Tomáš Dušek

Třetí vlna

Copyright © 2015 Tomáš Dušek

Copyright obálka © 2015 Nikola Dušková

ISBN: 978-80-87901-24-3

Motto:

Nemoc přicházela ve vlnách. Nejvražednější byla třetí vlna.

Díl I.

Třetí vlna

Den 1. (podzim – 1. říjen)

Když se probudil, vstal. Rodiče už byli v práci. Ranní hygiena. Prohlížel si své mírně obtloustlé tělo v zrcadle. Moc se přes léto neopálil a teď s nechutí pozoroval svoji sýrově bílou pokožku a povislou kůži.

Bude s tím muset něco udělat. Od zítřka začne cvičit. A chodit do solárka.

To mu připomnělo, že už mu možná přišla podpora.

Z koupelny do kuchyně. Dal dva tousty do toustovače a zapnul si malou televizi, co měli v kuchyni. Z okna paneláku sledoval okolí.

Podzim začínal nádherně. Listí na stromech se krásně zbarvilo a vytvářelo pestrou mozaiku.

Z okna kuchyně měl výhled do vnitrobloku paneláků. Čtyři paneláky tvořily velký čtverec a uprostřed bylo volné místo. Stály tam stromy, dětské hřiště, na které děti moc nechodily, lavičky, betonová zeď plná graffiti, tyče na košíkovou.

Za paneláky vykukoval kopec a za ním les. Podzim ho barvil do mnoha barev.

Když byl menší, chodili do toho lesa s tátou a mámou. Pod kopcem tekla studánka. Z té si nabírali vodu do lahví na doma. Byla vynikající, ne jako ten chlor, co tekl z kohoutku.

Později se v té vodě začaly objevovat dusičnany, jak se do spodní vody dostalo hnojivo z okolních polí, a tak ji přestali brát a začali si vodu kupovat.

Dál za městem bylo kopců víc. Jezdíval tam kdysi na kole až ke staré zřícenině nějakého hradu. Tehdy ho bavívalo vyjet, co nejvíce to šlo. Když už nemohl, slezl z kola a vytlačil ho po úzké pěšině až nahoru na kopec. Chvíli šplhal po polorozpadlých zdech hradu.

Nakonec nasedl na kolo a se sebevražednou odvahou sjížděl tu lesní pěšinu.

Nikdy nespadl.

Opíral se hlavou o sklo okna a vzpomínal.

Cvaknutí toustovače mu připomnělo snídani.

Naložil si na tousty sýr a z lednice si nalil kolu. Jedl a přitom sledoval televizi. Nic zajímavého. Ve zprávách se mluvilo o krizi. Bouračka někde na Vysočině, problémy nějakého státu někde daleko. Nový druh zmutované chřipky a důchodce, který vypěstoval řepu, kterou nemohl sám vytáhnout, a musel zavolat manželku a vnučku.

Kontrola mobilu. Kredit skoro na nule. Kdy už přijdou ty prachy?!

Po snídani zalezl do svého pokoje a pustil si počítač. Zkusil stáhnout novou hru, ale nepodařilo se mu ji spustit. Tak hrál starší verzi. Dobrý výsledek.

Odpoledne přišla máma. Pomohl jí umýt nádobí, aby to nevypadalo, že nic nedělá. Vypadl dřív, než se vrátí táta. Fakt se mu nechtělo poslouchat ty jeho kecy.

Výtah nejel. Oprava potrvá dva měsíce. Z pátého patra pěšky dolů. V prvním patře narazil na tátu.

Proběhl okolo.

„Martine!“ zavolal za ním táta.

Neochotně se zastavil.

„Co je?“

„Kam jdeš?“

„Ven.“

„Co práce?“

Otráveně vzdychl. „Není.“

„Hledal jsi?“

„Jasně, že jo. Práce pro mladý není.“

„Mluvil jsem u nás s mistrem. Starej Novotnej jde na jaře do důchodu. Mohl bys nastoupit u nás. Mistr říkal, že ti to místo podrží.“

„Hmm,“ odpověděl bez zájmu.

Táta si ho s despektem prohlížel, pak se otočil a dál stoupal po schodech.

Vyběhl ven. Chvíli se toulal po městě, pak zapadl do hospody. Pingl před něj automaticky postavil půllitr.

Pomalu ho cumlal. Naštěstí k večeru přišel Karel a založil ho.

Vydržel do zavíračky. Když se vrátil, máma spala a táta něco kutil v pokoji. Zapadl k sobě a ještě do tří do rána si hrál na počítači.

Den 3. (3. říjen)

Konečně přišla podpora. Hned je líp. V televizi nic. Krize, chřipka na postupu, podzim bude chladný.

Na poštu pro prachy. Dobít kredit. Konečně má spojení se světem.

Chvilku bloumal městem. Prohlížel si výklady. To jsou pálky, na které mu podpora v nezaměstnanosti nestačí. Zatracenej stát, zasraná vláda. Nic pro lidi nedělají. Takový ceny! Kdo si může dovolit mobil za dvanáct tisíc? Jen nějakej zloděj.

Všichni jsou zloději.

Zapadl do hospody. Karel přišel později. Ukázal nový mobil. To se mu to vytahuje, když si dělá IT technika.

Má prachů, že neví co s nimi, a ještě mu není blbý říct si o vrácení dluhu.

Ale co, kvůli třem stovkám se neposereme, že jo?

Večer byla hospoda plná. Bylo vidět, že se braly podpory. Pingl kmital, zpocenej až na prdeli.

Okolo prošla Monika. Ani si ho nevšimla. A to spolu chodili do třídy.

Otočil se za ní.

„Na tu nemáš.“ Karel ani nezvedl oči od mobilu.

„To nemůžeš vědět,“ odsekl mu.

„Slyšel jsem, že dělá modelku. A přihlásili ji do Miss.“

„Pokud dělá modelku, nemůže jít do Miss,“ namítl Pavel, který si k nim přisedl.

„Když máš prachy, můžeš všechno.“ Karel si vyměnil tácek pod půllitrem.

Sledovali stůl s Monikou. Pilo se tam šampaňské.

„Blbej sekt. Pálí mě po něm žáha,“ ulevil si.

„Lijou si tam vodku. Budou za chvíli na sračky. Pojedou tím jeho novým fárem a zase ho seberou a zase to tatínek bude žehlit,“ kývl Pavel ke stolu s Monikou.

Žádostivě ji sledoval. Tu tak mít... Ty dlouhý blonďatý vlasy, ty nádherný nohy.

„Kašli na ni,“ přiťukl si Karel k jeho půllitru.

Přisedla si Jana.

„Něco nového?“ zeptala se.

„Ale, tady pán zase touží,“ ukázal na něj Karel půllitrem.

„Tak to musíš vyhrát první ve sportce. Nebo mít tatínka, jako má on.“

Vzdychl a napil se.

„Můj fotr dělá ve fabrice za čtrnáct čistýho a klepe se, aby ho nevyhodili,“ ulevil si. „A máma prodává v trafice.“

„Tak tím ji neoslníš.“ Jana si objednala rum s kolou.

Dal si taky rum a nalil si ho do piva. Někdo holt pije rum s pivem a někdo bohemku s vodkou.

Večer mu bylo tak zle, že si ani nehrál.

Den 4. (4. říjen)

Ráno mu bylo ještě pořád zle. V poledne našel v lednici oběd, co mu připravila máma. Zase rejže. Copak jsem Číňan?

Znechuceně hodil talíř zpátky do lednice. Podíval se, jestli tam není něco jiného.

Kompoty. Samý kompoty. Máma je posedlá zavařováním, a přitom to nikdo doma nejí.

Kdyby podpora alespoň za něco stála, mohl se jít najíst do McDonaldu. Tohle je fakt svět na hovno.

Den 5. (5. říjen)

Nějaký papíry. Má se dostavit někam ohledně práce.

Ani nevěděl, jestli se mu chce. Otravovat se někde celej den a dostat jen o pár stovek víc, než má podporu.

Ale zase by neposlouchal ty tátovy kecy o neschopnosti.

V televizi mluví o chřipce. Prý je na postupu.

Nechtělo by se mu přijít do práce a hned marodit.

Večer zase kázání od táty. Jen sedí, cpe se sladkostmi a nic nedělá.

Dělal by, kdyby byla práce.

Kdyby prý hledal, určitě by sehnal.

Otráveně odešel do svého pokoje a uklidňoval se hraním na počítači.

Den 10. (10. říjen)

Tak do práce ho nevzali. Na to místo se tlačilo dalších deset.

A chřipku dostal. Bylo mu zle. Horečky okolo čtyřicítky. Léky nezabíraly.

Dusivý kašel. Někdy kašlal tak, až z toho začal zvracet.

Ani hrát ho nebavilo. Jen tupě seděl a čuměl na bednu.

Všude chřipka. Rozlezla se po celém světě. I do míst, kde o chřipce nikdy nevěděli.

Hlavní hygienik mlel něco o rezistenci na léky, o novém kmeni odolném proti nepřátelskému prostředí. Umírali na ni lidé. Většinou v rozvojových zemích, ale i ve vyspělých státech. Hlavně staří lidé a děti.

Pil čaj s citronem a bylo mu zle.

Den 17. (17. říjen)

Konečně chřipka začala ustupovat. Přes noc vypotil snad hektolitr potu.

Ráno se na sebe podíval do zrcadla. Hodně za těch pár dní pohubl.

V televizi jen chřipka. Některá místa jsou silně postižena. Umírají na ni tisíce lidí. Přeplněné márnice, lidé s rouškami v ulicích.

Po dlouhé době vykoukl z okna svého pokoje. Venku chodilo mnohem méně lidí než obvykle, všichni něco bílého okolo obličeje.

Konečně si sedl k počítači. Ale hrát ho nějak nebavilo.

Večer ulehl s chřipkou táta.

Den 18. (18. říjen)

Chřipku dostala už i máma. Oba dva se zmohli jen na to, aby si došli na záchod. Vařil jim čaj a nosil ubrousky na kašel a na smrkání.

Společně sledovali televizi. Někde byl kvůli chřipce vyhlášen výjimečný stav. Reportér mluvil o tom, že můžeme být rádi, že jsme ve vyspělém státě a v podnebí, kde se chřipka vyskytuje, tudíž jsme proti ní odolnější než některé národy na jihu. Záběry ukazovaly místo někde v Africe, kde lidé leželi vyskládáni před nemocnicí.

Den 20. (20. říjen)

Táta už je relativně v pořádku. Volal do fabriky. Řekli mu, ať se pořádně vyleží. Prý museli kvůli chřipce omezit provoz. Tak ať se nehoní.

Máma furt leží a kašle. Sípavě dýchá, jako by měla v krku píšťalku.

Navštívil je doktor. S rouškou přes ústa.

Je toho hodně a je na to sám. Ostatní doktoři jsou nemocní.

Máma musí do nemocnice. V nemocnici chybí lékaři i sestry. Výtah samozřejmě nejel.

Saniťáci se ptali, jestli máma může chodit. Na schodech jim upadla. Naložili ji na nosítka, ale odpočívali v každém poschodí.

V sanitce už někdo ležel. Poprosili ho, aby si sedl na sedátko, protože máma je na tom hůř.

Z hlavy jí kapala krev, jak upadla na schodech. Návštěvy kvůli chřipce nejsou povoleny.

Zaklaply dveře a s tátou sledovali, jak sanitka s houkáním odjela.

Den 21. (21. říjen)

Máma v noci umřela.

Den 22. (22. říjen)

První sníh.

Den 43. (12. listopad)

Od pohřbu mámy táta sedí a jen kouká na televizi. Přijde z práce, sedne k bedně a čumí. Nemluví, jen přepíná programy.

Pak zhltne něco, co koupil v hypermarketu, a zavře se v pokoji.

Vůbec spolu nemluví.

Den 61. (30. listopad)

Chřipka ustupuje. Táta se změnil. Zavírá se ve svém pokoji, ani nevychází.

Když přijde z hospody, tak vidí přes matné sklo tátovu siluetu proti blikání monitoru počítače.

Kolikrát, když ho už nad ránem nebaví hrát si hry a před spaním si jde ještě na záchod, u táty se pořád svítí.

To by se mi tak chtělo. Blbnout do tří do rána a pak v sedm do rachoty.

Den 85. (Vánoce)

Prázdné místo u stolu. Nucené veselí.

Hromada SMS od přátel. Ať ti kost nezaskočí v krku.

Poprvé nemají na štědrovečerní večeři kapra. Táta smažit moc neumí. Salát z hypermarketu, připálený kuřecí řízek. Sevřené hrdlo.

Raději, aby tak kost zaskočila, než takové Vánoce.

Dárky.

Od táty nějaké hadry. On mu koupil bačkory. Nějak to nesedlo, když si je táta natáhl.

Posraná symbolika.

Večer to nevydržel a vypadl do hospody.

Otrávenej pingl a prázdná putyka.

Zapnutá televize v lokále. Nějaké staré filmy. Vánoční zprávy. Chřipka na ústupu. Svět v šoku.

Pět procent mrtvých.

Pět procent?

To je nějak málo, ne?

Není. Pět procent je 350 000 000. Slovy: tři sta padesát milionů.

A máma je na kterém místě?

Dva rumy do piva. Jeden za sebe a jeden za mámu.

Den 92. (Silvestr)

Večer v hospodě. Kde jinde.

Všichni slaví.

Snad bude ten rok lepší. Tenhle stál pěkně za hovno.

Sleduje stůl s Monikou.

Nějak se nebaví. Ten její kluk umřel na chřipku. Jeho táta si potom prostřelil hlavu.

Sedl si k jejich stolu.

„Ahoj, Martine,“ usmála se na něj.

„Hezkej novej rok.“ Podal jí ruku.

Stiskla ji. Chvilku zápasil s pokušením dát jí pusu, ale nakonec ho odvaha opustila.

„A upřímnou soustrast,“ dodal.

„Tobě také.“ Trochu zaváhala. „Snad tenhle rok bude lepší.“

„Doufejme. A ať ti vyjde ta Miss...“

„No, nevím. Trochu jsem přibrala,“ řekla spíš jen tak.

„Ne, jsi fakt hezká.“

„Děkuji.“ Otočila se od něj.

Pochopil, že hovor je u konce. Vrátil se ke svému stolu. Nebylo to sice velké vítězství, ale kontakt byl navázán.

U jeho stolu si nikdo nevšiml, že odešel. Všichni debatovali o novém roce.

„Pátýho nastupuju,“ zvedl Pavel půllitr. „Chřipka odkráglovala většinu starých, tak se uvolnilo dost pracovních míst. A najednou to jde.“

Všichni ztichli.

„Sorry,“ položil Pavel půllitr, „takhle jsem to nemyslel.“

„Taky nastupuju. Ale až desátýho. K tátovi, do fabriky. Jako pomocná síla, než se zapracuju.“

„Martine, promiň. Neuvědomil jsem si to.“ Pavel sklonil hlavu k půllitru.

„To je fuk,“ mávl rukou.

„Prý jsme na tom ještě dobře. Říkají, že u nás zemřelo okolo sta tisíc lidí. Ale někde to byla prý třetina populace.“

Mně umřela třetina rodiny, pomyslel si trpce.

Den 180. (29. březen)

Konečně jaro. Zima byla dlouhá.

Chřipka zmizela. Jen občas nějaké poplašné zprávy.

V hospodě ukázal nový mobil.

„Dobrý,“ poplácal ho Karel. „Dělnická třída má peněz.“

„Dělník dneska jen mačká knoflíky od stroje. A mistr chodí a kontroluje, jestli nespí ve stoje.“ Přisedla si Jana a poručila si kolu s vodkou.

Sledoval stůl s Monikou. Nějaký týpek jí drtil ruce a hleděl jí do očí. Totálně zkažená nálada.

Zazdil ji několika rumy a poblil se.

Den 220. (8. květen)

Přišel mu dopis, aby se dostavil ke svému doktorovi. Omluvil se v práci.

Doktor se ho důkladně vyptával na chřipku. Na její průběh, čím ji léčil. Odebral mu krev.

Večer si ho zavolal táta.

Vstoupil do pokoje a byl překvapen.

Nepořádek, jaký za mámina vládnutí nebyl možný. A knihy.

Táta nikdy moc nečetl. Podle čísel na deskách byly z knihovny.

Počítač, monitor, tiskárna. Hromady potištěných papírů.

„Byl jsi taky u doktora?“ zeptal se táta.

„Vždyť to víš.“

„Na co se tě ptal?“

„Asi na to samý, co tebe.“ Podíval se na potištěné papíry. Nějaké nákresy. Mapy.

„Ptal se tě na chřipku? Jak dlouho jsi ji léčil a čím?“

„No jo.“

„Neví si s ní rady.“

„S čím?“

„S tou chřipkou.“

„Už je pryč. Nebo ne?“

„Kdyby byla pryč, tak by si nás nevolali.“

Den 280. (7. červenec)

Táta dostal poukaz do lázní. A on taky.

„No jasně,“ mával Pavel na vrchního účtem. „Mají málo pacientů. Když jim všichni staří...“ Zarazil se.

„Myslíš?“ zeptal se Karel. „Zhruba polovina národa si prošla chřipkou. To je víc než ta stovka tisíc, co na ni umřela.“

„Já ji neměl, já poukaz nedostanu,“ pokrčil Pavel rameny.

Den 320. (16. srpen)

Bylo volno. Sledoval svoje tělo. Pobyt v lázních mu prospěl. Cvičení, výlety v přírodě, koupele, vitamíny, zdravá strava. Svaly se rýsovaly pod kůží a měl dobrý pocit.

Z nějakého popudu vešel k tátovi.

Hromada knih ještě vzrostla. A na zemi upomínky z knihovny. Za nevrácené knihy.

Táta lehce pokašlával.

„Co děláš?“ zeptal se táty.

Táta se otočil od monitoru.

„Píšu.“ Dost blbá odpověď. To je přece vidět.

„Můžu ti nějak pomoct?“

Sledoval ho přes brýle.

„Můžeš,“ řekl potom. „Nevím, jak vyrobit střelný prach.“

„Na co chceš střelný prach? Vyhodit parlament? Jako Guy Fawkes?“ zasmál se.

„Na to by nestačil ani dynamit. Jen by mě zajímalo, jak se dá vyrobit střelný prach v primitivních podmínkách.“

„Na co to chceš?“

„Píšu knihu. O tom, jak se co dá udělat bez pomoci techniky. Jak se to dělalo v historii.“

„Knihu? Ty píšeš knihu?“

„No.“ Trochu stydlivě se usmál. „Ona to není kniha, je to spíš příručka.“

„A kde to chceš vydat?“

„Vydat?“ zamyslel se. „Ona možná ani nestihne vyjít.“

„Nerozumím.“

Seděl a chvíli mlčel.

„Ta chřipka se vrátí.“ Ztišil hlas, jako by se bál, že ho někdo uslyší. „A oni nevědí, co s tím. Nedokáží ji zastavit. Hodně lidí je po chřipce oslabených a další vlnu nepřežijou. Proto nás poslali do lázní. Abychom alespoň zesílili.“

Trochu se mu zamotala hlava.

„V televizi ale hlásili, že mají ložiska nákaz pod kontrolou.“

Zakroutil hlavou. „Nemají. Je to lež. Aby měli ložiska nákaz pod kontrolou, museli by zastřelit všechny, kteří to už měli. Protože podle toho, co jsem zjistil, se z nás stali bacilonosiči. Máme ty viry ukryté někde v lymfatickém systému, maskované, že je náš obranný systém neodhalí. A při nějakém oslabení, při nějaké jiné nákaze tenhle vir vyskočí a znovu začne pustošit.“

Sedl si na hromadu knih.

„Já jsem bacilonosič? Já jsem nákaza?“ zeptal se.

„Ano. To je možná ten další důvod, proč nás posílají do lázní. Nesmíme onemocnět, protože jinak může ven vyrazit chřipka.“

„Takže ty jsi nákaza.“ Pavel si demonstrativně odsedl dál.

„Fotřík to tvrdí.“

„Tvůj fotr je doktor?“ Karel vytáhl notebook a rozložil ho na politém stole. „Já myslel, že maká ve fabrice.“

„Zblbnul. Hledá po netu, luští starý knihy.“

„A podle nich najde lék?“

„Ne. Ale prý, až se zhroutí civilizace, budeme se muset naučit žít po staru.“

Karel chvilku mačkal klávesy.

„Nic tu není. Nic, co by podporovalo teorii dělníka z fabriky.“

„Asi by to tam dali. Na první stranu.“

„Nebuď blbej. Konspirační teorie,“ napil se Karel piva.

„Ahoj, Martine.“

Zvedl oči od Karlova notebooku.

„Ahoj, Moniko.“ Zvedl se, až málem porazil stůl. „Co se děje?“ zeptal se.

„Chci se rozloučit,“ podávala mu ruku.

„Odjíždíš?“ V krku měl najednou úzko.

„Jen na zimu. Do hor. S Danielem,“ ukázala bradou k jejich stolu.

Zamračeně si Daniela prohlížel.

