Begár, který právě dozpíval svým cigaretovým hlasem ryčnou píseň o bukanýrech, oslovil Adámka:

„Tak co ty housle, držíš ten futrál jak největší svátost a ještě si nebrnknul. Dojdu ti pro nějaký posilovač!“

Adámek si povzdychl, ale když před něj Begár postavil panáka tentokráte nahnědlé tekutiny,  vyjmul své milované housle z futrálu. Dotáhl smyčec a jal se ladit. Ostatní muzikanti nečekali a spustili bujarou píseň o desperátech. Adámek se celkem bez problémů do jednoduché harmonie přidal a vykouzlil na svůj nástroj pár svižných sjezdů, které do skladby skvěle zapadly. Všichni byli plni nadšení a radovali se, jak jim to krásně šlape. Ne tak Adámek. Po pauze oslovil mandolinistu: „Pane Begáre, proč si nedotáhnete to déčko a naopak nepodladíte éčko?“

Kormidelník Begár zkoprněl a zůstal na Adámka civět se spadlou bradou.

„Tak předně, pane Housle,“ oslovil Adámka, když se mu brada opět vrátila do normálu, „tady si tykáme a naladit tuhle voprejskaninu není až tak jednoduchý! Budeš to muset nějak vydržet.“

A na důkaz svých slov spustil náročnou mandolínovou instrumentálku. Adámek přijal nevyslovenou výzvu, zatnul zuby a přidal se. V čele sedící Admirál založil ruce a  spokojeně pokyvoval hlavou do rytmu a co chvíli posílal rychlé spojky k okénku pro další životabudiče. Sympatická vodačka z jiné party házela po Adámkovi očkem. Nálada díky rozjeté kapele gradovala a spát se šlo až hodně po půlnoci.

Namožená záda z neodbytného pocitu vyvažovat vratkou loď, v hlavě tisíc permoníčků kutajících vysoko nad plán, střídavé návaly chladu a horka. Unavené oči navyklé svižně odezírat z houslových partitur nyní stěží odolávaly odrazům slunce na říční hladině. Adámkovi nebylo dopoledne vůbec dobře. Na alkohol nebyl zvyklý a všudypřítomný pocit možného převrhnutí psychice také příliš nepomáhal. Seděl toporně na špici Begárovy lodi a co chvíli kontroloval lodní pytel se svým drahocenným nástrojem. Utopení brýlí při nasedání do lodi si doteď nedokázal zcela rozumně vysvětlit. V pravidelných intervalech namáčel dlaň a chladil zátylek, ale bez většího efektu. Bodavá bolest hlavy neustávala. Se zplihlým slaměným kloboukem, kterým jej ráno obdarovala sestra, vypadal jako prototyp neštěstí.

„Házíme kotvu!“ vydal rozkaz Begár a mávl na admirálskou keňu uzavírající jako vždy flotilu lodí. „Sejdeme se na oběd v hospodě ve vsi, musím odložit zátěž,“ volal Begár směrem k Admirálovi.

„Tak hodně štěstí v peřejkách,“ usmála se na Adámka sestra Jana coby Admirálův háček.

Begár obratně zamanévroval lodí k ústí potoka a najel špičkou lodi na písčitou mělčinu. Zanořil se do barelu a poté, co objevil svou papírovou spásu, vyrazil pro jeho rozložitou postavu celkem netypickým drobným krokem směrem k houštinám, kde hodlal vyhledat tolik potřebné soukromí.

„Prášky na bolest hlavy mám volně vysypaný v tý pixle na vrchu barelu,“ stačil ještě upozornit Adámka než se za ním zavřelo křoví.

Adámek nahmatal v plechovce pilulku, zapil ji zteplalou vodou z petláhve a sedl si do stínu na břehu. Pozoroval v dáli za ohybem řeky mizející sestavu lodí a jakoby teprve nyní skutečně začal vnímat realitu. Sice se vedrem nepohnul ani lístek, ale díky řece a ustupující bolesti hlavy bylo horko najednou lépe snesitelnější.

„Ahóój,“ ozvalo se z projíždějící lodi, „krásně si včera hrál. Doufám, že to večer zopakuješ.“ projevila přání sympaťanda ze včerejšího večera. Adámek se toho dne poprvé usmál. Jak dlouho já vlastně nebyl v přírodě? Ten okolní klid – klid před zdánlivou bouří jej inspiroval. Přešel k lodi, vyjmul z lodního vaku svůj opečovávaný nástroj a  dopřál v houští skrytému Begárovi trochu klasiky. Příhodně zvolil sonátu Léto z Vivaldiho Čtvera ročních období a  na několik dlouhých minut se cele poddal hudbě, takže se opravdu lekl, když Begár velel k odjezdu.

