Ve škatulce

Ze všech bytostí ve vesmíru

nikdo se ke mně nechová

tak jako moje krejčová:

vždycky mi znova bere míru.

Ostatní si mě zařadili,

je jim už o mně všechno jasné.

Podtrhnout, sečíst – tím to hasne.

Nepochybují ani chvíli.

Zastrčili mě do škatulky.

Co na tom, že je mi to těsné?

Trčí ven nohy, hlava – děsné,

nevejdu se tam ani způlky,

všude mě kousek přečnívá!

Hrabu se ven a kdekdo kouká

na mě jak na mrtvého brouka,

co na špendlíku ožívá.

Jinak je u mé krejčové.

Ta si mě vždycky znovu měří.

Léta mě zná a přesto věří:

nic na mě není hotové,

nic ještě není uzavřené.

Jak je to přitom všechno prosté –

kdo žije, mění se a roste,

dokud ho vnitřní motor žene.

Ona to všechno chápe, zdá se.

Dá prostor mému rozvíjení

a tak, po krátkém zamyšlení,

mi přidá centimetr. V pase.

Iva Synáková – Tapi (Podolí u Brna)

2. místo – Poezie Oldpsavci