„A co tam budeš dělat? Sníh ještě nenapadl.“

„Jen tak,“ usmála se. „Jeho táta tam má takovej malej penzion. Na samotě. Bez lidí.“

„Na samotě? Bez lidí? A to jen s ním?“

„Ne. Bude tam i jeho táta. I naši. Dokonce i brácha.“

„Aha. No tak hezký Vánoce. A novej rok,“ dodal sarkasticky. „A nebudete se tam nudit?“

„Nevím,“ pokrčila rameny. „To hlavně domluvili jeho rodiče s našima.“

„Přes zimu?“ vmísil se do hovoru Karel. „To musí mít vaši dost volnou pracovní dobu.“

„Vzali si neplacené volno.“

„Na jak dlouho?“

„Na tři měsíce. Ale kdyžtak si ho o pár týdnů prodlouží.“

„Tvůj táta je doktor,“ vzpomněl si.

„Jo. Teda, teď už ne. Přerušil si praxi a zase až na jaře.“ Lehce mu zmáčkla ruku a odešla k Danielovi.

Rok 2. den 1. (1. říjen) Druhá vlna

Podzimní plískanice umožnily návrat chřipky. Čekárny se okamžitě zaplnily k prasknutí nemocnými. Hodně lidí uteklo z města na svoje chalupy. Ti, co nemohli, nebo neměli chalupy, nevycházeli ven, a když museli, tak se kryli rouškou.

Rok 2. den 5. (5. říjen)

Jak se počasí zhoršovalo, narůstal i počet nemocných. Lidé panikařili. Obchody zely prázdnotou.

Kdo mohl, udělal si zásoby a nevycházel.

Rok 2. den 10. (10. říjen)

WHO vyhlásila šestý, nejvyšší stupeň pandemického ohrožení. Doktoři, policisté a jiné složky začali dostávat antivirotika.

Školy a další veřejné instituce byly zavřeny.

Televize vysílala jen krátké zprávy. Reportéři měli roušky přes obličej.

Tátovo pokašlávání se změnilo v kašel.

Rok 2. den 18. (18. říjen)

Vše se zastavilo. Městská doprava nefungovala a těch pár autobusů, co vyjelo, zelo prázdnotou, protože lidé se báli jeden druhého. Televize začala mít výpadky a internet nešel vůbec.

Občas vypadl proud.

Chřipka propukla i u něj. A vrátila se s nebývalou silou.

Nepomáhalo nic. Klouby bolely, jako by v nich měl žhavé olovo, a kašel ho zmáhal až skoro k bezvědomí.

Když nejvíc potřebovali vodu, přestala téct.

Rok 2. den 28. (28. říjen)

Konečně se mu udělalo lépe. Umíral žízní.

Voda netekla. Proud nešel.

Za záchodu se linul smrad, jak nebylo čím spláchnout.

Otevřel lednici. Jídlo zkažené, ale našel tam dva kompoty.

Jeden otevřel. Vypil z něj šťávu a pak snědl zavařené třešně.

Otevřel druhý a zamířil k tátovi do pokoje.

Ležel tam přikrytý až pod bradu. Oči měl zavřené. Byl mrtvý.

Otevřel okno a vpustil do místnosti chlad a čerstvý vzduch.

Vypil šťávu z druhého kompotu a šel si lehnout.

Rok 2. den 29. (29. říjen)

Ráno ho probudila zima. Přikryl se ještě jednou dekou, ale už neusnul. Koukal do tmy.

Pomalu si uvědomoval, co se stalo.

To přece není pravda, přesvědčoval se. Blbě ses podíval. Jen tvrdě spí...

Rozednilo se. Bude muset vstát. A podívat se pravdě do očí.

Táta byl mrtvý. Nevěděl, co dělat. Na tuhle situaci ho nikdo nepřipravil.

Mobil nefungoval.

Nejprve šel na policii. Policista za skleněnou přepážkou se mu snažil poradit.

Je vždy nutno zavolat lékaře (obvodního nebo lékaře záchranné služby), který vystaví list o prohlídce mrtvého.

Pak ať kontaktuje pohřební službu, která zesnulého odveze podle pokynu lékaře na zdravotní pitvu, nebo do chladicího zařízení, a domluví se na sjednání pohřbu.

Šel k obvodnímu lékaři. Bylo zavřeno. Tak do nemocnice.

Ve vrátnici ho poslali do prvního patra. A dali mu roušku.

Bylo tam několik lidí. Fronta postupovala pomalu.

Konečně přišel na řadu. Lékař se zeptal, kdy otec zemřel. Řekl, že v rozmezí deseti dnů. Doktorovi to nestačilo.

Vysvětlil, že sám ležel v horečkách a nevěděl, kdy se tak stalo.

Doktor si nechal popsat, jak tátu našel a co dělal. Pak si ho chvilku zkoumavě prohlížel.

„Nemyslím si, že k vám má cenu jezdit.“ Nakonec vzdychl. „A nemyslím si, že bych našel něco neobvyklého. Máme toho hodně.“ Podal mu vystavený list. „Je dobře, že jste otevřel okno. Počítejte s tím, že si pro něho nestihnou přijet v nejbližších dnech.“

Při cestě zpátky se stavil v hospodě. Byla zavřená.

Kontroloval ho městský policajt. Vyptával se, co tu dělá.

Na dveřích pohřební služby lístek, že z důvodu úmrtí se pohřby nekonají.

Černý humor.

Stavil se u Karla. Otevřel mu. Bledost a kruhy pod očima svědčily, že i on byl postižen chřipkou.

Vysvětlil mu situaci.

„Můžu u tebe přespat?“ zeptal se.

„Chřipku už jsi měl?“ Zkoumavě si ho prohlédl.

„Ano.“

„Tak pojď.“ Otevřel dveře.

U Karla přespával několikrát. Pořád stejný nepořádek.

„Je to hrozný, když nejde net,“ vzdychal Karel. „Nedá se nic dělat. Nedá se nic zařídit. A nejdou ani telefony. Nedá se dovolat k doktorovi. Hrůza.“

„Nemáš něco k pití?“ zeptal se.

„Moc ne. Trochu vody mám ještě v nádržce u hajzlu,“ ukázal na záchod.

Záchod byl překvapivě čistý.

Dekl od nádržky byl odmontovaný. U záchodu sklenička.

Vzal si v kuchyni jinou, relativně čistou, a pořádně se napil.

„Ty nechodíš na záchod?“ zeptal se.

„Chčiju do umyvadla. A seru do novin a v noci to hážu z okna ven.“

„Dobrej nápad,“ pomyslel si.

Rok 2. den 31. (31. říjen)

Konečně se mu podařilo zařídit pohřeb. Ale stále nemohl sehnat nic pořádného k jídlu a  pití. Obchody byly buď zavřené, nebo prázdné.

Naštěstí ve sklepní kóji na policích leželo dost kompotů.

Chodil hodně oblečený. Byla zima a topení taky nefungovalo.

Když šel s kompoty domů, uviděl sousedův byt pootevřený.

Zámek byl vylomený a pohozený na zemi.

„Je tam někdo?“ zaklepal na dveře. „Volám policii.“

Pak mu došlo, že může volat jen z okna. Elektřina nešla, mobil měl vybitý a kdoví, jestli sítě fungují.

Opatrně strčil do dveří. Se skřípěním se pootevřely.

Byt byl celý zpřeházen. Deky na zemi, vysypané oblečení ze skříní.

Donesl kompoty domů a šel na policii.

Policie přišla až odpoledne.

„Víte, kde je majitel?“ ptali se ho.

„Myslím, že odjel na začátku epidemie na chatu. S celou rodinou.“

Sejmuli otisky, nafotili místo činu, zapečetili byt a odešli.

Rok 2. den 33. (2. listopad)

Otevřel zapečetěný byt sousedů. Odmontoval dekl od záchodu a nabral si vodu. Moc jí tam nebylo. Asi odtekla. A chutnala hnusně.

Chtěl si vzít ozdobnou petrolejovou lampu, ale nenašel nikde petrolej. A navíc, co kdyby se vrátili sousedi a lampu u něj uviděli.

Našel několik konzerv a pár pytlíků mouky. Kafe a cukr.

V jednom pootevřeném šuplíku si všiml několika hřbitovních svíček.

Vrátil se domů. Na sporáku si nad svíčkou uvařil kafe. Trvalo to dlouho, než se voda v kastrůlku začala vařit, ale kafe chutnalo božsky.

Rok 2. den 40. (9. listopad)

Konečně zapnuli elektřinu. Probudilo ho to v noci. Jasné světlo do obličeje.

Asi nechal zapnutý vypínač.

Ohromeně zíral do té záplavy světla a nedokázal si uvědomit, co to je. Až po chvíli mu to došlo.

Najednou ho to vrátilo o tolik dní zpátky, že to nevydržel a šel se podívat k rodičům do ložnice, jestli tam nenajde tátu.

Ne. Bohužel.

Deka z postele byla shozena stále tak, jak ji tam nechali pohřebáci, když tátu ukládali do rakve. Nebyl to jen hrozný sen.

Vrátil se.

Rok 2. den 41. (10. listopad)

Televize fungovala. Měla omezené vysílání. Nic jiného nedávali, jen o chřipce. Krizové centrum. Chřipka odchází.

Pomalu se prý vše vrací do normálu.

Rok 2. den 43. (12. listopad)

V trubkách začalo chrčet a za chvíli začala téct voda. Nejdřív kalná, pak čistší a čistší.

Nabral ji do dlaní a pil. Chutnala po chlóru. Byla ledově studená, ruce ho zábly.

Vzal si skleničku.

Nechal vodu puštěnou a sledoval ten zázrak.

Pak zapípal mobil a naběhla i síť. 200 nepřečtených zpráv.

Vyčistil si zuby. Jazykem si přejížděl po čisté sklovině.

Rok 2. den 92. (31. prosinec)

Seděli v prořídlé hospodě.

„Tak na Pavla.“ Pozvedli panáky. „Ať je mu tam nahoře dobře.“

Hleděli na prázdnou židli. Nechali tam symbolicky postavit půllitr, jako by tam Pavel byl s nimi.

„A na tvýho tátu.“ Znovu přípitek.

Hodiny odpočítávaly konec roku. Estrády se nekonaly, žádné veselí. Moc mrtvých.

„Prý tentokrát třicet pět procent. Loni pět.“

„Skoro miliarda.“

„A mrtvých bylo tentokrát víc v rozvinutých zemích. Tam přežilo víc nás, bacilonosičů, tak se chřipka mohla líp šířit,“ pomyslel si.

Sledoval prázdný stůl v rohu.

„Jestlipak to v penzionu přežili,“ napadlo ho bezděky.

Rok 2. den 95. (3. leden)

Ráno do práce. Už nedělal to, co předtím. Fabriku zavřeli. Ale jemu to nevadilo.

Po lidech byla poptávka. Nejlepší pracovní nabídky teď dávala policie a armáda. To ale nebylo nic pro něj.

Dělal ve skladu potravin. Obrovský sklad v bývalém vojenském areálu. Velké haly, kde snad kdysi stály vyrovnané desítky tanků nebo letadel, zakonzervovaných pro případ války. Tanky zmizely neznámo kam. Zůstaly jen betonové stěny, které měly bránit bombardování. Kamióny přivážely materiál, dodávky ho rozvážely do obchodů.

Potravinový průmysl vzkvétal. Ostatní odvětví skomírala.

Mobily, počítače, auta, byty, postele, nádobí, televize, hudební nástroje. Toho všeho byl přebytek. Lidí ubylo a spousta bytů zela prázdnotou. Někde se stále ještě nacházeli mrtví.

Poptávka byla hlavně po jídle a trvanlivých potravinách.

„Děláš si taky zásoby?“ Karel do něj vrazil loktem.

Stáli na vykládací rampě a čekali, až přijede další kamión, aby ho s ostatními začali vykládat.

Karel už nedělal IT technika. Přestal o ně být zájem. Když si šel na úřad práce pro podporu, úřednice mu vyjela deset stránek nabídek volných míst. Vybral si potraviny a přemluvil i Martina.

„Dělám si zásoby,“ kývl. „Jestli přežijeme další vlnu..“ Podíval se na svoje hubené ruce.

„Dopsal táta tu knihu?“ zeptal se Karel.

Mlčel. Nebyl u táty od té doby, co oba ulehli s chřipkou.

Odpoledne vešel do tátova pokoje. Topení už fungovalo. Bylo tam příjemné teplo.

Opatrně nasál pach pokoje.

Sedl si k počítači a zapnul světlo. Před monitorem ležely silné desky, plné různě popsaných papírů.

Otevřel je na první stránce.

„PANDEMICKÁ CHŘIPKA“, stálo tam velkým písmem.

Projížděl první stránky. Bylo tam popsáno, jak pokračuje hledání léků. Pak články, které byly staženy z odborných lékařských serverů, občas přeložené kostrbatou počítačovou češtinou z jiných jazyků.

Byly tam grafy a výpočty.

Na jedné stránce ho zaujala poznámka, psaná tátovou rukou.

Pravděpodobnost přežití při druhé vlně epidemie:

Martin – 80%

Já – 7%

Pravděpodobnost přežití při třetí vlně:

Martin – 40%

Já – 0%

Zavřel desky.

Rok 2. den 105. (13. leden)

Přiťukli si s Karlem.

„Jana se odstěhovala.“

„To vím. Ale nevím proč.“

„Umřela jim nějaká příbuzná. Měla barák na kraji města.“

„Tak pryč z paneláku.“

„No jistě. Prý chtějí sestěhovat lidi a některé baráky strhnout.“

„To je blbost. Koukal jsi do tý tátovy knihy?“

„Koukal. Chřipka se vrátí.“

„Zase na podzim?“

„Jakmile začnou plískanice. A prudce se ochladí.“

„A do pr…“ Karel koukal do půllitru. „Co s tím? Vyhýbat se ostatním?“

„To nepomůže,“ zavrtěl hlavou. „Máme to v sobě. Virus má nějaký spouštěcí období, kdy zaútočí. Trvá přibližně rok. Osmdesát procent lidí, co měli chřipku, do roka znovu onemocní.“

„A ti, co tu chřipku neměli?“

„Nevím. Já ji měl dvakrát. Ty jednou. Tvoje naděje na přežití další vlny je osmdesát procent, jak to psal táta. Počítal to podle věku a fyzické kondice. Moje jen čtyřicet procent.“

„Co s tím budeme dělat?“

„Máme se otužovat, zesílit, cvičit. Zásobit vitamíny.“

„A ty cvičíš?“ zeptal se.

„Cvičím a každej den se koupu ve studený vodě. A večer běhám.“

„Něco podobnýho hlásili v televizi.“

„Taky jsem to viděl.“

„Stav se večer u mě. Budeme běhat spolu.“

Rok 2. den 130. (7. únor)

„Běhat v týhle zimě je rasovina.“ Sedl si a mávl na pingla.

Karel studoval v notebooku.

„Tady tvůj táta píše, že po třetí vlně přijdou další,“ zaťukal na display.

„Ale ty už by neměly být tak hrozné. Tělo už by mělo mít protilátky a virus má být oslabený.“

„Jedno procento mrtvých ve čtvrté vlně.“

Pokrčil rameny.

„Co s tím uděláš?“

Chvilku mlčel.

„Nic. Jenom si říkám, jestli má cenu dělat to, co děláme. Tebe čeká třetí vlna, mě teprve druhá.“

„Co děláte, že děláte?“ přisedla si Jana.

„Nazdar, Jani. Co tu děláš?“

„Přišla jsem se na vás podívat. Jak tu žijete?“

„Na hovno. Co ty?“

„Je tam nuda. Opravovat barák, koukat na zasněženou zahradu. Buďte rádi, že jste tady, v teploučké hospůdce. Bez problémů, bez starostí.“

Mlčeli a koukali na sebe.

„Děje se něco?“ zeptala se.

Rok 2. den 133. (10. únor)

Po chodbách se šířil nepříjemný nasládlý pach. Byl čím dál silnější. Potom jeden den přijelo před panelák několik velkých skříňových Avií. Z nich vylezly postavy celé zahalené do nepromokavých overalů. S několika psy na vodítku procházely panelákem. Tam, kde psi začali štěkat a škrábat na dveře, vylomily zámek. Vstoupily dovnitř a po chvíli vynášely něco zabaleného ve velkém igelitovém pytli.

Sledoval přes okno, jak velké igelitové pytle skládaly do Avií.

Měl ten den odpolední. Když otevřel dveře, sladký pach byl tak intenzivní, že se začal dávit.

Procházel okolo bytů s vylomeným zámkem. Byly úředně zapečetěny a na dveřích byl nalepen obrázek s lebkou. Bylo tam napsáno, že byt byl dezinfikován agresivním postřikem.

Rok 2. den 140. (17. únor)

Když vstoupili do hospody, Jana už tam seděla.

„Přečetla jsem si tu knihu.“

„Příručku,“ opravil ji.

„Běhá z ní mráz po zádech. Ale všechno zapadá.“

Pingl před ně postavil půllitry, před Janu kolu s rumem.

„Proč to vláda nevyhlásí?“

„A co tím dokáže?“

„No, lidi budou znát pravdu.“

„A co se stane, až budou znát pravdu?“

„Připraví se.“

„Jak?“

„No…“ Zmlkla.

„Vznikne panika. Už teď lidi šílej. Nakupujou zásoby. Vem si, jak dopadla druhá vlna. Nešel proud, netekla voda. Přes měsíc. A vlny se valí jedna za druhou.“

„Myslíš, že i já?“

„Táta píše, že deset procent bývá imunních. Nenakazí se.“

„Takže, když jsem nedostala chřipku ani v první a druhé vlně a ani nikdo z rodiny...“

„Je to docela možné.“

„A vy?“ Dívala se na ně soucitně.

„Já mám čtyřicetiprocentní šanci na přežití.“

„No, aspoň už máš druhou vlnu za sebou.“ Karel zvedl půllitr a pak zase položil, aniž se napil.

„Jsme mladí, otužujeme se.“

„Třeba do té doby vymyslí lék.“

„Doufejme.“

Rok 2. den 145. (22. únor)

Ráno potkal pana Otáhala. Pan Otáhal byl starší muž, kterému se chřipka zatím vyhýbala. Prozradil mu, že byl ráno na odběru krve. Prý u těch, co chřipku neměli, zkusí zjistit protilátky a z toho by se dal udělat lék. Stejně tak tam prý šla i Tamara, Ukrajinka z přízemí, které se chřipka také vyhnula.

To mu dalo naději, že se jim snad podaří vyrobit něco, čím zastaví další vlnu.

Rok 2. den 150. (27. únor)

Karel si vytiskl tátovu příručku. Listoval v ní a podtrhával celé pasáže.

„Ty, Martine?“ zeptal se a rukávem utřel stůl pobryndaný od piva.

„No?“

„Tady táta píše o tom vašem baráku.“

„Četl jsem to.“

„Fakt si myslíš, že je to ideální?“

„Nevím. Táta si to myslí. Myslel,“ opravil se.

„Já bych utekl někam na venkov nebo na samotu. A tam to přečkal.“

„To prý napadne každého. Prvotní zvířecí instinkt velí opustit místo nákazy. A tím se zachránit. Ale tady to neplatí. Chřipku máme v sobě a navíc má pravdu v tom, že jednotlivci nebo malé skupiny se neubrání početnějšímu nepříteli.“

„Ale panelák?“

„Koukal jsem na to. Je jeden z nejvyšších ve městě, to znamená dokonalý přehled po okolí. Rovná střecha ti dává možnost operovat na všechny strany. Množství bytových jednotek zase účinnější obranu než velký sál. Sledoval jsem nějaký pořad o výcviku vojáků ve městě. Musí prohlídnout každou místnost. To je potom k zbláznění, pokud by měli vyčistit takový panelák, jako je náš.

Má tři vchody na jednu stranu a tři na druhou. Dají se zadělat a přitom umožňují případně utéct. Jsou na několika místech propojeny chodbami a sklepem. Rozhodně se to dá líp bránit než otevřená vesnice. Za poslední dobu si všechny partaje udělaly v přízemí a prvním patře mříže na okna.“

„Ale co potraviny, zdroje?“

„Ty ve městě v první fázi seženeš. Líp než v nějaký vesnici.“ Poklepal na příručku. „Jde o to přečkat prvních několik let. Než se situace stabilizuje.“

Karel se znovu zahloubal do příručky.

„Je pravda, že je jedno, jestli jsi od nakaženého sto metrů, nebo sto kilometrů.“ Podtrhl si zase jeden řádek.

Přisedla Jana.

„Tohle je Roman. Můj brácha,“ ukázala na obrýleného kluka. „Byl na práci v Anglii, ale vrátil se.“

Dívali se na něj s nedůvěrou.

„Četl knihu tvýho táty a souhlasí s ní.“

Ledy trochu povolily.

„Jak to vypadá v Anglii?“ zeptali se.

„Stejný.“

„Ukazovali to ve zprávách. Prý tam jsou nějaký rasový bouře.“

„Ani ne. Ono se to hodně nafukuje.“

„Viděl jsem ty požáry.“

„To bylo hlavně, když se po druhý vlně zapnul proud. Hodně lidí umřelo a mělo zapnutej nějakej spotřebič. A když to znovu zapli, tak to chytlo.“

„To u nás bylo taky.“

„Jana říkala, že chcete dělat nějaký centrum u tebe v paneláku.“

„Už ho děláme.“

„Chtěl bych se přidat. Jestli můžu...“

Znovu se na sebe podívali.

„Jasně. V příručce se píše, že je dobrý mít velkou tlupu. Jako smečku.“

„Já vím. Četl jsem ji. Myslím si, že bych mohl bejt užitečnej.“

„Máš peníze?“

Trochu se zarazil.