„Pěkně hraješ,“ byl pochválen Adámek, „ale čeká nás pohoupaná na peřejích a potom príma kuchyně! Vyhládlo mi, nasedej!“ Adámek uklidil housle do futrálu, futrál do igelitového pytle a vše poté do lodního vaku, který zasunul hluboko do špičky lodi. Odrazili od břehu. Begár zažehl obligátní cigaretu a stočil loď po proudu. Hned za ohybem se řeka zužovala a musela se vměstnat do poloviční šířky. Následek tohoto zúžení, tedy vlny a zrychlující se proud byl pro každého vodáka  pastvou pro oči.

„V klidu píchej, vody je dost, jenom to párkrát zhoupne,“ velel Begár těsně před tím, než si je proud vzal. Adámek se snažil plnit rozkaz. Pádlo držel jako štít před sebou, křečovitě jej svíral a bázlivě vyhlížel první vlny. První zhoupnutí doprovodilo Begárovo natěšené zavýsknutí, druhé zhoupnutí Adámkův panický řev a na třetí vlně to již koncertní mistr nevydržel. Pustil se rukou pádla a chytil se límce lodi očekávaje stabilizování rozdováděné laminátky. Poslední, co zaslechl, než se nad ním zavřela voda, byl Begárův již ne tolik optimistický křik. Co to je bort a proč se ho nemá držet, se už Adámek nestihl svého kormidelníka zeptat. Letěl proudem chvíli nad a chvíli pod vodou, marně se snažil zorientovat a řídit směr své nedobrovolné plavby. V jednu chvíli zahlédl před sebou loď, avšak dnem vzhůru. Proud jím znenadání smýkl ke straně, kde naštěstí bylo vody méně, a tak Adámek mohl řece lépe vzdorovat. Brodil zoufale ke břehu a to, že stále nepustil pádlo, nelze jistě přičítat znalosti vodáckého desatera. Na vysoký podemletý břeh nedokázal Adámek vylézt, a tak se otočil zpět k řece a rozhlédl se. Jedinou známou věc, co spatřil, byla okolo poklidně plovoucí mandolína. Zmocnil se jí a vylil z ní vodu. Nebýt adrenalinu napumpovaného v žilách, jeho přirozenou reakcí by byl pravděpodobně pláč. Takhle jen po kolena ve vodě podupával sem a tam, v jedné ruce pádlo, v druhé mandolínu a byl zmatený jako Goro před Tokiem.

Takto Adámka objevil Begár, který se prodral zarostlým břehem proti proudu.

„Tak si celej! Prima. A pádlo i mandolínu máš. Dvakrát prima. Taky pro tebe něco mám.“ zvolal Begár a zvedl do výšky lodní pytel.

„Mé housle!“ vytřeštil oči Adámek a nebýt vysokého břehu, asi by Begára radostí objal.

„Spusť se vodou podle břehu, máme zakotveno o něco níž. Musíme vylejvat!“ nezdržoval se Begár a opět se ztratil v houští.

Celá parta se v hospodě u oběda náramně bavila na účet trosečníků, kteří spluli peřeje netradičním způsobem. Begár se poté, co vdechl guláš s pěti a jedno orosené, tvářil celkem spokojeně, Admirál se blahosklonně usmíval, sestra Jana objímala Adámka a koncertní mistr objímal futrál očekávaje z úst svého kormidelníka výši trestu. Obával se, že po zbytek týdne bude muset právem trpět. Ale kdepak Begár! Poručil si kávu s malým rumem, popadl mandolínu a směrem k Adámkovi zahalasil: „Tak kde jsme to včera skončili? Vyndej housle, oslavíme tvé první cvaknutí písní!“ Pak sáhl po své oprýskané krabičce.

Že bude přeci jen trpět, došlo Adámkovi záhy.

„Tak tuhle madolínu už nenaladíme!“ prohlásil rezolutně Begár.

„Rozklížila se?“ ptal se směsí obav i radosti Adámek.

„Houby rozklížila. Pane koncertmajstr, vy jste na místo pilulky polkl dopoledne můj ladící kolíček!“