„Něco mám z Anglie,“ přiznal se.

„Potřebujeme nakoupit další věci. Hlavně potraviny. A zbraně.“

„Chtěl jsem si koupit auto. Myslím, že ho budeme potřebovat.“

„Po třetí vlně si vezmeš auto, jaký budeš chtít. Ale jestli jsi četl příručku…“

„Četl,“ skočil jim do řeči trochu naštvaně. „Vím, že nebude benzín a jediný auta, který budou jezdit, jsou ty, který si budu umět opravit. Dobře. Dám vám peníze na jídlo.“

„Nám je nedáváš. Dáváš je sobě a sestře.“ Karel se napil piva. „Už máte ty slepice?“ zeptal se Jany.

„Jo. Dvě nosnice a kohouta,“ zamračila se na bratra. „Rodiče se nechali přesvědčit.“

„A psy?“

„Sultánka a Tyrla. Čistokrevní vlčáci.“

„To je dobře.“

„Hele, jestli třetí vlna nepřijde, tak nevím, jak to našim vysvětlím.“

„Nijak. Slepice se zaříznou a jednoho psa si vezmu. Stejně je mi doma smutno.“

„Vždyť máš doma šest morčat!“ zasmál se Karel.

„Na co máš ve svým věku morčata?“ zvedla Jana hlavu udiveně od Coca Coly.

„Aha,“ pochopila.

Rok 2. den 160. (9. březen)

Vláda odstavila Temelín. Prý pro přebytek elektrické energie na trhu.

Jak dlouho asi trvá, než grafitové tyče vychladnou?

Rok 2. den 170. (19. březen)

„Přišlo ti to taky?“ Karel si sedl ke stolu.

Jen se letmo podíval na papír.

„Český statistický úřad. Jasně. Mimořádné sčítání. Chtějí vědět, kolik nás vůbec přežilo.“

„Po půl roce to nevědí?“

„Asi ne.“

„Teprve teď to zjistíme. Někde jsem slyšel, že se budou úředně otevírat byty, kde se předpokládá, že není majitel.“

„Má se nalepit na dveře tahle nálepka,“ ukázal Karel nálepku, která byla v dotazníku od statistického úřadu. „Co náš byt po sousedech?“ mávl sebejistě rukou.

„Zámek jsem vyměnil a nálepku nalepil. Jsou toho plné schránky. Tak jsem vybral nálepky a nalepil je i na jiný byty, které jsem úředně otevřel.“ Usmál se.

„Co když na to přijdou?“

„Na co? Že jsme otevřeli byty, ve kterých nikdo nebyl? Nebo majitel zemřel? A že si tam děláme zásoby?“

„No.“

„Změnil jsem i jména na štítkách dveří.“

Přisedla si Jana s Romanem.

„Tak jak?“ zeptala se.

„Řešíme Statistický úřad.“

„To ať řešej naši.“

„Co auto?“ ptali se Romana.

„Mám některý v merku. Jsou zaprášený. Je vidět, že je majitel už nepotřebuje.“

„A? Dokážeš je předělat?“

„Nevím. Zatím jsem odtáhl před barák dvě, zkouším je upravit na olej. To není tak velký problém. Ale na dřevoplyn to nedokážu. Hledal jsem na internetu. Potřebuje se k tomu dost velkých věcí.“

„Dřevoplyn jsme říkali až po vlně. Až nebude benzín ani nafta.“

„Jo. Ale pak nepůjde internet a nic nezjistím.“

„Vytiskni si to.“

„Už teď mě stojí barvy do tiskárny víc, než jsem počítal v nejčernějších snech…“

„Máme troje kamna,“ skočila jim do řeči Jana.

„Kde jste je vzali?“

„Po barácích. Některé baráky u nás vyrabovali, ale kamna tam nechali. Potřebujeme je ale pomoct odvézt.“

„Tak my se zítra stavíme.“

„Jasný. Táta si chce s vámi stejně promluvit. Ohledně bydlení v paneláku.“

Rok 2. den 200. (18. duben)

Policejní auto před vchodem.

„Co se stalo?“ zeptal se pana Otáhala, který zrovna vycházel z baráku.

„Tohle?“ kývl na policejní auto. „Jsou u Růžičků. On má mladej Růžička zbrojní pas a zbraň a oni teď dělají nějaký kontroly a všechny zbraně úředně zabavujou na šest měsíců kvůli nějakým směrnicím Unie nebo co. Mladej Růžička ji měl donést na policii a neudělal to, tak mu tam vlítli.“

„Na šest měsíců?“

„No. Ale je to kvůli tý chřipce,“ nadhodil si Otáhal síťovku.

„Vy si taky myslíte, že přijde další vlna?“

„Kdyby neodstavovali Temelín a jiné velké podniky, nezabírali zbraně, nezlevňovali trvanlivé potraviny, tak bych si myslel, že nepřijde. Ale teď jsem o tom přesvědčen.“ Vydal se k nákupnímu centru.

Rok 2. den 330. (26. srpen)

Seděli u piva. Bylo ticho.

Uprostřed stolu leželo několik klíčů, rozdělených na tři hromádky.

Tak do toho.

Každý si vzal jednu. Navlékl klíče na kroužek.

„Kéž bychom je nepotřebovali,“ vzdychla Jana.

„Taky bych si to přál. Ale počítám, že se tomu nevyhneme.“

„Slibte mi..,“ polkl Karel.

„Ano. Pokud nepřežiješ, pohřbíme tě. Pokud nepřežiju já a nebude fungovat pohřební služba, nakreslil jsem vám plánek, kde leží moji rodiče.“

„To je odporný, o čem se tu bavíme!“ Jana zhnuseně odstrčila svoji kolu na kraj stolu. „Podejte mi ruce.“ Natáhla ruce.

Podali si ruce.

„A teď si slibme, že tu zasranou chřipku přežijeme. Jasný?“

Zkusil se jí vytáhnout. Ale držela pevně.

„Jasný?!“ zdůraznila.

„S tím se nedá. Jani, nezažila sis to.“

„Jasný?!!“ zavrčela na něj výhrůžně.

„Jasný,“ potvrdil jí nešťastně.

„Nikdo nikoho pohřbívat nebude. Přežijeme všechny vlny, co přijdou.“

Kývli odevzdaně hlavami.

„Jo. Přežijeme.“

„A teď se na to napijeme.“ Pustila jejich ruce a chopila se své koly.

Zvedli svoje půllitry.

„Na přežití.“

„Na přežití.“ Přiťukli si.

„Pokud přestane fungovat síť, tak v šest večer zapneme vysílačky.“

„Pokud budeme moci.“

„Ještě něco,“ zamyslel se. „Kdyby všechno krachlo, tak ve skříňce u dveří, třetí šuplík, je klíč a na něm je štítek s číslem.“

Karel vytřeštil oči. „Podařilo se ti to?“

„Podařilo.“ Vítězně se usmál. „Dal jsem litr bezpečákovi a slíbil, že to použiju jen v případě nouze.“

„A co?“ ptala se Jana.

„Bezpečnostní klíč od skladu a kód k poplašnýmu zařízení.“

„Klíč chápu, ale na co kód?“

„Tenhle sklad potravin je zabezpečenej tak, že ještě půl roku bude mít dost energie na to, aby dal zprávu na policejní stanici.“

„Aha. A použít?“

„Jen v případě nouze.“

„A nevybere ho někdo před námi?“

Zakroutili hlavou. „Pokud nemá klíč, nedostane se dovnitř, protože je to bývalý vojenský sklad. Ještě z dob totality. Železobeton a pancéřová vrata. Obehnaný vysokým plotem. Musel by mít tank, aby se dostal dovnitř.“

Rok 2. den 335. (31. srpen)

Předvolali si ho k doktorovi. Dostal několik injekcí různých vitamínů a antivirotik, kterých vláda nakoupila velké množství.

Rok 2. den 340. (5. září)

Lidé panikaří a utíkají z měst. Vláda vyzývá občany, aby se v klidu navrátili do svých domovů.

Někde se začínají objevovat rabující bandy. Obchodníci zatloukají výklady svých krámů.

Rok 2. den 350. (15. září)

Vláda ubezpečuje, že má ložiska pandemie chřipky pevně pod kontrolou a ukazuje v televizi různé grafy.

Nikdo jí nevěří.

Křivka sebevražd strmě stoupá.

Vše kolabuje, lidé odmítají chodit do práce. V autobuse jediné zakašlání dokáže vyprázdnit celý vůz.

Rok 3. den 1. (1. říjen)

Život ustal. Lidé nechodí do práce. Na ulicích se většinou objevují jen policisté.

Rok 3. den 3. (3. říjen)

Zvonění mobilu.

„Tak jak?“

„Sedím doma a sleduju televizi. Pořád nic.“

„Říkají, že za to může teplý podzim.“

Vyhlédl z okna. Podzim byl opravdu teplý.

„A třeba nic nepřijde.“

Rok 3. den 10. (10. říjen)

Zvonění mobilu.

„U mě nic. A u tebe?“

„Taky nic. Volali mi z práce. Jestli se nedostavím, mám padáka.“

„Mně taky.“ Opřený o okno sledoval silnici před domem. Akorát na ní zastavilo auto a nějaká rodina se vracela zpátky domů. Vylézali z auta, smáli se a radovali.

„A co?“ Karel měl asi hands-free, protože bylo slyšet, jak napouští vodu.

„Kašlu na ně. Práci seženu, ale život mám jen jeden.“

„To máš pravdu. Vyměň si vodu ve vaně a kýblech za čerstvou.“

„Jo. Dík za připomenutí.“

Rok 3. den 25. (25. říjen)

Zvonění mobilu.

„Tak jak?“

„Nic. A co vím, tak jinde taky nic. Počasí, že by psa nevyhnal, a lidi už chodí normálně do práce. Nepůjdeme taky?“

„Já si myslím, že už práci nemáme.“

„Ty vole, co budeme dělat s tou hromadou morčat, slepic, psů a králíků? A to nepočítám zásoby!“

Rok 3. den 35. (4. listopad)

Zvonění mobilu.

„U mě pořád nic. Kašlu na to. Zítra jdu do práce, třeba mě vezmou zpátky. Sejdeme se a domluvíme se, co dělat. Jsme poslední idioti, co se klepou doma. Co ty na to, Karle?“

….

„Karle?“

„Je mi hrozně zle.“

„Jano, Karel už to asi dostal. Zkusím se za ním stavit, třeba je to jen obyčejná chřipka.“

„Nikam nechoď.“

„Měl bych se na to podívat.“

„Koukni se na televizi. Je zákaz vycházení.“

Rok 3. den 36. (5. listopad)

Sledoval televizi jako očarovaný. Chřipka je zpátky. S více jak měsíčním zpožděním. Vláda nedala zákaz vycházení, ale nedoporučuje opouštět obydlí. Na dveře, kde už někdo onemocněl, se má dát papír se jménem nemocného. Kvůli pomoci.

Nebo kvůli zlodějům. Nebo pohřebákům?

Rok 3. den 37. (6. listopad) Třetí vlna

Stále před televizí. Horký čaj, citron, polévky v sáčku, voda na pití, přenosný vařič na pevný líh, baterky na svícení, vysílačka, mobil v nabíječce, ať co nejdéle vydrží, teploměr pod paží. Teplota 36,5. Tep zrychlený, asi od nervů.

Přijde, nepřijde? Měl silný průběh první i druhé vlny. Tak třeba třetí nepřijde.

SMS Karlovi. „Jak Ti je?“ Žádná odpověď.

Mám jít za ním? Mám to risknout?

Půl dvanáctý v noci. Stále nic. Už druhý den nedokážu pořádně usnout. Sakra. Jen ten stres mě zabije. Kašlu na to. Jdu za Karlem.

Vstal a vzal klíče. Od Karlova bytu a Janina baráku. Oni mají klíče od jeho. Dali si je v hospodě.

Převlékl se. Ještě bunda a zavázat si tkaničky.

Zamotala se mu hlava. Narovnal se.

Je to ze stresu? Je to od nervů?

Podíval se do zrcadla. Trochu červený tváře.

Sakra, tak už se rozhodni.

Teploměr. Jistota je jistota.

Seděl na botníku. Oblečený v bundě. Teploměr pod paží.

Než teploměr zapípal, vyschlo mu v krku.

Zul si boty a sundal bundu. Do pyžama už se nepřevlékl.

Měl pocit, že mu ztuhly klouby. Jako by mu do nich někdo stříkl rozžhavený kov. Nemohl je ani ohnout.

Trhavě, jako robot, se plížil k posteli. Dva kroky před ní upadl.

„To je konec,“ pomyslel si.

Rok 3. den 38. (7. listopad)

Probudil se do poledního dne. Venku padal déšť se sněhem. Doplazil se do postele. Klepal se zimou, zatímco tělo měl rozpálené. Plíce se mu plnily nějakou tekutinou, kterou nedokázal pořádně vykašlat. Nemohl dýchat a dusil se.

Upadal do bezvědomí. Děsivé halucinace o tonutí v temném jezeře. Nebo v hrobě bez rakve. Jen s pusou plnou suchého písku, přes který se nedokázal nadechnout.

Rok 3. den 41. (10. listopad)

Probudil se. Děsivá žízeň. Všechna voda v okolí vypita. Hrozný puch ze zvratků a moči.

Na zemi stovky ubrousků od krve.

Potácel se do koupelny. Vana plná chladivé vody.

Klekl si před vanu a zabořil hlavu do vody. Obrovská úleva od příšerného horka.

Lokal vodu. Pak zvedl hlavu a lehl si na zem.

Rok 3. den 42. (11. listopad)

Někdo ho chytil pod pažemi a odtáhl do postele.

„Děkuju, Karle.“

„Jak ti je?“

„Trochu líp. Otevři okno.“

Příjemný chlad do tváře. Pach spáleného tuhého lihu.

„Co ty?“

„Už dobrý. První tři dny jsem myslel, že to nepřežiju. Pak se to rychle dalo dohromady.“

„Chtěl jsem jít akorát za tebou, když to na mě přišlo.“

Mlčel a sledoval vodu na vařiči.

„Co Jana? Myslel jsem, že se staví.“

„Stihla mi zavolat, než spadla síť. První vlna dostihla ji i celou její rodinu.“

Rok 3. den 43. (12. listopad)

Seděl na posteli, zabalený do náhradní deky. Svoji vyhodil.

Klepal se, ale bylo to opravdu zimou. Elektrika nešla, voda netekla, topení nehřálo a venku bylo pod nulou.

Sledoval na zemi ubrousky se zaschlou krví. Spouštěla se mu krev z nosu. A když kašlal, tak taky vykašlával krev. Asi mu praskly nějaké žilky v krku.

Držel v ruce hrnek s horkým čajem. Sledoval tu spoušť.

„Kurva, já přežil třetí vlnu,“ říkal si v duchu.

Rok 3. den 44. (13. listopad)

Opíral se o okno a sledoval okolí.

Sklo příjemně chladilo čelo.

Všude byl naprostý klid. A ticho, které až začínalo děsit.

Dřív doléhaly z centra různé zvuky. Motory aut a autobusů, kvílení brzd. Zvuky z okolních baráků. Ale teď jen ticho. I ptáci jako by úplně utichli.

Voda netekla, elektřina samozřejmě také nefungovala.

Zásoby vody měl velké. Nenapustil jen svoji vanu, ale i vanu u sousedů. Navíc celou koupelnu zarovnal kbelíky a hrnci s vodou.

Měl dokonce i převařenou vodu v uzavřených lahvích.

Vstal z postele a s dekou přes rameno šel do ložnice rodičů.

Byly tam narovnány bedny konzerv, krabice s moukou a jinými trvanlivými potravinami.

Vrátil se do kuchyně.

Káva. Čokolády, cukr. Vše pečlivě zabalené.

Pískající morčata mu připomněla, že by jim měl vyčistit akvária.

Dal se do toho.

Večer se ozvala vysílačka.

„Jak ti je?“ ptal se Karel.

„Už je to lepší. Co ty?“

„Já jsem v pořádku. Jana ti nevolala?“

„Ne.“

„Měli bychom se za ní stavit.“

„Zítra. Nebo pozítří. Ještě se mi motá hlava a pořád mi teče z nosu krev.“

„Jasně. Ty, Martine?“

„No?“

„Myslíš... Myslíš, že to teď bude jako v tý příručce tvýho táty?“

„Nevím. Bojím se, že ano.“

„Takže teď...“

„Teď musíme začít shánět zbraně.“ Pohledem sjel na samostříly opřené v kuchyni o stěnu. Koupili je před nedávnem v obchodě a vyčerpali se z financí.

Karel mlčel. Asi také sledoval svůj arzenál.

„Zítra v šest si zavoláme,“ ukončil rozhovor.

Rok 3. den 45. (14. listopad)

Nad lihovým vařičem si ohřál čínskou polévku a masovou konzervu. Zajídal to suchary. Nebylo to ono, ale věděl, že to bude horší.

Seděl a pročítal příručku.

„Po třetí vlně se civilizace zhroutí,“ stálo tam. „Zhroucení nebude okamžité, ale pozvolné, a bude nabírat stále větší obrátky. Čas se obrátí a lidstvo se posune zpět. Záleží na tom, kolik lidí zemře. Přibližný počet let návratu se dá určit podle procenta úmrtí. Pokud úbytek obyvatel po třech vlnách bude činit mnou předpokládaných 64%, potom se procenta vynásobí 1,5 a vyjde číslo, o které se civilizace vrátí v čase. To znamená o 96 let.

To číslo nebude konečné. Lidé budou dál umírat na druhotné aspekty chřipky. Další nemoci, které napadnou oslabené lidstvo, války a hladomor. Myslím, že zvýší úmrtnost na 75 %. Takže lidstvo se do několika let posune zpět do devatenáctého století, do období páry. Pokud bude mít štěstí.“

Odložil příručku.

„Pokud budeme mít štěstí,“ pomyslel si.

Rok 3. den 46. (15. listopad)

Karel přišel ráno. Byl nezvykle zamlklý.

„Děje se něco?“ zeptal se ho.

„Poznáš to venku.“

Vyšli ven. Drobně chumelilo.

Svět se změnil.

Překvapilo ho to ticho a ta nehybnost.

Vyrazili k Janě.

Procházeli tichými ulicemi. Bylo slyšet jen sněhové vločky, jak dopadají na uschlé listí.

Z některého bytu se ozývalo zoufalé vytí psa.

Kráčeli pomalu a zastavovali se. Občas ho ještě přepadl dusivý kašel, který se rozléhal ulicemi.

Nad hlavami se jim ozvalo zakrákání. Několik havranů sedělo na římsách oken a beze strachu se procházelo pustou ulicí.

Na chodníku ležela mrtvola.

Přišli až k ní.

Kluk v jejich věku. Z posledních sil se asi doplazil ven, kde hledal záchranu.

Přišlo jim divné ho překročit, tak ho obloukem obešli.

Ozvalo se zařinčení skla. Z vedlejší ulice se vypotácel chlap, v každé ruce láhev. Zastavil se, sledoval je a pak zvedl ruce.

„Chlastejte, vy hovada, a přežijete cokoliv! I chřipku!“ Zamával lahvemi a odpotácel se pryč.

Šli dál.

Po chvíli se ozvalo vrčení motoru a proti nim se objevilo policejní auto.

Policisti dojeli až k nim a zastavili.

„Dobrý den. Kontrola dokladů.“ Jeden z policistů vystoupil.

Podali občanky.

„Smím vědět, co děláte venku?“

„Jdeme navštívit kamarádku. Stihla zavolat, než spadla síť.“

„Nemá se vycházet.“

„Mysleli jsme, že je to jen doporučení, ne zákaz.“

Hleděl na ně a podával jim občanky zpátky.

„Kde bydlí ta vaše kamarádka?“

Znejistěli.

„Ona se tam přestěhovala teprve loni. My jsme za ní byli, ale nekoukali jsme na ulici. Nenapadlo nás to.“

„Tak si nasedněte. Pojedeme se na tu vaši kamarádku podívat.“

Nasedli dozadu. Karel navigoval. Policista za volantem se tu moc nevyznal.

„Vy nejste odsud?“ zeptal se.

„Stáhli mě z Akademie. Hned, jak jsem vyzdravěl. Teď potřebují každou ruku,“ odpověděl řidič.

„A vy?“ zeptal se spolujezdce.

„Mě naverbovali asi před týdnem, já jsem ucho,“ usmál se. „Chřipka se mi zatím vyhnula. Co vy? Nechcete k nám?“

„Já nevím,“ pokrčil rameny. „Zatím se musíme dát alespoň trochu dohromady.“

Zastavili před domem.

„Tady to je.“ Zazvonili.

Ticho. Jen štěkot psů a kdákání slepic.

Stáli a nevěděli, co dělat.

„Máme klíče.“

„Nevíte, kde bydlí, a máte klíče od domu?“

„My jsme si je vyměnili. Kdyby... Víte.“

Kývl hlavou.

„Tak otevřete.“

„Haló! Je tu někdo?“

„Ahoj, kluci,“ vypotácel se Roman, zabalený v dece.

„Zvonili jsme.“

„Na elektrický zvonek, když nejde proud?“

„Aha. Jsme idioti.“

Podíval se na policajty.

„Jana?“ zeptali se.

„Jana a táta už jsou skoro v pořádku. Máma nám ale ráno umřela...“ Sedl si na schody vedoucí do patra.

Rok 3. den 48. (17. listopad)

Protože už si to zažil, šli s Romanem vyřídit pohřeb.

Roman pro něj přijel. Nasedl a jeli do nemocnice. Město bylo tiché. Občas se objevil nějaký chodec, který při zvuku auta zastavil a sledoval je.

Jednou minuli jiné auto. Mělo přívěsný vozík a bylo naložené věcmi.

Kousek od nemocnice se jim do cesty opět postavil policejní vůz.

„Co pořád mají?“ vztekal se Roman, když tahal doklady.

„To je vaše auto?“ ptal se policajt a nahlédl dovnitř.

„Ne, souseda. Mám ho k dispozici,“ ukazoval Roman techničák.

Policista sledoval klíčky v zapalování.

„Kam máte namířeno?“

„Umřela mu maminka, tak jedeme do nemocnice za doktorem, aby jí vystavili úmrtní list,“ ukázal na Romana.

„Úmrtní list?“ zeptal se nevěřícně policista. „Teď se žádné listy nevydávají. Nemocnice je zavřená.“

„A kde se ordinuje?“

„Nikde.“

„A co máme teda dělat?“

Policista chvilku mlčel. Pak pološeptem řekl:

„Pokud nechcete, aby skončila v hromadném hrobě, pohřběte ji sami.“ Podal Romanovi zpátky doklady.

Rok 3. den 49. (18. listopad) Pohřeb

Časně ráno vyrazili pěšky ke Kovaříkům. Míjelo je několik aut. O mnoho více než včera.

Většinou to byly dodávky.

„Co se to děje? Nějaké stěhování?“ divil se Karel.

Procházeli okolo obchodu, před kterým stála zaparkována jedna z dodávek. Dveře obchodu byly vypáčeny a několik lidí zevnitř vynášelo bedny s jídlem.

Za chvíli bylo auto plné. Zaklapli dveře a odjeli.

Nakoukli do poloprázdného obchodu.

„Nevezmeme něco?“

„To přece nejde!“

Nerozhodně stáli před obchodem. Okolo projelo policejní auto. Policajti na ně koukali zevnitř auta, ale ani nezpomalili.

„Chápeš to?“

Zavrtěl hlavou.

„Možná věděli, že jsme to nebyli my.“

Opatrně vstoupili do krámu. Na zemi se válely hromady vysypaného jídla.

„Vezmeme si košíky, a když tak budeme tvrdit, že jsme chtěli nechat peníze na pokladně.“

„Tak tomu bych jako polda nevěřil.“

Ale košíky si vzali.

Naplnili je trvanlivými potravinami.

U pokladny to přeházeli do batohů a igelitových tašek.

„Co teď?“

„Půjdeme, jako by nic.“ Opatrně vykoukli.

Nikde nikdo.

Vyrazili dál. Narvané batohy a v rukou igelitky.

„Jsme opravdu nenápadní.“ Otočil se.

Před krámem zase stála dodávka. Policejní auto se jí vyhnulo a jelo dál.

„Chápeš to?“

„Prostě, chcete mi říct, že policajti jeli dál a ani si nevšimli těch lidí, co tam rabujou?“ Pan Kovařík se napil vodky, kterou přinesli z krámu.

„Přesně.“

Všichni kroutili nevěřícně hlavou.

„Myslíš, že se nic nestane, když si tam dojedeme také?“ ptal se Roman.

„Za pokus to stojí. Ale možná osobák je na to málo.“

„Vím o dodávce. Kousek odsud.“

„A umíš ji nastartovat?“

„Vždyť jste mě donutili se to naučit.“

„Alespoň nepovezeme maminku na přívěsném vozíku,“ uzavřel debatu pan Kovařík.

Dodávka měla příhodnou černou barvu. Nejprve obešli domy v jejím okolí a ptali se na majitele.

Z deseti baráků, ke kterým přišli, pouze v jednom měli pocit, že někdo je uvnitř, ale neotevřeli jim. A možná to byla jen iluze.

Roman se dostal dovnitř do dodávky rychle. Vytrhal dráty a pospojoval je.

Zabralo mu to asi půl hodiny.

Benzín byl skoro na nule, tak u Kovaříků dolili z kanystru.

Naložili paní Kovaříkovou, zabalenou v prostěradle, do dodávky a odjeli na hřbitov.

Nikdo tam nebyl, ale před hřbitovem stálo několik čerstvých hrobů. Stály na nich dřevěné kříže a jednoduchý nápis.

Někdo měl stejný nápad.

Přestože trochu chumelilo, země ještě nebyla promrzlá.

Střídali se v kopání.

Hrob nebyl hluboký.

Pronesli krátkou řeč. Napili se vodky z vyrabovaného krámu.

Roman pít nechtěl, kdyby ho kontrolovala policie.

Připadalo jim to absurdní, ale nevymlouvali mu to.

V noci jim volala Jana vysílačkou, že kousek od nich hoří.

V paneláku byl klid.

Domluvili se, že se přestěhují na pár dní do nějakého volného bytu v paneláku. Než se situace uklidní.

Ve vilové čtvrti nebylo bezpečno.

Rok 3. den 50. (19. listopad)

Před panelák přijela dodávka. S Karlem a s Romanem vykládali věci.

„Všechno v pořádku?“

„Kontrolovali nás policajti.“

„Fakt? A co říkali autu?“ Pohledem projel kabely trčící ze spínací skříňky.

„Nic. Jen se ptali, co vezeme. A kde jsme to vzali. Když jsem jim řekl, že je to ode mě z domova, kejvali hlavou, jako že mi věří. Ale bylo jim to asi jedno. Ptali se, jestli máme zbraně. A dali nám tenhle papír.“

Projížděl očima leták.

V nejbližším čase se máme dostavit na radnici. Noční zákaz vycházení.

V noci byla z centra slyšet střelba.

Rok 3. den 51. (20. listopad)

„Támhle za rohem je ten obchod,“ ukazoval Martin Romanovi. Ten přibrzdil.

Náhle se zpoza rohu ozvalo několik výstřelů a kvílení brzd. Pak vyrazila bílá Avie. Snažila se vytočit zatáčku, ale nedařilo se jí to. Odřela se o stojící auta, zabočila a s pískáním projela okolo.

Roman dupnul na brzdu.

„Co se stalo?“ zeptal se Karel.

„Slyšel jsi to? Tam někdo střílel.“

„Ta Avie měla prostřílený gumy.“

Vystoupili z auta. Pomalu se přibližovali k rohu.

„Tak se mrkni,“ zašeptal.

Karel opatrně vykoukl.

„Je tam několik chlápků,“ zašeptal, když stáhl hlavu. „A mají tam nějaký auta.“

„Tak tenhle obchod už má majitele.“

Rychle se vrátili do dodávky. Roman zařadil zpátečku a opatrně vycouval.

„Co teď?“

„Večerka u kina,“ vzpomněl si.

„Tak jedeme.“

Dojeli ke kinu. Večerka byla zabezpečena mříží. Někdo se už snažil mříž vypáčit, ale nepovedlo se mu to.

„Co uděláme? Máme na to něco?“

Roman ukázal hlavou na dodávku.

„Tohle.“

V první chvíli nechápali.

Roman vytáhl z útrob dodávky tažné lano a přivázal ho k mříži. Druhý konec pak k dodávce.

„Jděte dál,“ doporučil jim a sedl si za volant.

Dodávka sebou trhla a mříž se vyvalila z pantů.

Chvíli čekali, jestli ten zvuk někoho nepřilákal. Ale bylo ticho. Rabující bandy se soustřeďovaly na obchody v centru.

„Dobrý,“ ukázali Romanovi palce. „A co dveře?“

Namířil na kontejnerovou popelnici. Tentokrát chápali rychle.

Rozjeli kontejner proti dveřím.

Rána to byla obrovská. Dveře vydržely, ale okolo se začala sypat omítka.

Roman zatroubil a zařadil zpátečku.

Uhnuli. Dodávka se natlačila na kontejner a vmáčkla ho do obchodu.

Dveře se vyvalily dovnitř i s obrubněmi.

Roman přeřadil a vyjel ven.

Vytáhli kontejner.

„Tak co?“ zkontroloval Roman odřený zadek dodávky.

Vlezli do obchodu.

„To je smrad,“ konstatovali.

„Co bereme?“

„Všechno.“

„No ne! Podívej,“ ukázal na prosklenou lednici, kde už plíseň pokrývala sýry a salámy. „Nečekal jsem, že to tak rychle zplesniví.“

Ovoce a zelenina, to byla jen hromada plísně. Krabice s mlékem se nafoukly a některé explodovaly. Balené maso a uzeniny se změnily v hnědou mazlavou kaši.

„No, to je puch!“ Martin měl pocit, že se začne dávit. Ostatní na tom nebyli o nic lépe.

„Přechlastáme to.“

Zašel k pokladně. Vzal láhev s nejvyšší cenovkou.

„Vždycky jsem chtěl ochutnat pití za osm stováků.“ Otevřel láhev, lokl si a podal Karlovi.

Ten ochutnal.

„Nepoznám rozdíl.“ Předal láhev Romanovi.

Roman si symbolicky cucl. Pak se zadíval na krabičky cigaret u pokladny.

„V Anglii jsem občas kouřil. Ale doma to máma nerada viděla.“ Otevřel krabičku, zapálil si a nabídl ostatním.

Zavrtěli hlavou.

„Mně se ještě spouští krev, když kašlu,“ odmítl Martin.

Roman strčil krabičku do kapsy.

„Tak se dáme do nakládání, než sem někdo přijede.“

Naložili plné auto a dojeli s ním před panelák. Tam vše vyskládali.

Ostatní vylezli a začali věci odnášet nahoru.

Venku postávalo několik lidí.

„Kam pro to jezdíte?“ zeptal se jeden z nich.

„Do večerky u kina.“

„A pomoct nechcete?“

Prohlížel si je.

„Dva ještě vezmeme. Ale potom už by nás bylo moc.“

„Umím řídit dodávku,“ promluvil jeden z bratrů - dvojčat, která už asi rok v paneláku bydlela.

„To by šlo. Kousek odtud je ještě jedna večerka. Kdo chce, ať si nasedne,“ otevřel Roman úložný prostor dodávky.

Cestou nabrali ještě další dodávku. Dojeli s ní k večerce. Stálo tam už pár lidí, ale když viděli tu bandu, co se vyhrnula z dodávek, odkráčeli stranou a nechali je nakládat. Jen je zamračeně sledovali.

„Mám pocit, že tohle bude do večera prázdný,“ bručel Martin.

„Začali jsme pozdě. Podívej se, většina krámů už je vytlučených.“

„Zkusíme hypermarket na kraji města.“

Před hypermarketem stála vojenská auta.

„Je to fakt armáda, nebo jen parta, co si na ni hraje?“ zeptal se Karel.

„Nevím,“ pokrčil Roman ramenem a zařadil rychlost. „V každým případě jsou v přesile.“

Martin měl pravdu. Do večera obchod vyprázdnili nejen oni, ale i jiné bandy. Podařilo se jim ještě objevit malou vinárnu, která neměla vypáčené dveře.

„Chlast, cigára, brambůrky ožraný od krys,“ komentoval Karel úlovek.

„Co naděláš,“ hodil jeden z dvojčat do úložného prostoru další bednu s cigaretami. „Až se situace zlepší, tak na cigárech a chlastu vyděláme balík.“

„Jak zlepší?“

„No, až se všechno vrátí do normálu. Začne téct voda, půjde elektrika, hlavně televize a internet. Pak budeme rádi, že jsme si nasyslili chlast a všechno ostatní.“

„Až poteče voda a půjde elektrika?“ nechápal Roman.

„No jasně. Vloni jim to trvalo docela dlouho, než to zapnuli, ale letos počítáme, že to půjde rychleji.“

Roman s otevřenou pusou sledoval dvojče, jak se vrací do vinárny.

„Dej si panáka a neřeš to,“ podal mu Martin láhev.

„Nemůžu pít. Řídím.“

„Neubude.“ Martin se napil.

Večer se utahaní sešli v bytě, kam naskládali většinu úlovku.

„Pěkná hromada,“ konstatoval Karel a vzal jednu konzervu.

Seděli pohromadě a cpali se vším možným.

„Vepřová konzerva a slané keksy,“ zvedl Martin sušenku proti světlu svíčky.

„Pořádný jídlo jsme nejedli už hodně dlouho,“ řeklo jedno z dvojčat.

„Jak se vlastně jmenujete?“ zeptal se jich Karel.

„David a Michal,“ kývl jeden na druhého.

„Michal David?“ zasmál se Karel.

„No, táta byl veselá kopa,“ ušklíblo se jedno z dvojčat. „Ve škole jsme to měli pořád.“

„Vy tu ale nebydlíte dlouho, že ne?“

„Rok.“

„Rok?“

„No. Máma loni umřela. O tátovi nevíme už od dětství. A když se nás ptali, kam půjdeme, řekli jsme, že k babičce.“

„Tady bydlela vaše babička?“ zajímal se Martin.

„Ale ne,“ zavrtěl se Michal (nebo David). „To jsme tvrdili proto, aby nás nedali do děcáku. Nám v tý době nebylo osmnáct.“

„Aha,“ pochopil Martin.

„Nikdo si to neověřoval. Tak jsme se vlámali do jednoho bytu. Nikoho to moc nezajímalo.“

„To je dobrý,“ zvedl k nim palec Roman.

Ozvalo se zaklepání.

„Je otevřeno,“ houkl ke dveřím Karel.

Dveře se opatrně otevřely. Stála tam Tamara, Ukrajinka z přízemí.

„Dobrý den,“ pozdravila.

„Dobrej,“ odpověděli.

Stála mezi dveřmi a přešlapovala.

„Chtěla jsem se zeptat, kdě vy vzjali jídlo?“ začala.

„No kde, v obchodě.“

„Já byla na úřadě a řekli mi, že jídlo budě, ale mám počkat.“

„No. V čem je problém?“

„Já nemám žádné jídlo,“ podívala se nešťastně na hromadu konzerv v koutě.

Chvilku mlčeli.

„Vemte si, co potřebujete,“ řekl po chvilce Martin.

Poděkovala a vzala si pár konzerv.

„Já vrátím. Až budě jídlo,“ slibovala.

„Jo,“ kývli.

Zastavila se mezi dveřmi.

„Budě jídlo?“ ujišťovala se.

Pokrčili rameny.

Podívala se na zpola snědené konzervy a sušenky.

„Umím vařit. Pracovala jsem ve školní jídelně.“

„Ani mi školní jídelnu nepřipomínej,“ otřepal se Martin.

„Lepší než sušenka a studená konzerva.“

„To je pravda.“

„Kdyby byla bomba na plyn... Nebo něco, kdě by se dalo upéct z mouky.“

„Myslíš chleba a rohlíky?“ ožili.

„To asi ne, ale nějaké placky.“

„Pořád lepší než sušenky.“

Rok 3. den 52. (21. listopad) Radnice

Časně ráno vyrazil na radnici. Podle příkazu od policie.

Na radnici postávalo několik lidí, většinou v Martinově věku. U stěny vyrovnaná hromada knížek.

Chřipka, její vznik a následky, stálo na obalu.

Vzal si jeden výtisk a pročítal si jej.

Autor vycházel ze stejných zdrojů jako jeho táta.

Podobné grafy.

Navíc tam bylo jen o vzniku chřipky. To už tátu asi nezajímalo.

Dlouhá inkubační doba. Vir se neprojevuje, dokud není velmi silný. Proto tělo nebojuje od počátku. Ani vy si neuvědomujete, že jej roznášíte. V globální společnosti nakazíte stovky lidí. A potom najednou útok. Nástup nemoci je rychlý. Během několika hodin.

To mi povídejte... Nedošel jsem ani k posteli.

Špatná nemoc. Zabíjí lidi. Tím se připravuje o hostitele.

Koho to zajímá?!

Hodil knihu zpátky na hromadu a raději se zaposlouchal do šepotu z okolí.

„Prý zemřelo devadesát procent,“ uslyšel z jedné strany.

„To je nesmysl. Hodně lidí odjelo pryč,“ odpovídal někdo jiný.

„U nás v činžáku jsme zbyli tři.“

„Co chtějí dělat?“

„Zavřou nás do sběrných táborů a odešlou nás makat na venkov.“

„To je blbost.“

„Ve městě se neuživíme. Dohodl jsem se s ostatními, že se přemístíme k nám na chalupu a tam začneme osídlovat.“

„Co když vás někdo přepadne?“

„Děda byl myslivec, máme tam nějaký pušky.“

„Prý nás sestěhují dohromady, do jiného města.“

„Tomu nevěřím.“

„Kamarád viděl na nádraží takový ty vagóny, jak s nimi vozili židy do koncentráku.“

„Tak vyřiď svýmu kamarádovi, že je magor.“

Rozhovor plynul v podobném duchu ještě chvíli. Lidi se střídali, jak přicházeli a odcházeli. Konečně přišel na řadu.

V kanceláři bylo světlo a teplo. Mají asi někde generátor. Mladý úředník. Staří umřeli.

Vyptával se ho na různé věci. Jestli byl trestaný, zda je manuálně zručný.

Odpovídal po pravdě.

Pak dostal otázku, jak je na tom s jídlem.

„Něco mám, ale rychle to mizí.“

„Jídlo bude problém. Jste schopen si v nejbližším čase nějaké opatřit?“

„Nevím, jak to myslíte... Obchody jsou zavřené a prázdné.“

„Vláda toleruje vstup do opuštěných objektů za účelem zajištění potřeb nezbytných k životu.“

Proto policajty nezajímalo to auto, ani ty věci v něm.

„Povoluje rabování?“

„Takhle bych to nedefinoval. Zlato a jiné cenné kovy byste měl ponechat na místě nebo odevzdat příslušným úřadům. Také benzín a nafta jsou nyní strategickými surovinami.“

„Benzínu potřebuju málo. Jen do auta.“

„Tak s tím je konec. Zákaz používání motorových dopravních prostředků,“ zamával nějakým papírem.

Nevěřícně se usmál. „To se jako nesmí jezdit autem? Vždyť se jich venku válí hromada,“ ukázal rukou k oknu.

„Nově platná vyhláška. Pokud vás zastaví policie v autě, můžete mít problém.“

„A to mám tahat jídlo na zádech?“

Úředník pokrčil rameny.

„Sežeňte si vozík.“

Mlčel a zíral, jestli si z něj nedělá legraci.

„Zařídím se podle toho,“ vysoukal nakonec ze sebe.

„Pak je tu ještě jiná možnost, jak si zajistit stálou stravu.“

„Jaká?“

„Nastoupit k ozbrojeným složkám státu.“

„Jako voják?“

„Jako voják, nebo policista. Má to hodně výhod.“

„Ne, nemám zájem.“

„Rozmyslete si to. Nebudu vám nic nalhávat. Doba je zlá a bude boj o kousek chleba.“

„Budu o tom přemýšlet.“

Rok 3. den 53. (22. listopad)

„Říkal jsem to!“ zuřil Roman, když mu řekli o zákazu používání benzínu. „Kdybyste mě tehdy poslechli, mohli jsme jezdit na dřevoplyn.“

„Tak to udělej teď.“

„Ale já nevím jak. Mám ty věci stažený v počítači. Ale ten nejde.“

Podívali se na sebe.

„Jestli nepostavíš auto na dřevoplyn, budeme to muset tahat na dvoukoláku.“

„Dobře vám tak,“ odsekl jim.

Rok 3. den 54. (23. listopad)

Obcházeli byty v paneláku. Bušili do nich. Když se nikdo neozýval, vylomili zámek.

Někde to šlo. Někde nešel zámek vylomit, tak vypáčili dveře. Pancéřové dveře se ale vypáčit nedaly. Rozhodli se, že se později spustí z vyšších pater po laně a vniknou dovnitř oknem.

Rok 3. den 55. (24. listopad)

Stále procházeli byty. Připojilo se k nim pár lidí z okolí. Společně si vyměňovali názory a rady.

Vloupali se do několika aut. Vybrali z nich baterie, přehrávače, lampy. Roman montoval primitivní osvětlení z autobaterií a zároveň i hudbu z přehrávačů.

Rádia u přehrávačů byla tichá. Nevysílala žádná stanice. Pouze někde, kde byly dlouhé vlny, slyšeli nějaké praskání, pípání a cizí jazyky. Angličtinu a čínštinu.

Rok 3. den 57. (26. listopad)

Začaly docházet brambory. Občas něco někde ještě našli, ale bylo toho málo.

Chleba a jiné pečivo se nedalo jíst. Pokud to ale nebylo plesnivé, brali to s tím, že to později rozemelou na placky.

Rok 3. den 58. (27. listopad)

Z přibližně sta partají v paneláku přežilo dvacet dva lidí. Ne všichni zemřeli na chřipku. Hodně nájemníků se odstěhovalo pryč. Ale přesto to číslo bylo vysoké.

Dvanáct mužů, osm žen. Jeden starý pán. Jmenoval se Antonín Otáhal.

A jedno dítě. Dole v přízemí žila Ukrajinka s manželem. Jmenovala se Tamara a její kluk Nikolaj. Manžel odjel za rodiči po první vlně na Ukrajinu a už se nevrátil.

Několik dalších lidí se sestěhovalo z okolí. Nebylo to hned, ale přirozený pud nutil lidi se sdružovat, tak komunita v paneláku začínala utěšeně vzrůstat.

V některých bytech zůstávali mrtví. Bohužel už i v rozkladu. Nevěděli si s nimi rady.

Otevřeli okna a vpustili na ně zimní vzduch.

Na radnici jim řekli, že mají mrtvé vyskládat před barák a pak to ohlásit. Moc se jim nechtělo, ale úředník byl nekompromisní.

Pokud chcete přežít, musíte něco dělat. Nemáme lidi na vynášení mrtvých. Venku je naloží a odvezou do společných hrobů. Ale vynést je musíte vy, jinak se rozloží uvnitř a zamoří barák.

Obešli lidi, kteří přežili, a domlouvali se s nimi.

Jeden pár odjel z města. Další dva lidi ubyli.

Rok 3. den 60. (29. listopad)

S respirátory na obličeji a s gumovými rukavicemi vytahávali mrtvé před barák. Vynášeli je většinou i s postelemi, zastlané do dek.

První trvali nejdéle. Pak získali cvik a stali se otrlejšími. Už je neděsily obličeje mrtvých.

Překryli mrtvoly dekou, ovázali provazem nebo čím se dalo, postelím urazili nohy a spouštěli je po schodišti. Nakonec umístili na střeše kladku a mrtvé spouštěli z oken. Podle příkazů z radnice ke každému mrtvému přidali buď jeho doklady, nebo jméno, o kterém si mysleli, že mu patří.

Rok 3. den 62. (1. prosinec) Odvoz mrtvých

Přijelo obrovské auto. Nějací lidé v kombinézách a maskách vytahali mrtvé z postelí a naskládali je do černých pytlů. Ty pak naložili na vůz.

Doklady mrtvých a papíry od nich zase házeli do jiného pytle.

Místní se shromáždili před panelákem a sledovali to.

Postavy v kombinézách dokončily své dílo, zamávaly jim a odjely.

Před panelákem se válelo přes padesát prázdných postelí...

Rok 3. den 63. (2. prosinec)

Složili postele na hromadu a zapálili je. Jeden mladík z horního patra řekl, že je to neekologické, že se tím do ovzduší dostává hromada rakovinotvorných látek.

Rok 3. den 64. (3. prosinec)

Baterie z automobilů hrozně rychle odcházely. Nevěděli, co s tím. Zkusili je dobíjet v odstavených autech, ale přišlo jim to jako plýtvání cenným benzínem a naftou.

Dohodli se, že se udělá speciální převod k motoru, kterým se bude moci nabíjet několik baterií najednou. Ale nějak na to pořád nebyl čas.

Rok 3. den 65. (4. prosinec)

Jana s tátou a Romanem se přestěhovali do paneláku. V noci se několikrát na okraji města střílelo a necítili se tam bezpečně. Některé baráky kdosi zapálil.

Odvezli kamna. Prošli jiné baráky na okraji a posbírali, co se dalo.

Měli dvě dodávky. Benzín získávali tím, že ho vysávali z jiných aut. Nádrže nechávali otevřené, aby bylo vidět, že už tam nic není.

Rok 3. den 67. (6. prosinec)

Na střechu i přes sníh, který se tam hromadil, dali další kladku. Pomáhalo jim to dostávat věci do vyšších pater.

Roury z kamen protáhli rozbitým oknem ven. Okna, kterými procházela roura z kamen, částečně zazdili, částečně vyplnili nehořlavým materiálem.

Konečně mohli některé místnosti vytopit na relativně příjemnou úroveň. První, kdo se v těch místnostech vyhříval, byla domácí zvířata.

Rok 3. den 68. (7. prosinec)

Po domluvě se přistěhovalo několik lidí z míst, kde žila Jana s Romanem. Na okraji města nebylo bezpečno.

Stále přicházeli i další lidé z okolních paneláků. Domluvili se, že si vezmou byty, které už byly na sto procent bez majitele. Většina lidí se zapojovala do práce na paneláku bez problémů.

Jejich auta odchytila policie. Byla jim zabavena. Protože používali benzín a protože byla použita k obstarávání věcí.

Policajt se jim snažil vysvětlit, že autem si navozíte více věcí a častěji než ostatní, čímž znevýhodňujete jiné lidi, a proto byl vydán příkaz zakázat běžným obyvatelům používat automobily.

Karel řekl, že je to státní buzerace, a bylo vidět, že ti policajti si to myslí taky.

„Zabírat auta lidem, kteří si s nimi snaží sehnat jídlo, je sviňárna,“ myslel si Martin. „Jsem rád, že jsem se nedal k policii, na tohle bych neměl žaludek.“

Rok 3. den 69. (8. prosinec)

Na dveřích paneláku se objevil papír, že se mají vždy jednou týdně dostavit na radnici. Nemusí všichni, stačí, když si ze svého středu zvolí jednoho, který bude za ně mluvit.

Zvolili Martina.

Rok 3. den 70. (9. prosinec)

Okapy napojili na vany vytrhané z koupelen. Pod první rouru vždy namontovali síto, které zachycovalo hrubou nečistotu, a pod ní vak z plátna na jemnější nečistoty. Přepad z vany vždy napojili na další vanu, položenou o něco níže. Tak se jim podařilo v deštivých dnech zajistit velké množství vody. Ale většinou bylo vody málo.

Voda se začala jevit jako problém. Hlavně na mytí.

Odpady stále fungovaly, to byla obrovská výhoda, ale s mytím a praním prádla se tolik neobtěžovali. To, že smrdí, jim začalo docházet, když si vzali čisté oblečení a pak se přiblížili k tomu špinavému.

Drobná zranění se špatně hojila, byli celkově po nemoci vysíleni a to byl také jeden z důvodů, proč se v komunitě objevila žloutenka.

Nakonec bylo rozhodnuto, že v jedné garsonce zřídí společnou koupelnu a prádelnu.

Pan Kovařík s Romanem a ještě pár lidmi tam napojili velká kamna, izolovali místnost a obložili podlahu a stěny dlažbou a kachlem. Udělali v podlaze odpady a ty napojili na odpad v paneláku.

Dohodlo se, že se pravidelně - alespoň jednou týdně - musí každý kvůli hygieně vykoupat. To znamenalo dovézt si vodu z říčky, protože jinak byl vody nedostatek, ohřát ji ve velkém hrnci a ve vaně se pořádně vydrbat. Praní špinavého prádla dostaly na starost ženské, kterým se ale za to většinou platilo nějakým dárkem.

Bohužel se to stále nedodržovalo, nakonec to vyústilo v nepříjemné kožní plísně a další nemoci ze špíny.

Ve sklepích, kde byla uložena část zásob, se začalo objevovat větší množství hlodavčích exkrementů. Začali pokládat pasti.

Rok 3. den 71. (10. prosinec)

Přivezli si velký dvoukolák a nějaké menší vozíky. Dohodli se, že začnou objíždět město a sbírat, co se dá. Rozdělili se na dvojice.

Každý si vybral nějakou ulici, kterou bude vytěžovat.

Rozhodli se, že udělají dílnu v druhém patře. Byl to problém se stěhováním těžkých kusů, původně měla být dílna ve sklepě, ale nedostatek světla se začal jevit jako velký problém.

Všimli si několika baráků, kde se lidi také spojili do komunity. Měli okna zazděná do výšky prvního patra.

Rozhodli se to udělat také tak.

Rok 3. den 72. (11. prosinec)

Procházeli městem a hledali potraviny.

Všechny obchody s potravinami a sklady potravin už byly prázdné. Co zůstalo, podlehlo zkáze.

Navíc se v obchodech objevovali potkani a toulavá zvířata.

Několikrát je dokonce pronásledovala hladová psí smečka.

Nakonec se rozhodli věnovat opuštěným bytům.

Dostali se do několika z nich. Vždy naskládali plný vozík a vrátili se.

Brali potraviny, cennosti, alkohol, čisticí prostředky...

Denně se otočili několikrát.

Rok 3. den 73. (12. prosinec) Přepadení

Zajeli do míst, kde bydlel Karel. Činžovní domy.

Karel se stavil doma pro nějaké drobnosti, co tam ještě nechal. Když se vrátil, mrštil klíčem od bytu přes celou ulici.

„Už tam někdo byl.“

„Třeba klepal. A když nikdo neotevřel…“

„To je hnusnej pocit vědět, že se ti někdo hrabal ve věcech.“ Položil na vozík tašku, ve které měl věci, co doma ještě posbíral.

„Fotky?“ zeptal se Karla.

„Notebook.“

„Na co, když nejde proud?“

„Mám tam fotky, vlastně všechno. Až někdy proud půjde, vytisknu to.“

„A myslíš, že někdy ten proud půjde?“

„Určitě, jednou. Snad..“ zamyslel se.

Naplnili vozík a odvezli ho domů. Pak se vrátili a otevřeli nějaký byt.

Nebyla tam žádná těla. Majitelé odjeli pryč. Probírali se věcmi.

„Vždycky mám takový divný pocit, jako že by se mohl majitel vrátit a nachytat nás,“ ulevil si.

„Já mám zase takový divný pocit, že nás někdo sleduje.“ Karel přistoupil k oknu, za záclonu.

Stoupl si vedle něj. Na chodníku přešlapovalo několik postav.

„Co teď?“

„Nic. Vozík máme u vchodu. Kdyby chtěli, tak ho vezmou a odejdou.“

„Naložíme jen tohle a raději pojedeme jinam.“

Sešli ze schodů a hodili těch pár krabic na vozík. Karel chytil držadlo a vyrazil. On zatlačil zezadu.

„Hej,“ ozvalo se za nimi.

„Přidáme,“ zašeptal.

Zatlačili a snažili se přidat.

Nemělo to šanci. Brzo je dohnali.

„Stůjte!“ poručil jim neznámý hlas.

Poslušně se zastavili.

„Co chcete?“

„Vypadněte,“ ukázal jim kdosi, aby pustili vozík.

Nerozhodně stáli.

„Nerozuměli jste?“ Výhružně je obstoupili.

„To jsou naše věci,“ pokusil se o odpor.

Dostal ránu pěstí. Přímo na nos. Bolest prostoupila jeho tělem a úplně ho ochromila.

Spadl na zem. Někdo do něj kopal.

Schoulil se do klubíčka a kryl si hlavu a břicho.

Vedle sebe uslyšel další pád těla. Mlátili Karla.

Pak to na chvíli ustalo.

Pustil si hlavu a sedl si.

Na čele ucítil tlak kovu.

„Zopakuj mi to: čí to je?“

Sledoval pistoli, která se opírala o jeho hlavu.

„Vaše.“

Tlak kovu zesílil.

„Nahlas.“

„Vemte si to všechno!“

Tlak na čelo povolil. Pak následoval úder železem do spánku.

Složil se znovu na zem.

Z nosu a rozseklé kůže na spánku se mu valila krev. Olizoval si rty a cítil její chuť. Z dálky slyšel kodrcání vozíku.

Někdo ho zvedl.

„Dobrý?“ zeptal se Karel.

„Vůbec ne.“ Posadil se na zem a opřel se zády o barák.

Karel si sedl vedle něj.

„Měli pistoli.“

„Všiml jsem si.“ Podíval se na Karla. Krev z něj netekla, ale pod okem se mu rýsoval monokl.

„Kurva,“ ulevil si Karel.

Opřel se hlavou o zeď. Zvedal se mu žaludek a celý se třásl, jak v něm pulsoval adrenalin.

„Musíme si taky sehnat pistole.“

„Ty bys vystřelil?“

„Nevím. A ty?“

„Taky nevím. Ale teď mám vztek, že bych vraždil.“

Karel sledoval nebe, opřený hlavou o zeď.

„Co když přijdou k nám? Do paneláku? A všechno seberou?“

Rychle se zvedl a zapotácel se.

„Jdeme domů.“

Rok 3. den 74. (13. prosinec)

Střelba z centra. V noci zář z několika požárů.

Rok 3. den 75. (14. prosinec) Návštěva na úřadě a zastřelený policista

Podle vyhlášek, které se objevovaly všude možně, se dostavil na radnici. Cestou tam ho kontroloval policajt. Vyptával se ho, kam jde a proč.

Vysvětlil mu to.

„Co se vám stalo?“ zeptal se a ukázal na rány na spánku.

„Přepadli nás. Zmlátili mě pistolí,“ žaloval.

„Hlásili jste to?“

„Měli jsme strach, že jdou k nám domů. Tak jsme hnali nejdřív k nám. A potom v noci, to už se každý bojí vystrčit nos.“

„Nahlaste to. Jestli měli pistoli, můžou ji použít na něco horšího.“ Vrátil mu doklady. „Pokud to neoznámíte, mohlo by se vám to vymstít, až někoho zabijou.“

Měl pravdu.

Vzal doklady a strčil si je do kapsy. Podíval se znovu na policajta. Mohl být tak o rok starší než on. A možná ne. Vypadal utahaně. To přidává na věku.

„Vypadáte hodně utahaně.“ Sledoval jeho odznak. Táhly se přes něj škrábance, jako kdyby ho čistil drátěným kartáčem. Vytvářely velké písmeno V.

„Jsem ve službě už dvacet čtyři hodin,“ ulevil si policajt. „Je nás strašně málo.“

Na úřadě moc lidí nebylo. Úředník vytáhl jeho složku. Překvapilo ho to. Prostě, papír je věčný.

Rozložil desky a chvilku v nich studoval.

„Jak jste na tom s vodou?“ zeptal se Martina, aniž zvedl oči od pročítání.

„Užitkovou získáváme rozpouštěním sněhu a popřípadě donáškou z blízkého potoka.“

„A pitnou?“

„Kousek od baráku máme studánku. Kdysi se nepoužívala kvůli pesticidům z polí, ale teď není na vybranou.“

„A jídlo si opatřujete jak?“

„Máme nějaké zásoby.“

„Kolik?“

„Trochu.“

„A můžete si jídlo opatřit jinak?“

„Nevím jak,“ kroutil se.

Úředník zavřel desky.

„Pane Hovorný, už jsme se, myslím, o tom spolu bavili. Na rovinu vám řeknu, že stát toleruje vstup do soukromých objektů za účelem opatření si základních potřeb nutných k životu za předpokladu, že objekt nemá majitele.“

„Nerozumím.“

„Pokud mi řeknete, že si potravu opatřujete tím, že se vloupáváte do opuštěných bytů, tak je mi to jedno.“

„Občas to děláme.“

„Zajímá mě, jestli jste v těchto bytech nenarazili někdy na nějaké zbraně.“

„Ne.“

„Opravdu ne?“

„Ne.“

„Vážně jste tam nikdy nenalezli žádnou zbraň?“

„Jednou na stěně šavli.“

„Mám na mysli střelnou zbraň.“

„Ne. A kdybych našel, samozřejmě bych ji odevzdal.“

Zamračeně ho pozoroval.

„Nalezl jste v těchto objektech nějaké zlato nebo jiné cennosti?“

„Nemám zájem o zlato ani cennosti. Jde mi jen o potraviny a věci nutné k přežití,“ začal být podrážděný.

„Mluvíte pravdu?“

„Ano.“

„Je totiž mou povinností vás upozornit, že dochází k násilnostem proti jednotlivcům i skupinám osob, a proto byl vyhlášen výjimečný stav a za držení zbraně může být v určitých situacích provedena okamžitě exekuce.“

„Myslíte zabavení majetku?“

„Myslím poprava,“ podíval se na něj svrchu.

„Zbraň nemám, ale potřebovali bychom ji. V noci slýcháváme střelbu.“

„Jedině, když vstoupíte do nějaké ozbrojené složky státu.“

„Jiná možnost není?“

Chvilku mlčel.

„Vzniká určitá forma domobrany. Je možnost vám na krátkou dobu propůjčit zbraň i s příslušným povolením.“ Nějak mu to nešlo z úst.

„A jak se to dá vyřídit?“

„To řeší policie. Ale ta není v těchto případech moc vstřícná.“

Otráveně se vracel z radnice. Tedy, tohle byl výslech jako na gestapu.

Na chodníku čerstvá krev. Táhla se do jednoho vchodu.

Opatrně tam nakoukl. Hned za domovními dveřmi ležel ten policajt, který ho před chvílí kontroloval. Byl bez uniformy, jen ve spodním prádle. Pod hlavou měl obrovskou louži temné krve.

Sáhl mu na ruku. Byla ještě teplá, ale puls necítil.

Doběhl zpět na policii.

„Váš kolega,“ sípal na policistu před skleněnou přepážkou, „někdo ho zabil.“ Opřel se o sklo.

„Kde?“ Policista vytáhl vysílačku.

„Tam. Kousek. Nevím, jak se ta ulice jmenuje. Je to ten druhej barák od Bati.“

Policista volal do vysílačky. Za chvíli přijel houkající vůz.

Dva policajti v černých uniformách. Měli samopaly u boku.

Mezitím policajtovi nadiktoval celou událost. Ten ji tlumočil do vysílačky a psal na papír.

Pak to podepsal a dal mu kopii propsanou přes kopírák.

Má se ještě dostavit.

Odvezli ho na místo činu. Vyfotili si mrtvolu a znovu se ho vyptávali. Nahrávali si všechno na diktafon.

Mezitím přijelo další policejní auto. Pak dodávka s policejním psem. A další. Vyrazili po stopě. Setmělo se.

Zeptal se, jestli ho budou potřebovat.

Odvezli ho před barák. Byl přeci výjimečný stav.

Rok 3. den 80. (19. prosinec)

Okolo baráku projíždělo několikrát za sebou auto s temnými skly. V protějším paneláku bylo spatřeno několik postav, jak sledují jejich barák.

Roztopili všechna kamna a procházeli se před okny v různých oblecích, aby to vypadalo, že je jich hodně.

Vytáhli kuše, které kdysi nakoupili v armyshopu, a na střeše zřídili pravidelné hlídky.

Okna v přízemí a prvním patře zazdili. Potraviny ze sklepů vynosili do vyšších pater, už kvůli potkanům, kteří se objevovali ve sklepích stále častěji.

Potkani se začali jevit jako stále větší problém. Některé byty, které otevírali kvůli potravinám a hledání zbraní, jimi byly docela zamořeny. Občas objevili byt, kde lidští obyvatelé zemřeli a byli potkany ohlodáni na kost.

Protože ženské obyvatelstvo při pohledu na okousané mrtvoly a pobíhající potkany ztrácelo nervy, vycházeli na hledání pouze mužští obyvatelé paneláku.

Oblečeni v nepromokavých oblecích, s gumovými rukavicemi a respirátory na obličeji, prohledávali byty zamořené hlodavci v zoufalé snaze najít něco na obranu.

Rok 3. den 85. (24. prosinec) Vánoce

„Víš, že jsou dneska Vánoce?“ kývl na Janu.

Naložili do kbelíku cihly. Chytili lano a táhli.

„Včera jsem si na to vzpomněla, ale do večera jsem už o tom nevěděla.“

Vytáhli kýbl s cihlami až nahoru.

„Tohle jsme měli udělat, když šla ještě elektrika. Mohli jsme to vyvézt výtahem,“ ulevil si.

„Nemohli. To by si toho někdo všiml a zavolal by policii. A měli jsme na stěhování jiný věci. Ber to teď jako posilování.“

Nahoře Karel s Romanem odebírali cihly.

„No, nechtěl bych být na místě toho, kdo se sem bude dobývat. Dostat cihlou do kebule…“

„Musíme šetřit. Bude stačit i čtvrtka cihly. Při rychlosti, jakou vyvine, tě musí zabít.“

„A má to i psychologický efekt. Já vidět, jak po mně někdo metá šutry z takový vejšky, uteču.“

Rok 3. den 92. (31. prosinec)

K večeři rýže s nějakým nakrájeným masem. Uvařila to Tamara, Ukrajinka, která dříve bydlela v přízemí. Teď bylo přízemí uzavřeno.

Ve třetím patře udělali z jednoho bytu jídelnu. Velká kuchyně, kde Tamara ještě se dvěma děvčaty z paneláku vařily pro ostatní. Bylo to tak lepší, ušetřil se čas i suroviny, než kdyby si vařil každý sám.

Večeřeli ve zbývajících třech místnostech. Spojené stoly. U stěn několik polic s různými věcmi, pár gaučů natahaných z jiných bytů.

Tady se setkávali, posedávali a diskutovali.

Po večeři káva, čaj a zákusek. Jídlo většinou roznášel Nikolaj, Tamařin syn. Jedno z mála dětí, které přežilo.

Večeře byla také dobou, kdy se všichni setkávali. Přes den měl každý jinou práci a jiný pracovní harmonogram.

Janin táta společně s panem Otáhalem, dalším starším pánem, kterému se chřipka vyhnula, měli na starost domácí zvířata.

Ženy se staraly o chod baráku.

Po večeři alkohol. Bylo ho relativně dost.

O půlnoci bouchli sekt a připili si. Už ne na lepší příští rok, ale na to, že přežili tenhle.

Rok 3. den 93. (1. leden)

Probudil se do jasného dne. Hlava ho bolela po včerejší alkoholové smršti jako střep.

„Tak nový rok,“ pomyslel si.

Šel do koupelny. V koupelně byla tma.

Po paměti si vyčistil si zuby a nabral si z kýble vodu na vypláchnutí úst.

Vrátil se do kuchyně. Část okna byla zazděna a skrze zeď vedla roura kamen.

Sáhl na ně.

Byla studená.

Topilo se vším možným, co se našlo. Smrdělo to a rychle to shořelo.

Ne že by při svých cestách za potravou nenacházeli kvalitní uhlí ve sklepích řadových domků, ale měli důležitější věci na práci, než tahat mour.

Tak skoro vůbec netopili.

Vlastně se topilo jen ve společných místnostech. V kuchyni na vaření, v pokoji, kde společně jedli. Pan Otáhal s panem Kovaříkem topili v místnosti, kde byly slepice, a potom se topilo ve společné koupelně.

Šlo o jednu místnost, kde byly umístěny tři vany a velká kamna, na která se daly postavit tři prádelní hrnce. Pokud jste chtěli spáchat větší očistu, domluvili jste se s dvěma dalšími, zatopili jste v kamnech a v hrncích si ohřáli vodu.

Pak jste se naložili do vany a za svitu několika svíček (přes den se pracovalo a nekoupalo, takže večer) a láhve něčeho dobrého k pití jste si povídali a povídali, dokud voda nevychladla.

Padl návrh udělat v jedné místnosti saunu, ale to byla jen hudba budoucnosti.

Rok 3. den 94. (2. leden)

„Mám dotaz,“ promluvil jednoho dne Roman nahlas, když všichni večeřeli.

Vše ztichlo.

„Není tu někdo, kdo rozumí dobře elektřině?“

Nastalo ticho.

„Dával jsem dohromady počítače,“ ozvalo se pak od jednoho stolu.

„Tohle jsem nemyslel. Chtěl bych udělat na střeše větrnou elektrárnu, ale nevím, jak to řešit elektricky.“

„A co ty fotočlánky?“

„Ten samý problém.“

Bylo ticho. Dívali se po sobě a krčili rameny.

„Seženeme elektrocentrálu na benzín.“

„A až dojde benzín?“

„Nevíme.“

Roman se otočil na Martina.

„Další rabování bude holt muset být v městské knihovně.“

Rok 3. den 95. (3. leden) Pár, který odešel, se vrátil

Pár, který odešel z baráku přibližně před měsícem, se vrátil. Život mimo město je stejně těžký jako ve městě, ne-li těžší, a kdo se nepřipravil nebo nemá někde zázemí, nemá moc šancí.

Rok 3. den 100. (8. leden) Problém

Po večeři si ho našla Tamara.

„Máme tu problém,“ začala.

Neměl na problémy náladu.

„Někteří lidi si berou hodně věcí.“

„Jak hodně věcí?“

„Alkohol a cigarety. A šunku v konzervě.“

Alkoholu bylo dost a nekouřil, takže mu to nevadilo. Šunka ho mrzela.

„Kdo to je?“ zeptal se

„Zdeněk, Ivan a Soňa.“

Podíval se směrem ke dveřím. Nemusel si je nijak připomínat. Okamžitě si tu partičku upamatoval.

Poslední u práce, první u jídla.

Nechtělo se mu pálit si prsty.

„Proč s tím chodíš za mnou?“ zeptal se Tamary.

„Myslela jsem si, že když tě zvolili, abys chodil na úřad…“

„Máme snad všeho dost,“ odsekl podrážděně.

„Zatím ano,“ přitočil se k nim pan Otáhal. „Ale až dost nebude..,“ nedokončil.

„Cigára mi nevaděj, protože nekouřím. A chlast mi taky nebude vadit.“

„Cigarety se časem stanou platidlem. Psal to tvůj táta.“

„Nechte mě bejt. Mám toho za celej den dost,“ vymluvil se a odešel k sobě do pokoje.

Usnout však nedokázal. Vrtalo mu to v hlavě.

Rok 3. den 103. (11. leden) Konflikt v komunitě

Za tři dny se konflikt vyostřil sám od sebe. Přiváželi s Romanem další vozík, podařilo se jim objevit relativně nedotčený byt, neponičený od krys, tak měli dobrou náladu. Když přijížděli k baráku, narazili na trojici lemplů, jak odcházejí z baráku. Měli narvanou tašku.

„Kam jdete?“ zeptal se.

„Co je ti po tom!“ odsekl Zdeněk.

„Je mi po tom,“ začal cítit vztek. „My tady makáme a vy si jdete na procházku.“

„Nejdeme na procházku. Musí k doktorovi,“ ukázala Soňa na Ivanovu opuchlou tvář.

„Co mu je? Spadl ze schodů, jak byl nacamranej?“ Romanovi trojice ležela také v žaludku.

„Kurva. Mám zánět,“ zahuhňal Ivan. Z huby mu šel smrad z cigaret, hniloby a alkoholu.

„Copak tady je doktor?“ Udělal krok dozadu, aby ten smrad necítil.

„Ptali jsme se na radnici. Zubař je normálně v nemocnici.“

Podíval se na jejich narvanou tašku.

„A co je tohle?“ ukázal rukou.

„Normálně si řekl o deset masových konzerv za plombu a deset kilo rejže za umrtvení.“

Zapotácel se překvapením.

„To si děláte prdel!“ vylítl vztekle. „Hovno tady děláte a berete zásoby, které vám nepatří. Jako by nestačilo, že chlastáte a hulíte, že se vedle vás nedá stát.“

Zdeněk udělal krok a postavil se před něj. Byl skoro o hlavu větší.

„Chceš přes držku, šmejde?“ zeptal se Martina.

Normálně by jeho výška a mohutnost stačila k zastrašení a Martin by se stáhl, ale vztek a zuřivost mu zatemnila hlavu. Ohnal se po Zdeňkovi pěstí.

Rána to byla pořádná, ale se Zdeňkem to ani nehnulo.

Vrhli se na sebe. Zdeněk ho chytil za bundu a cvičeným hospodským chvatem mu ji přetáhl přes hlavu. Teď ho měl na lopatě.

S takřka nepohyblivýma rukama a omezeným výhledem nedokázal dělat nic. Ale vztek byl silnější.

Ucítil pár ran, jak se mu je Zdeněk snažil uštědřit jednou rukou, zatímco druhou mu přidržoval napůl přetaženou bundu přes hlavu.

„Tak ty mi budeš přetahávat bundu?“ pomyslel si vztekle. Štěrbinou v bundě zahlédl Zdeňkův rozkrok.

„Když ty takhle, tak já takhle.“ Volnější rukou zajel Zdeňkovi mezi nohy a vší silou zmáčkl. Všechno trvalo jen pár vteřin.

Rány ustaly. Pak se vše uvolnilo.

Pustil rozkrok a připažením dostal bundu na své místo.

Zdeněk spadl na zem v bezvědomí.

Okolo se shromažďovali ostatní lidi.

„Co jsi s ním udělal?“ zeptal se Roman.

Tak tím se zrovna chlubit nechtěl.

Soňa si klekla k Zdeňkovi a začala ho pleskat po tváři.

„Co jsi mu udělal?“ zeptal se znovu Roman.

„Skoro nic. Asi je nalitej.“

Zdeněk se probral a zkroutil se bolestí do klubíčka.

„Co se stalo?“ Sbíhali se lidi.

„Co se stalo?“ Znovu se v něm začal vzmáhat vztek. „Sebrali dvě tašky zásob.“ Kopl do tašky, která ležela na chodníku. Vykutálely se z ní konzervy a rozjely se po chodníku.

„Potřebujeme je,“ začala se hájit Soňa. „Má hrozný bolesti.“ Ukázala na Ivana, který seděl na obrubníku a držel si tvář.

„Zubař si řekl o deset konzerv a pytel rýže.“ Ukázal oteklinu.

„No, to je šmejd,“ ozvalo se za Martinem. Nevěděl, jestli to patřilo zubaři, nebo Ivanovi.

„Nejde o to, kolik si řekl zubař. Jde o to, že vy jste pro nás jen přítěž. Jenom berete ostatním a při práci vás není vidět.“

Ivan si lehl na záda na chodník a tiše úpěl.

Trochu jim ho začalo být líto.

„A vůbec. K doktorovi dokáže dojít sám. Nechápu, proč se tam táhnete všichni.“

Ozvalo se souhlasné bručení. Lidi z paneláku nebyli slepí a nikomu se nechce ze sebe dělat vola.

Zdeněk si sedl na obrubník. Držel se za břicho.

„Tohle ti nedaruju,“ syčel na Martina.

„Zkus na něj šáhnout a máš šíp v břiše.“ Karel stál kousek opodál a držel kuši opřenou o zem.

„Ať táhnou do hajzlu,“ ozval se někdo vzadu.

Začaly se ozývat souhlasné výkřiky. Pro trojici to nevypadalo dobře.

Přišli další lidi a přidávali se.

„My začneme pracovat.“ Soňa těkala očima z místa na místo. Zdeněk se pořád držel za břicho a Ivan ležel na chodníku, ruku na čele a asi ho v tu chvíli nic jiného než zub nezajímalo.

„Makat jste měli už dřív!“

„Tady o vás nestojíme!“

Napětí začalo vrcholit.

Ivan se zvedl, dal do tašky vysypané konzervy a chytil Soňu za ruku.

„Jdeme pryč. Když o nás nestojí, jinde nás rádi vezmou.“

Soňa se mu snažila vytrhnout. Zdeněk vstal a mírně v předklonu odcházel.

„Máme u vás svoje věci!“ křičela Soňa.

„Dáme vám je před dveře paneláku!“ houkl někdo.

Zdeněk se otočil a podíval se na dav.

„Tohle není konec!“ řekl tak, až všichni ztichli. „Já se ještě vrátím a budete toho litovat.“

Rok 3. den 110. (18. leden) Zavedení pracovní povinnosti a rozdělení majetku

Sedl si ke stolu v jídelně.

Hned zezačátku si postavil stůl blízko kuchyně. Kdysi četl v nějaké knížce, že kdo sedí blízko kuchyně, dostává jídlo jako první. Seděl zády ke zdi. Měl výhled do kuchyně i ke dveřím a viděl, kdo přichází.

Na stěny u dveří nalepil silikonem velké kusy polystyrenu a na ně špendlíky připichoval různé zprávy o dění v komunitě, vyhlášky a dokumenty, co dostal na úřadě, a jiné papíry.

Protože musel podávat zprávu na úřad, dal si vedle stolu komodu, ve které měl papíry a psací potřeby.

Zamyšleně seděl u stolu, přemýšlel a sepisoval návrhy, když se rozhostilo v jídelně ticho. Zvedl hlavu.

Všichni mlčeli a zírali na něj.

Nevědomky ťukal lžičkou o prázdný hrnek od kávy.

Ostatní si to vyložili jako žádost o pozornost.

Podíval se na hrníček a pak na ostatní.

„Přemýšlím o posledních událostech,“ vysvětlil. „A mám takový návrh.“

Bylo ticho. Čekali, s čím přijde.

„Protože se začínají množit problémy s tím, že někdo pracuje pro komunitu víc a někdo se jen veze, napadlo mě, že by nebylo od věci zavést zde nějakou formu odměn nebo financování.“

Mlčeli. Někteří kývli na souhlas.

„Myslel jsem, že by každý člen komunity vykonával práci, za kterou by byl ohodnocen.“

„A jak?“ zeptal se někdo od nejbližšího stolu, Martin si nedokázal vzpomenout na jeho jméno. „Peníze už dávno neplatí.“

„Ohodnocen by byl v cigaretách a konzervách.“

Ozvalo se šeptání.

„Udělal by se centrální sklad, kde by se odevzdávaly nalezené věci. A z něho by se platilo ostatním.“

Tvářili se zmateně.

„Asi to nedokážu rozumně vysvětlit,“ mávl rukou, „ale myslel jsem, že třeba ti, co chodí ven na sběr, by odevzdali asi polovinu svého nalezeného zboží, a druhou si nechali a tu mohli vyměňovat. A z toho uloženého zboží by zase dostávali zaplaceno lidi, co na sběr nechodí.“

„Půlku?“ zeptal se rozpačitě jeden se sběračů.

„Teď dáváš celej,“ uzemnil ho.

„Je to nějaký nedomyšlený,“ ozval se zase sběrač.

„To budeme muset doladit. Vemte si to tak, že je tu docela dost lidí, nechci jmenovat, kteří každý den sedí tady v jídelně, pokuřují, pijí kávu a klábosí.“

Ozvalo se souhlasné mručení.

„Teď jdou a vezmou si ze skladu, co chtějí. Tamara jim ohřeje vodu, kterou někdo pracně donesl ze studánky, na ohni z dříví, které někdo musel natahat. Pokud by to bylo podle toho, co chci zavést, neměli by nárok.“ Očima přejel skupinku těch, kterých se to týkalo.

„Chápu to tak, že sběrači odevzdají část toho, co našli, a z toho se bude platit lidem, kteří pracují pro komunitu, ale na sběr nechodí?“

„Tak.“ Ukázal rukou. „Tamara vstává ráno někdy okolo šesté, aby zatopila a začala vařit. Kolikrát musí někoho budit, aby měla dříví na roztopení kamen. Pak prosí někoho, aby donesl vodu. To jsou dvě hodiny, než se vůbec začne vařit. Teď by to bylo tak, že by dostávala pevný plat v konzervách a třeba v cigaretách a za ty by si zaplatila pomocníky. Nebo by byl někdo, kdo by to měl na starosti a staral se, aby ve skladu bylo dost dřeva na otop a voda na pití.“

„No jo. Ale co když pro někoho nebude práce? To ho necháte chcípnout?“ ozvala se jedna ze skupinky holek, kterých se to hlavně týkalo.

Mlčel.

„Kdo chce, práci si najde. Například vody na mytí není nikdy dost,“ ozval se někdo zezadu. Ostatní souhlasně zamručeli.

„To mě přivádí na další bod,“ podtrhl si Martin jednu poznámku. „Je potřeba tady zavést přísné hygienické podmínky.“

Všichni opět ztichli.

„Máme tu dva případy žloutenky. A jedno nehojící se zranění.“

„Schválně si ten vřed vždycky rozškrábne, aby nemusel makat,“ odfrkl si někdo zlostně.

Martin měl ten samý dojem.

„Odteď nedostane ani cigaretu, alkohol jen na ránu a jídlo na příděl,“ rozkázal. „Jsem pro to, aby se zde udělala zdravotní hlídka. Nebo hygienická hlídka, říkejte tomu, jak chcete. Ale někdo, kdo bude dohlížet, aby se každý alespoň dvakrát do týdne pořádně vykoupal. A vypral si oblečení.“

„Pokud to dobře chápu, můžu někomu zaplatit za to, že mi vypere?“

„Ano. Tím vzniknou pracovní místa pro ženy, pro které se práce sběračů nehodí.“

Jana, která chodila rabovat jako jedna z mála holek, si opovržlivě odfrkla.

„Nikoho nebudeme nutit, aby dělal práci, která mu vadí nebo je pro něj nebezpečná nebo moc namáhavá.“ Zadíval se zamračeně na Janu. „Ale nevím, proč by sběrač, který je po celodenním nošení utahaný, nedal krabičku cigaret někomu, kdo mu vypere nebo připraví koupel.“

„A umyje záda?“ zeptal se někdo.

„Třeba i umyje záda,“ potvrdil. „Je to vše na dohodě.“

„Pokud jde o tu hygienu, měli bysme tu zavést zdravotníka nebo nějakou lékařskou službu. Když jsem slyšel, že zubař chce pytel rýže za injekci, tak mě omylo,“ ozval se Jindřich.

„Nemyslím si, že by někdo mohl dělat zubaře, ale souhlasím, že pokud by někdo, hlavně z ženského osazenstva, začal studovat lékařství v komunitě, stal by se pro nás přínosem,“ potvrdil Martin.

„No jo. Ale jak zamezíš, aby si někdo nehrabal na písečku?“ prskala jedna z ženských. „Aby si někdo neulejval tajně pro sebe?“ ukázala na sběrače. Ozvalo se otrávené brblání.

„Věřím v poctivost,“ odpověděl Martin. Ale když se někdo vzadu uchechtl, pokračoval. „Myslel jsem, že by mohla být trojí kontrola. Dole by hlídka zkontrolovala vozík nebo batoh sběrače nebo kanystr s vodou, jestli není plný jen do půlky. Pak by se to kladkou vytáhlo do skladu, kde by to zkontrolovala třeba Tamara a třeba ještě pan Otáhal nebo pan Kovařík.“ Ukázal rukou ke starším pánům. „Potom by se odebrala polovina a s druhou by si sběrač mohl dělat, co chce.“

„To bude vytvářet nerovnoměrnou společnost založenou na bohatých a chudých,“ ozval se ten kluk vzadu.

Martin zvedl oči v sloup.

„Furt lepší, než když někdo maká a druhej se jen veze,“ odsekl.

„Zatím je to jen návrh.“

„Mně se to líbí,“ ozval se Karel. „Já bych to hned odhlasoval a okamžitě zavřel sklady, aby si někdo nestihl nabrat do zásoby.“

„Ale já nemám žádný cigára,“ vyjekla jedna z holek.

Ozval se smích. „Tak koukej něco dělat! Jinak budeš kouřit, víš co...“

Zaklepal lžičkou na hrnek.

„Kdo je pro?“ zeptal se.

Zvedl se les rukou.

„Kdo je proti?“

„Já mám výhrady,“ ozvala se ta holka.

„Kdo je proti?“ opakoval.

Nikdo ruku nezvedl. Spokojeně se usmál.

„Romane, můžeš okamžitě přidělat zámky na všechny dveře od skladů?“

Roman seděl rozvalený u stolu.

„Kolik za to bude krabiček cigaret?“ zeptal se.

„Syp, nebo ti rozbiju brejle!“ vyštěkl na něj.

Neochotně se zvedl a s brbláním odešel do dílny.

Byly vyčleněny byty, kam se začaly dávat společné zásoby. Na tyto byty byly dány tři petlice a každý z komise měl na starosti jeden klíč. U jednoho bytu bylo dokonce petlic pět, tam měly být uschovány speciální věci, jako například zbraně, náboje a jiné cennosti.

Martinovi tyhle zabezpečovací věci připadaly zbytečné, ale podřídil se většině. Rozumně argumentoval, že v okamžiku přepadení se těžko bude shánět pět klíčů, aby se lidem vydaly zbraně.

Proto byla před dveře této místnosti přidána hasičská sekera. V případě nutnosti se mohly okamžitě vytrhnout petlice.

Střelné zbraně zatím žádné neměli, i když se jim podařilo najít několik krabiček různých nábojů a dokonce jeden zásobník do pistole.

Na svoji obranu měli připraveny kuše. V tom se Roman ukázal jako neocenitelný, dokázal vyrobit ze závěsného pera automobilu vynikající samostříl.

Jeden příklad za všechny, jak fungovala dělba v komunitě. Roman byl vyčleněn na práci uvnitř komunity. Nejezdil po bytech a netahal zboží. Místo toho pracoval osm hodin pro komunitu. Vyráběl kuše a jiné věci, které byly nezbytné pro chod společnosti. Za to dostával od komunity odpovídající plat ve zboží. Po práci pro komunitu mohl pracovat na sebe. Vyráběl v malé dílně různé věci, za které dostával zaplaceno. Později, když se zjistilo, že práci pro komunitu odbývá a víc se věnuje melouchům, začal být hodnocen za odvedenou zakázku. Dostal třeba zakázku na výrobu dalšího systému vanových nádrží. Dohodl se, kolik za to chce v naturáliích a ve zlatě a špercích.

Pokus zavést vlastní měnu nevyšel.

Roman si musel sehnat, to znamená nakoupit od sběračů materiál, nebo si ho „koupil“ ze skladu komunity. Sehnal si na to dvě pomocné síly a společně s nimi sestavil systém na zachycování dešťové vody.

Tamara s Nikolajem pro komunitu vařili. Jídlo v jídelně bylo zdarma. Ale kdo si chtěl nechat udělat speciální menu, musel Tamaře zaplatit. Zároveň nadstandardní druhy jídla, jako například sladkosti, alkohol a cigarety, se platily zvlášť. Tamara za svoji práci dostávala zaplaceno.

Pan Otáhal se staral o zahradu a přísun čerstvého masa a zeleniny. Část musel odevzdat, ale část mu zůstala.

Všechno tohle se muselo probírat individuálně a trvalo dlouho, než se vše urovnalo k relativní spokojenosti všech.

Brzy se ve stočlenné komunitě začaly tvořit malé skupinky, takzvané buňky, které navzájem spolupracovaly. Většinou taková buňka měla tři členy, kteří měli majetek pohromadě. Bylo to překvapující a nezvyklé a nikdo nepřišel na to, proč se tomu tak stalo, větší logice odpovídalo párování muže a ženy.

Až mnohem později, když se znovu začaly rodit děti, se tříčlenné buňky změnily na typicky rodinné, i když bylo stále docela běžné, že rodina měla tři dospělé členy.

Karel se připojil k Janě a Romanovi.

Martin byl výjimkou. Žil sám.

Díky tomu, že byl Martin domorodcem v paneláku a že jeho otec napsal knihu o chřipce, byl vybrán pro styk s úřady. V neposlední řadě k tomu přispěla i rvačka s nepřizpůsobivými v komunitě. Stala se z něho autorita, na kterou se obraceli ostatní, když bylo potřeba učinit rozhodnutí. Aniž to chtěl a aniž mu to zezačátku došlo, stal se vlastně vůdcem komunity.

Tím se zároveň naplnilo i heslo, že nejvýše postavení jsou nejosamělejší.

Navíc tím, že se k němu chodilo pro rady a pro rozhodnutí, ho vlastně komunita i jako vůdce začala vychovávat.

Jeho přirozená plachost a nejistota ve vztahu mu zabránily sehnat si partnerku, a přestože sex mezi členy komunity byl relativně běžný, i vzhledem k tomu, že devadesát sedm procent komunity bylo ve věku mezi šestnácti a osmadvaceti lety, Martin trvalejší vztah nenavázal.

To, že neměl partnerku, ale bylo hlavně jeho vinou, protože zájem některých ženských obyvatelek komunity urvat si pro sebe vedoucího smečky, a tím i postoupit v místní hierarchii, tu byl.

Rok 3. den 120. (28. leden) Peníze

Asi deset dní po konfliktu se Zdeňkem a jeho partou se vrátili na některá místa, kde už rabovali. Předtím procházeli byty jen zběžně a vybírali si. Nyní už prohledávali byty důkladněji a sbírali i věci, kterými napoprvé opovrhli.

V jednom bytě se znovu prohrabávali všemi šuplíky. V ložnici ležela mrtvola majitelky bytu, spíš zčernalá než rozpadající se.

Dávno už je ten pohled přestal děsit. Zvykli si.

Karel se chvilku přehraboval v nočním stolku.

„No, tomu bys nevěřil!“ zakřičel přes respirátor a podíval se na zčernalou mrtvolu v posteli.

„Co?“ přišel k němu.

„Podívej,“ ukázal na pakl pětitisícovek v nočním stolku. Byly přelepené páskami.

Opatrně vytáhli to bohatství

„Kolik toho může být?“

Karel přepočítal jeden balík.

„Sto.“

„Tisíc?“

„Ne. Bankovek. Takže půl mega,“ potěžkal balíček.

Vzali zbývající balíčky. Bylo jich sedm.

„Tři a půl milionu v nočním stolku. Chápeš to?“ zakroutil hlavou.

„Ne. Kde to vzala?“

„Nevím. Víš, jak by se nám to ještě před rokem hodilo?“

„To mi povídej.“

Sledovali bankovky a nemohli se rozhodnout.

Nakonec je začal strkat do igelitky.

„Co s nimi chceš dělat?“

„Ukážu je v baráku ostatním. A pak to odnesu na úřad. Jako že jsem poctivej.“

„To toho úředníčka jebne.“

„To doufám.“

Rok 3. den 121. (29. leden) Návrat tří lidí z venkova

Jeden kluk a dvě holky, kteří tu předtím žili, se vrátili. Před vlnou se utekli schovat někam na vesnici. I tam je vlna samozřejmě dostihla a většinu z nich zahubila. Po vyčerpání zásob se dali do služeb místnímu farmáři, ale byla to těžká otročina, placená bitím, hladem a trápením. Ze šestnácti lidí, to jest z pěti rodin, jich sedm zemřelo na chřipku, čtyři na druhotné problémy po ní, jak se tomu začalo říkat (sebevražda po ztrátě blízkých, podvýživa, vyčerpání organismu a neschopnost ubránit se běžným chorobám).

Dva lidé zemřeli při otročení na farmě.

Zbytku se podařilo utéct.

Rok 3. den 125. (2. únor) Žádost na policii

Šel kolem policejní stanice. Nikdo tam nebyl, jen policista za sklem.

„Dobrý den.“

„Čím vám můžu pomoci?“

„Já jsem ten, co na Vítězný ulici našel toho vašeho zabitého kolegu. Chtěl jsem se zeptat, jak to dopadlo.“

Policajt se nejdřív zatvářil upjatě a úředně, pak ale jako by se najednou celý zmenšil a zestárl o několik let.

„Je jich víc. Celá banda. Přepadávají naše kluky a berou jim uniformy a zbraně. Pak v převlecích za policajty kradou a loupí. Dva jsme dostali, ale ostatní utekli.“

Prohlížel si ho. Byl už starší, tak přes třicet let.

„V noci se ve městě střílelo.“

„To byl asi nějaký ohňostroj.“

„V dnešní době?“ zeptal se sarkasticky. „Bydlím v tom vysokým paneláku. Když jsem byl malý, koukal jsem vždycky na Silvestra na ohňostroj. Poznám rozdíl mezi petardami z ohňostroje a střelbou z pistole.“

„Co po nás chcete?“ podíval se na něj unaveně.

„Je nás několik. V tom velkým paneláku. Ale pokud na nás zaútočí, neubráníme se.“

Zakroutil hlavou.

„Nemůžu vám dát zbraně.“

„Nejsme žádní vrazi. Ale nechce se nám umřít. Můžete si nás prověřit. Napíšeme vám potvrzení, a když se situace uklidní, zbraně vrátíme.“

Bylo vidět, že přemýšlí.

„Prosím,“ pokračoval. „Sám vidíte, že situace je jiná. Je potřeba lidem dát zbraně.“

„Nejde to,“ zakroutil hlavou.

Smutně odcházel.

„V tom velkým paneláku?“ uslyšel za sebou.

„Ano.“

„Stavím se tam.“

Rok 3. den 130. (7. únor) Úřad. Osivo

Na úřadě dostal kromě jiného papír, kde bylo doporučení, aby zakládali zeleninová, obilná a bramborová políčka. Kdekoliv.

Byly tam neuměle udělané fotky rajčat pěstovaných mezi okny, kukuřice před domkem, brambory na balkóně.

Věci na osivo si mají vyzvednout ve skladu potravin.

Rok 3. den 135. (12. únor) Vietnamci

Otevřený obchod. Jak jinak - Vietnamci.

Vstoupil dovnitř. Několik svíček a asi pět Vietnamců. Podezřívavě si ho prohlíželi.

Poloprázdné regály.

Bez označení cen.

„Kolik to stojí?“ ukázal na nějaké sušenky.

„Ně peníze,“ odpověděla Vietnamka u pokladny

„A co teda?“

„Jen zlato.“

„Ale já nemám žádné zlato.“

„Ty podívat,“ vystoupil nějaký Vietnamec ze stínu. „Ty najít.“

„Vím určitě, že doma žádné zlato nemám.“

„Já nežíkat doma.“

Když odcházel, podíval se ještě po krámu.

Dokonce i nabídka masa. No, toulavých koček a psů je tady teď hodně a jim to nevadí.

Možná, že i nám to přestane vadit.

Rok 3. den 152. (1. březen) Krysy

Pohroma, kterou nepředvídal ani Martinův táta.

Krysy.

Vlastně ne krysy, ty se ve městě nevyskytovaly, ale potkani.

Dříve schováni v kanálech a stokách, nyní vyrazili do útoku a napadli ochromená města. Přes zimu se v tichosti množili, neohrožováni deratizačními četami.

Zaplavovali prázdná obydlí a vrhali se na vše, co bylo k snědku.

Populace toulavých psů a koček nedosáhla takového množství, aby je dokázala ohrozit, a jiného přirozeného nepřítele neměli.

Když šel člověk přes den po ulici, vykukovali na něj ze skrytých míst nebo pobíhali u stěn baráků. V noci se valili z místa na místo v obrovských tlupách a hledali něco k snědku.

Žrali všechno. Jejich zuby se objevovaly i na konzervách, dokonce se jim občas podařilo i prokousnout tenký plech a dostat se k obsahu uvnitř.

V bytech už se nedařilo nic kloudného k jídlu najít. Prohrabávali hromady páchnoucích zbytků, rozkousané peřiny... Vynesli to ven a postříkali dezinfekcí.

Občas potkali jiné lidi s vozíky. S některými se dali do řeči.

Dozvěděli se hodně zajímavých věcí.

Ve městě bylo několik desítek komunit, jak se tomu říkalo. Od jednotlivé rodiny až po rozvětvený gang o několika stovkách členů.

Zatím se většinou všichni živili rabováním v prázdných bytech, ale vyskytlo se i přepadávání, loupení, vraždy a únosy.

Silnější komunity si vyhradily určitou část města a tu si bránily. Jiné už měly svoje místa prázdná, nebo nebyla tak bohatá na potraviny, tak se snažily obsadit jinou oblast. Někde se spojily s místní komunitou, jinde došlo k potyčkám.

Jejich panelák byla průměrná komunita. Z okolí se do něho stáhlo ještě pár lidí, kteří spolupracovali. To byla relativně výjimka, většinou se v ostatních komunitách objevil silný vůdce, který si přivlastnil moc a spolu se sobě podobnými nutil ostatní otročit.

Rok 3. den 155. (4. březen) Záhony

Prostor mezi paneláky, tam, kde nebyla silnice, ale na druhou stranu, kde kdysi bylo dětské hřiště, oplotil Janin táta společně s několika dalšími vysokým plotem.

Postavil tam kurníky a králíkárnu. Později, když se jim tam někdo pokusil vloupat, to obestavili dalším plotem. Nahoru žiletkový drát. A mezi ploty ostnatý.

Zkušebně nějaké záhony.

Rok 3. den 161. (10. březen) Znovu na úřadě, dávky

Zase na úřad.

V čekárně našel noviny. Normálně tištěné. Týdeník. Zprávy z domova a ze světa, na dvou stranách.

Válka na východě, válka v Africe. Vláda se domlouvá s Ukrajinou o dodávce potravin. Ukrajina byla vždy obilnicí Evropy. Výzvy občanům: zakládejte pole, obdělávejte.

Na úřadě dostal papír na dávky. Prohlédl si jej. Bylo tam uvedeno, že si může vyzvednout mouku, rýži, tuky, trochu masa a cukr. Určená místa, kde se potraviny vydávají, byla označena na přiložené mapce.

„Ale nás je v domě víc,“ oponoval.

„Každý se musí dostavit osobně. Aby nedocházelo ke zneužití. Chápete?“

Nechápal.

Bylo toho málo na týden. Úředník mu řekl, že určitě něco ještě najde v prázdných bytech, hlady trpět nebude. Ale pokud by měl zájem o větší dávky, tak tady... A podal mu papír. Přehled různých zaměstnání a množství dávek, kolik mohl dostat. Deratizér, odvoz těl, policie, vojsko…

Byl to docela obsáhlý soupis.

Rok 3. den 165. (14. březen) Pistole

Nejprve zazvonil polní telefon, který měli umístěný na střeše. Volala střešní hlídka:

„Jede sem policejní auto!“

Vyhlédli z okna a sledovali auto, které zastavilo u vchodu.

„Jsou to opravdu poldové?“ zeptal se Karel.

Pokrčil rameny, popadl kuši a seběhl dolů.

Nakoukl špehýrkou.

„Toho znám,“ ulevilo se mu.

Otevřeli dveře. Policajti vstoupili. Karel s omluvným úsměvem ukrýval kuši za zadkem.

„Můžeme vám pomoci?“

Rozhlíželi se.

„Vy jste ten, kdo byl u nás,“ zeptal se jeden. Spíš to konstatoval.

„Ano. Ten, který našel vašeho kolegu.“

„A drze si řekl o zbraně...“

„Kušemi se neubráníme.“ Prohlížel si je. Ten, co byl za přepážkou, byl podle insignií poručík. Ten druhý vypadal o hodně starší a měl hodnost majora. Představil se jako major Kubát. Jméno poručíka si Martin nezapamatoval.

„Kolik vás tu je?“ ptali se.

„Něco málo přes sto.“

„Můžeme je vidět?“

„Někteří jsou pryč. A jeden je na hlídce na střeše, nechci ho stahovat.“

Podívali se na sebe.

„Asi to nebude potřeba. Je tu někde stůl?“

„Jo, jistě. Chcete se tu porozhlédnout?“

„Možná později.“

„Tak můžeme sem.“ Odvedli je do druhého patra.

Sehnali židle a sedli si ke stolu. Kapitán na něj položil tři malé černé kufříky.

„Máte doklady?“

„Nahoře.“ Karel odběhl.

„Potřebujeme ještě jednoho,“ zavolal poručík za Karlem.

Chvilku přemýšleli.

„Asi Roman,“ shodli se.

„Tak ho sežeňte.“

Karel se vrátil po chvilce s doklady a s Janou.

„Roman nechce. Ale Jana to prý riskne.“

Mladá holka policistům moc neseděla.

„Umím zacházet se zbraněmi,“ snažila se rozptýlit jejich váhání.

„Hrála jste bojové hry?“

„Chodila jsem na střelnici střílet. Měla jsem zažádáno o zbroják.“

Poručík se podíval na majora. Ten kývl.

Vzali si doklady a vyplnili nějaký papír.

„Tady to podepište,“ ukázali na prázdnou kolonku. Dostali kopii.

Pak poručík otevřel kufříky.

„Jsou to pistole ČZ 75. Modifikace ČZ 75 BD s blokací a vypouštěním kohoutku,“ začal jim poručík dělat přednášku a zároveň ukazoval zbraně. „Pistole je vybavena tritiovými svítícími mířidly, poutkem na závěsnou šňůru, drážkovanou černou spouští a karbonitridovanou hlavní. Pistole má zabudováno vypouštění kohoutku, jednodílnou gumovou pažbičku odlišného tvaru, rýhovanou chromovanou spoušť a výstražník zasunutého náboje v nábojové komoře,“ pronesl naučenou instruktáž.

„Většinu věcí z toho nebudete potřebovat. Hlavní je, že funguje,“ skočil mu do řeči major.

Pak poručík pistoli rozebral a ukázal, jak se čistí. Několikrát to zkusili.

Prohlížel, jak jim to jde.

„Vláda vydala mimořádná opatření,“ řekl potom. „Tím, že vám byly vydány pistole, jste ve státních službách a v případě potřeby vás můžeme povolat na pomoc. Ten doklad, který jste podepsali, noste u sebe. Dokazuje, že máte zbraň legálně. Kdyby vás policie nebo vojsko chytily se zbraní a bez tohoto dokladu, mohli by vás v některých případech okamžitě zastřelit. Noste ho zároveň s průkazem totožnosti.“

Úsměvy, které měli na tvářích ze získání zbraní, jim pohasly.

„Teď mi ukažte, jak tady žijete.“

Provedli ho po paneláku. Vysvětlovali mu, jak co udělali.

Mlčel a přikyvoval.

„Na to všechno jste přišli sami?“ Major si prohlížel vodní zásobníky.

„Ne.“ Karel ukázal na Martina. „Jeho táta po první vlně pochopil, co se bude dít. Proto sepsal knihu, kde vypsal, co se stane.“

„Smím ji vidět?“

Ukázali mu ji. Chvilku v ní listoval. Někde se trochu víc začetl.

„Čím byl tvůj otec?“ zeptal se Martina.

„Zámečníkem.“

„Zámečníkem?“ zarazil se s knihou v ruce. „Tak to je opravdu zajímavé. Kopii nemáte?“

„Jen jednu.“

„Vadilo by hodně, kdybych o ni požádal?“

Přinesli mu Karlovu kopii.

„Nechám udělat další kopie a vrátím ji.“ Uložil ji do brašny, ve které přinesl pistole.

„Jak dlouho vydržíte se zásobami?“ zeptal se, když se loučili.

„Tak měsíc. Ale snažíme se stále někde něco sehnat.“

„To je dobře,“ kývl. „Dokázali byste uživit ještě nějaké další lidi?“

Tahle otázka se jim nelíbila.

„Záleží, jak moc se dokáží o sebe postarat.“

„Průměrně.“

„Moc se nám nechce.“

„Chápu. Ale malé skupiny nemají šanci na přežití. To napsal i váš otec.“

„Vy jste si toho všiml?“

Kývl hlavou. „Pokud budete mít nějaké lidi navíc, co se o sebe nedokážou tolik postarat, můžete dostávat i pomoc z centra. A má to i jiné výhody.“

Podívali se po sobě.

„Možná jednoho nebo dva lidi…“

„Musíme jich někam umístit dvě stovky.“

Rok 3. den 185. (3. duben) Monika

Seděl u stolu a sepisoval dopis majorovi Kubátovi.

Dvacet lidí neuživíme. A deset vykřičníků.

„Ahoj, Martine.“

Zvedl hlavu. Chvilku mu trvalo, než se upamatoval.

„Moniko,“ vydechl. „Vypadáš… Vypadáš...“ Nešlo mu to z úst. „Hodně jsi zhubla,“ vymáčkl se nakonec.

Vypadala divně. Vychrtlá, vrásčitá. Vlasy prořídlé, už ne dlouhé a zvlněné, ale ostříhané na ježka. Nenápadně sjel pohledem na ruce. Jen kosti, boláky a obrovské klouby. Nohy ukryté v potrhaných džínách.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Smím si sednout?“ ukázala na volnou židli.

„Jistě. Promiň, že jsem ti to nenabídl,“ omluvil se.

Sedla si a zadívala se na něj.

„Taky jsi zhubl.“

„To ano. Hlavně třetí vlna mi dala zabrat.“

„Ty se máš.“

„Co? Proč?“

„Máš už třetí vlnu za sebou. Čtvrtá už by měla být v pohodě.“

„To nikdo neví. Ještě nepřišla.“

„Mě takhle vyřídila druhá vlna,“ ukázala na sebe.

Znovu si ji důkladně prohlížel.

„Musíš nabrat. Hodně jíst a cvičit.“

„Jíst?“ řekla trošku sarkasticky a trochu odevzdaně. „Ráda bych. Ale nějak toho moc k jídlu už není.“

„Ty jsi mezi těma dvaceti, které poslal major Kubát?“

„Nevím, jak se jmenuje.“

Naklonil se za ní ke dveřím.

„Tamaro!“ zavolal. „Můžete nám donést horkej čaj? Do každého tři kostky cukru.“

„Určitě,“ ozvalo se z kuchyně.

„Ty máš kuchařku?“

„Ne. Pracuje tu v kuchyni pro všechny.“ Znovu se podíval na papír, který psal majorovi.

„Nezdržuju?“

„Ne,“ zakroutil hlavou a zmačkal papír do kuličky. „Vyprávěj.“

Vyprávěla. Jak odjeli do penzionu. Jak je tam zastihla chřipka. Pro ně to byla první vlna. Onemocněli všichni. Nepřežil její otec a otec Daniela. Protože nešla elektřina a neměli spojení se světem, nevěděli, co se děje. Zprávy se dozvídali jen z rádia, co měli v autě.

Rozhodli se nevracet. Doplňovali zásoby a bez větší újmy přežili léto. Pak přišla další vlna.

Přežila jen ona a Daniel.

Hádali se. Daniel jí vyčítal, že za všechno může ona a její otec, který ji přesvědčil, že Daniel je výhodná partie, protože jeho otec má penzion v horách, kam se budou moci ukrýt. Že jejich vztah byl jen obchod a ona v něm zboží.

To byla pravda.

Zásoby docházely. Daniel procházel okolní vesnice a loudil něco k snědku. Vesnice ale byly buď prázdné a vybrané, nebo opevněné a plné jídla. V těch prázdných skoro nic nenašel, z těch plných ho většinou vyhnali.

Pak jednou, když vyšel ven, práskl výstřel a Daniela zastřelili přímo před penzionem. Byla to banda chlapů a otrlých ženských. Vyrabovali penzion a táhli dál. Měli nějaký malý traktor, kterým táhli vůz naložený věcmi.

Ji svázali a vzali s sebou. Nebyla tak drsná, aby si vybojovala nějaké místo v té tlupě, tak se stala outsiderem. Děvečkou pro všechno a děvkou pro každého.

Tlupa táhla krajem a vybírala si osamocené usedlosti. Jejich majitele většinou zastřelila ze zálohy, ale troufla si občas i na nějakou ozbrojenou vesnici.

Pak je dostihli vojáci. Rozstříleli je z vrtulníku a pancéřového auta. Ty, co přežili, pochytali a vyslechli. Na místě zastřelili všechny muže. Ženy většinou poslali do sběrného tábora. Tam je znovu vyslechli. Ji přeřadili sem, do místa bydliště.

Seděl s pusou otevřenou. V ruce prázdný šálek od čaje.

Zešeřilo se. O veřeje dveří se opírala Tamara a poslouchala. Ve vedlejších dveřích stál zase Karel s Janou a ještě několika dalšími lidmi.

Podíval se přes Moniku na Karla.

„Potřebujete něco?“

Zakroutili hlavami a rozešli se.

Večer si koupil ze skladu komunity láhev whisky. Měl sice dost alkoholu u sebe, ale nechtělo se mu pro ni chodit těch pár pater.

Seděl v jídelně a popíjel. Přemýšlel nad životem a nad sebou. Hlavu měl v dlaních.

Tamara si sedla proti němu.

„Ty jsi měl ji rád?“ zeptala se.

Kývl hlavou.

„A pořád máš?“

„Nevím. Něco mě k ní pořád táhne.“

„To jsou hormony. Ona nepřežije třetí vlnu. Nedá ti děti, nedá ti rodinu. Přinese zase jen bolest.“

„Já vím.“ Napil se a v očích měl slzy.

Vzala ho za ruku a odvedla k sobě. Milovali se dlouho, zatímco ve vedlejším pokoji spokojeně oddychoval Nikolaj.

Ráno ho vzbudila časně. Bylo mu o mnoho lépe.

„Jdi si lehnout tam, na gauč,“ poručila mu. „To, co bylo dneska, byl jen sen. Zapomeň na to a najdi si ženu, která ti dá zdravou rodinu. Rozumíš?“

Rozuměl a pochopil.

„A my dva?“ zeptal se. „Ještě někdy?“

„Uvidíme,“ zamyslela se. „Ale já nejsem dobrá žena pro tebe. Pro tvůj život.“

Objal ji. Trochu majetnicky. Nedokázal si pomoci.

„Děkuji ti, Tamaro. Hrozně mi to pomohlo.“

„Kde jsi byl?“ ptala se Monika. „Hledala jsem tě u tebe doma.“

„Dělal jsem dlouho do noci, a tak jsem si ustlal na gauči.“ Ukázal hlavou na rozestlanej gauč v koutě. „Nechtělo se mi táhnout se těch několik pater.“

Pohlédla na gauč, stůl plný krámů a nedopitou láhev whisky.

„Dneska budeš spát u sebe?“ zeptala se.

„Nevím. Je toho hodně, co musím udělat, a já opravdu nemám myšlenky na to, co bude večer.“

„Rozumím,“ posmutněla. „Kdybys mě potřeboval, vzpomeň si, že jsme spolu chodili do školy.“ Odešla.

„To bylo nechutný, jak se připomíná,“ zamračil se Karel. „Ještě že jsi chrápal tady.“

„To fakt bylo štěstí.“ Podíval se ke kuchyni, kde se Tamara opírala o futra dveří, zatímco Nikolaj jim nesl na tácu horký čaj.

Rok 3. den 193. (11. duben) Přidělenci

„Jak to vypadá s těmi přidělenci? S tou dvacítkou, co sem poslal major Kubát?“ zeptal se pana Otáhala.

„Zapojili se všichni a rychle. Sice nezvládnou tolik práce jako ostatní, brzy se unaví, ale pokud zesílí, myslím, že nebudou přítěží.“

„To jsem rád,“ ulevilo se mu.

„Prošli si většinou peklem, tak jsou vděčni za cokoliv. Někdy i za vlídné slovo.“

„Proč nám poslali tolik ženskejch?“

„Mně to nevadí.“ Pan Otáhal se mlsně usmál.

Dědek plesnivej, pomyslel si Martin znechuceně.

„Uživíme je?“ zeptal se nahlas.

„Jedí toho málo.“

Pak pan Otáhal trochu zvážněl. „Ale zásoby se začínají tenčit.“

„Vím ještě o jednom skladu, kde se před vlnou hromadily zásoby. Mám od něj klíče. Tak to by mohlo náš problém vyřešit.“

„Šikovnej kluk,“ pochválil ho pan Otáhal.

Rok 3. den 195. (13. duben) Vojenský sklad

Táhli se několik kilometrů s vrzajícím vozíkem ke skladu potravin, kde kdysi pracovali.

Několikrát si stiskl v kapse klíč od skladu, aby se ubezpečil, že ho tam opravdu má.

Závora zavřena, před ní dva vojáci v maskáčích.

„Přejete si?“

„My jsme tady pracovali.“

Pokrčil rameny.

„Je to vládní skladiště. Strategické rezervy.“

Ozvalo se za nimi zatroubení. Ustoupili. Voják zvedl závoru.

Dovnitř vjelo několik nákladních aut. Zacouvali na rampu.

„Staráme se o hodně lidí.“ Karel vytáhl papír o přidělení.

Voják se na něj ani nepodíval.

„S tím vám nepomůžu. Zajděte si na radnici, tam se tohle řeší.“

Otočili se.

„Hej, mládenci,“ ozval se za nimi hlas.

Znovu se otočili. Z budky vyšel seržant a podával jim nějaký papír.

Vzali ho do ruky a studovali.

Náborový leták. Tištěný na inkoustové tiskárně.

„Armáda teď, v těžkých dobách, potřebuje schopný lidi.“

„My nejsme moc na disciplínu.“

„Po pár týdnech výcviku ji budete milovat,“ zazubil se na ně.

„Necháme si to projít hlavou.“

Chápavě kývl a vrátil se do budky.

Udělali několik kroků. Za sebou prázdný vozík.

„Jsme idioti,“ řekl Karel polohlasem. „Oni to tu připravovali. Proto ten sklad v bývalém vojenském prostoru.“

„Ale proč my? Mohli to sem navozit vojáci.“

„Toho by si někdo všiml. Že se sem sváží zásoby. Proto to byl jen jako přepravní sklad. Přivezlo se sem víc, než se odváželo. Poslední dny se sem jenom vozilo. A mistr tvrdil, že obchodníci se zamkli doma a nic neobjednávají.“

„Tak litr, co jsem dal bezpečákovi, aby mi prozradil kód, je v prdeli.“ Zvedl klíč s kódem a zahodil ho.

„Ty jsi idiot!“ Karel se rozeběhl pro klíč.

„Proč?“

„Nikdy nevíš, jestli tam ti vojáci budou věčně.“

„Odejdou, až bude sklad prázdnej.“

„I prázdnej betonovej sklad může mít někdy obrovskou cenu.“

Díval se na Karlovu ruku.

„Vrať mi ten klíč,“ požádal ho.

Rok 3. den 200. (18. duben) Podnikání

Cestou po schodech ho odchytily dvě holky. U jedné si pamatoval, že se jmenuje Magda, a na jméno té druhé si nevzpomněl.

„Martine!“ zavolaly na něj.

Zastavil se i se zásobami, které zrovna táhl do skladu.

„Ááááno?“ otočil se na schodech.

„Chceme se na něco zeptat.“

„No?“ Držadla tašek se mu zařezávala do dlaně.

„Chceme si tady otevřít bar.“

„Bar?“ nerozuměl.

„Ano. S obsluhou. Dělaly by se tam koktejly a tak…“ Trochu nervózně ho sledovaly.

„Tak si vyberte byt a zařiďte si to,“ pokrčil rameny.

„Nemáš nic proti tomu?“

„Já ne.“ Udělal dva kroky a zastavil se.

„Kde budete brát zboží?“ zeptal se.

„Jsme domluvený se sběračema.“

„Je vám ale jasný, že každý musí nejprve odevzdat část toho, co nanosil, do společné kasy?“

„Proč?“

„Protože je to tak dáno. A i vy budete muset část výdělku odevzdávat. Stejně jako to dělá pan Otáhal, Roman a i jiní, co nechodí na sběr.“

„To teda nechápeme,“ postavily se do uražené pózy. „Proč se má platit i za tohle?“

„Protože tu žijete. Protože někdo za vás hlídá dveře a stojí na hlídce. Protože se můžete jít zadarmo najíst do jídelny.“

„O ty blafy…“

Mávl rukou. „Žádný výjimky. Nejsme v demokracii. Tady bude platit každý. Komu se to nelíbí, ať jde.“ Otočil se a odcházel.

„Pamatuj si, že ty budeš platit dvojnásobnou taxu,“ prskla za ním Magda.

Po pár schodech se zastavil.

„Dvojnásobnou taxu?“ uvědomil si.

Večer se u jeho stolu zastavila Jana.

„Máme problém.“

„Bordel v paneláku?“

Zarazila se.

„Ty už o tom víš?“

„Já vím jen, že se ptaly na bar. Ale došlo mi to.“

„A souhlasíš?“

„Nejsem proti. Ale nadšením nezářím.“

Sedla si na volnou židli a pozorně se mu dívala do obličeje.

„Nejsi proti?“ ujišťovala se.

Opřel se do své židle.

„Hele. Díky majorovi Kubátovi, který sem narval hodně pochytaných holek, je tu poměr relativně vyrovnaný. Oba víme, jak to tady vypadá. Chlastu je tu dost a jsme mladí. Hodně lidí si prošlo peklem a chovají se, jako kdyby jim na zítřku nezáleželo. Vůbec nevím, co tím ty dvě sledujou, ale nedávám jim velkou naději na úspěch v podnikání. O co jde tobě?“ zeptal se.

„Vlastně o nic,“ zamyslela se.

„Pokud budou platit daně, tak ať si dělají, co chtěj. Víc starostí mi dělají ty dvě holky, co jsou těhotný.“

Lehce kývla hlavou.

„To máš pravdu,“ souhlasila. „To je asi nezodpovědnější.“

„Zjišťoval jsem si to. Obě mají třetí vlnu za sebou, ale nevíme, jak bude vypadat čtvrtá. Nevíme, jestli nepotratí, nevíme, co s dětmi, pokud nepřežijou ony.“

Přisedl Karel.

„Víte tu novinku?“ zeptal se.

Otráveně se na něj podívali.

„Jo,“ odpověděli mu.

Rok 3. den 235. (23. květen) Zastřelený

Když táhli vozík, zastavilo u nich vojenské auto. Střelec na ně nekompromisně namířil kulomet upevněný na korbě.

Zastavili se a zvedli ruce.

Vystoupil voják v neprůstřelné vestě.

„Co to vezete?“ Puška namířená na jejich břicha.

„Jídlo, nářadí, hygienické pomůcky,“ ukázali hlavou na vozík, který nic neskrýval. „Mluvili jsme s úřady, prý se to toleruje, pokud jsou to byty bez majitele.“

Hlaveň pušky se trochu zvedla.

„Zbraně?“

„Pistole. Máme povolení.“ Opatrně spustil ruku k náprsní kapse a podal doklady.

Voják poodstoupil a studoval potrhaný papír. Pak si zkontroloval jeho tvář s fotografií v občance.

Sledoval otevřené dveře auta. V otevřené schránce ležela xerokopie knihy, kterou měl voják v ruce chvilku předtím, než zastavili.

Pomalu luštil název.

„To napsal můj táta,“ vzdychl.

„Co?“ Voják zvedl hlavu od Karlovy občanky.

„Tu knihu, tu příručku napsal můj táta,“ ukázal bradou na schránku.

Voják se otočil a přečetl si jméno autora. Pak si zkontroloval příjmení v občance.

„Váš otec..,“ nedokončil.

„Byl zámečník a zemřel při druhé vlně,“ skočil mu do řeči.

„Kontrola občanských průkazů,“ vystoupili dva policisti z průchodu.

Sledoval jejich unavené tváře a pomačkané uniformy. Mají toho asi opravdu hodně.

„Kontrolovali nás vojáci asi před deseti minutami,“ sáhl Karel do kapsy.

Prohlížel si jeho uniformu a sjel pohledem na jeho služební odznak.

Táhly se přes něj škrábance, jako kdyby ho čistil drátěným kartáčem. Tvořily velké písmeno V. Pohlédl znovu na uniformu. Na límci byla zaschlá sepraná krev.

Ani nevěděl, jak se to stalo. Zafungoval snad instinkt, protože později si to nedokázal vysvětlit.

Místo, aby vytáhl dokumenty, vyndal pistoli, natáhl spoušť, odjistil a střelil policistu do prsou. Vše se odehrálo snad ve vteřině.

Policista poklesl v kolenou, v očích údiv, ruku stále nataženou po Karlových papírech. Pak padl na zem.

Druhý policista se dal na útěk.

„Co jsi to udělal?“ zašeptal Karel, v ruce dokumenty, které se třásly.

Popíjel horký čaj s rumem. Celý se chvěl. Přes ramena nějakou deku.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se major Kubát.

„Je to lepší.“

„To jsou nervy. Dal bych vám prášky na uklidnění, ale už žádný nemám.“

Sedl si před něj.

„Udělal jste dobrou věc. Patřil k bandě, co tu přepadávali okolní lidi a neštítili se zabíjet. Máme zprávu, že unesli několik žen a mladých holek. Mají několik míst, kde jsou ukryti, a pořád se nám je nepodařilo vypátrat.“

„Vy jste někdy někoho zabil?“

Zavrtěl hlavou. „Pistoli mám na okrasu. Mám těžkou vadu zraku,“ zamžikal pod silnými brýlemi. „Bude se to zhoršovat, do několika let oslepnu, jestli nepodstoupím operaci,“ smutně se pousmál.

„Myslíte, že neseženete doktora?“

„Skoro všichni doktoři nad třicet let jsou po smrti.“

Zamyslel se a sklonil hlavu.

„To jsem si neuvědomil.“

Rok 3. den 245. (2. červen) Vyslanci

Vraceli se s Karlem z výjezdu, jak se tomu začalo říkat. Prošli několik bytů a výsledek za moc nestál.

Výjezdy se přestávaly vyplácet.

Dojeli před panelák, vytlačili vozík po nájezdu pro kočárky a zaklepali smluvené znamení na hlídku.

Když byli vpuštěni dovnitř, zaparkovali svůj vozík v kočárkárně.

„Co to je?“ ukázal Karel na neznámý vozík.

„ Přijeli s ním ti od Školy,“ ukázal kluk od hlídky na vozík.

Ti od Školy se začalo říkat komunitě, která obsadila bývalou školu. Občas se s jejich členy potkávali na výpravách za věcmi a vždy se dokázali domluvit a dohodnout. Někdy si dokonce i vyměnili nějaké zboží.

„Co chtějí?“ zeptali se.

„Prý navázat diplomatické spojení.“ Kluk u dveří byl dost otrávený svojí hlídkou.

„Kde jsou?“

„Nahoře. V jídelně. Je tam s nima pan Otáhal a ještě někdo.“

Seděli v jídelně s vyslanci ze Školy. Kluk a holka v jeho věku a pak starší pán, něco přes třicet. Martin měl dojem, že to je dokonce bývalý učitel tělocviku z té školy, ale on na tu školu nechodil, tak se nechtěl ptát.

Pan Otáhal odešel ke své zahradě, tak zůstali sami. Později přišla i Jana, která nesměla nikde chybět.

Tamara v kuchyni připravovala pohoštění. Jídlo jim nosila Monika.

Tamara si Moniku vybrala za pomocnici.

Zvědavě se po Monice otočil, když odcházela s prázdným tácem.

Po prvním setkání se mu Monika vyhýbala. Později si jí všiml u jídla, ale k jeho stolu nechodila, jej obsluhoval Nikolaj.

Monika už nebyla tak hubená. Tamara ji asi vydatně krmila.

Pozoroval, jak vešla do dveří kuchyně. Tamara stála opřená o futra dveří a sledovala Martina.

Jejich oči se střetly.

Nevydržel ten pohled a otočil se zpátky k vyslancům.

„Co jste se ptal?“ zeptal se.

Učitel lehce zavrtěl hlavou.

„Vrtá mi hlavou, že vy tři jste ve vedení. Jste jediná komunita, kde nevelí starší člověk.“

„Tak nějak to vyšlo,“ pokrčili rameny.

„Ten starší pán, co toho tolik nenamluvil?“ Učitel ukázal na dveře.

„Dědek Otáhal?“ zasmáli se. „Ten se rýpe ve svý zahrádce a je rád, když nemusí nic řešit.“

„A nikdo jiný tu není?“

„Pan Kovařík. To je to samý jako pan Otáhal. A další, kdo má nad třicet let, tak jedině Tamara. Ale ta je z Ukrajiny, takže by do vedení nezapadla.“

„To máte pravdu.“ Učitel se podíval na Tamaru opřenou o futra dveří. „Avšak podle toho, jak všechno sleduje, asi by se neztratila.“

Martin se otočil na Tamaru, ale ta zmizela.

„Jak si dělíte práci?“ zeptal se Učitel, když se Martin otočil zpátky.

„Měli jsme tu trošku konflikty s nemakačenky. Tak se musela práce i majetek rozdělit a hlídat,“ přiznal Martin. „Zkoušeli jsme zavést nějakou vlastní měnu, ale to selhalo. Tak tu funguje směnný obchod. Hlavně se tu platí cigaretami. A vy?“

„U nás máme bodový systém. Každá práce je obodována a její kvalita také. A za body si koupíš, co potřebuješ.“

„A sběrači?“ zeptal se Karel. „Jak to děláte?“

„Za každou věc dostane přibližně polovinu bodů, než za kolik se to prodává.“

„To kdybych byl sběrač, tak si to nasyslím a prodávám to zvlášť.“

„To nejde, protože body můžou připsat jen vedoucí směn a odepsat jen v kantýně a ve skladu. Samozřejmě tu funguje i směnný obchod. V mezích normy.“

„U nás sběrači musí půlku odevzdat. Tak je to vlastně stejný.“

„Relativně to podobně funguje i jinde. Jen parta na nádraží má vlastní měnu.“

„To si tisknou?“

„Ne. Zlato a stříbro, co posbírali, stavili do mincí, které razí.“

To bylo zajímavé.

„Máte zbraně?“ zeptal se jich Učitel.

Podívali se na sebe.

„Něco máme.“

„Nejspíš jste dostali na svoji obranu tři pistole.“

„To ano,“ potvrdili.

„My také. Ještě se nám podařilo něco sehnat. Potřebovali bychom náboje do malorážky.“

„Ty nemáme. My používáme spíš kuše.“

„Všimli jsme si jí u hlídky u dveří. Vypadá zajímavě ta kuše. Můžeme si ji prohlédnout?“

Sehnali jednu kuši od hlídky z patra.

„Je opravdu dobrá. To je z automobilových per?“

„Ano. Máme kluka, který to umí udělat.“

„Zkoušeli jsme to také, ale prasklo nám to.“

„Nesmí být moc krátká. To praskne. A když je moc dlouhá, tak nemá takový tah.“

Učitel si znovu prohlížel samostříl. Přiložil ruku k luku samostřílu a měřil délku.

Jana, která si akorát přisedla, si toho všimla a lehce Martina kopla pod stolem.

„Zajímavý mechanismus.“ Učitel vypadal, že chce kuši rozebrat. „Nemáte nějaké na prodej?“ zeptal se.

„Možná později. Zatím jich máme málo.“

„Pokud by to šlo, rádi bychom odebrali i větší množství. Rozhodně byste nebyli na tom škodni. Můžeme vidět autora tohohle zázraku?“

Tentokrát to byl Karel, kdo šťouchl do Martina.

„Je v terénu.“

„V terénu?“

„U nás musí každý odsloužit několik dní sbíráním,“ zalhal.

„A vy necháte tak důležitého člověka toulat se po venku? Co když vám ho někdo unese? Nebo zabije?“

„Unese? Proč by to dělal?“

Učitel zakroutil hlavou a i další vyslanci zírali poněkud nevěřícně.

„Vás snad ještě nepřepadli?“

„Ne.“

„Copak vy nevíte, jak to vypadá v centru?“

„Moc ne.“

„To je proto, že jste skoro na kraji města.“

„A co se děje?“

„No. Docházejí zásoby a dávky to nedokáží pokrýt. Kdo si neudělal dost zásob, začíná trpět hlady. A pokud máte někoho, kdo vám může zajistit přísun potravy, máte bonus.“

„Tomu nerozumíme.“

„Ten váš kluk, co dělá ty zbraně, může dělat zbraně na prodej, pro někoho jiného. A to může být přísun jídla, až se byty vyčerpají.“

„To mi připadá trochu přitažené za vlasy.“

„Našeho doktora se už pokusili unést dvakrát,“ přiznala holka – vyslankyně.

„A zubaře jednou,“ doplnil Učitel.

„Ten zubař, co si účtuje za injekci pytel rýže?“ nevydržel Karel.

„Ano. Tak ten patří nám,“ usmál se samolibě Učitel. „Denně přinesou naší komunitě mnohem víc než všichni sběrači.“

Karel zalapal po dechu. „Opravdu?“ zeptal se.

„Samozřejmě. Proto se divím, že necháváte toho kluka chodit po venku.“

„A oni zkusili unést vaše doktory? Kdo?“

„Jiná komunita. Dokonce si myslíme, že nebyli z tohohle města. Jednou zaútočili na nemocnici, to ale armáda odrazila, a jednou na auto, kde je převáželi. To tam ale nebyl zubař.“

„Na auto? Vždyť se nesmí jezdit auty.“

„Oni můžou. Máme na odvoz povolení a musíme zajistit jejich bezpečí. Proto je vozí naši kluci.“

Karel i Martin zírali s otevřenými ústy.

„Doktoři s ochrankou,“ vzdychl nakonec.

„Můžete nám říct, kde jsou jiné komunity?“ zeptala se Jana.

„Určitě. Ale neznáme všechny. Navíc, některé nespolupracují s úřady. Tak vám můžu načrtnout jen těch pár, o kterých víme. Máte papír?“

Donesli papír a tužku.

Nakreslil zhruba obrys města.

„Moment.“ Jana přiběhla s mapou města.

Učitel si ji položil na stůl a chvíli se orientoval.

„Takže. My jsem tady,“ ukázal na Školu a zakroužkoval.

„Tohle je taková malá komunita asi o dvaceti lidech,“ označil barák o pár bloků pod nimi. „Dá se s nimi vyjít, ale jsou takoví nepřístupní.“

„Tohle je velká komunita,“ udělal velký kruh kus od centra. „Operují v těchto místech a říkají si Černí vlci.“

„Černí vlci?“ zeptali se všichni tři najednou.

„Ano. Nikdy jste o nich neslyšeli?“

Zavrtěli hlavou.

„Je jich něco přes tři sta a obsadili tuhle část města.“

„Proč si říkají Černí vlci?“

Učitel pokrčil rameny. „Nevím.“

Pak jel tužkou na jih od Černých vlků.

„Tady jsou Hell Angels. Motorkáři. Asi stopadesátičlenný gang. Polovina z nich má silné motorky, a když seženou benzín, tak dělají bordel.“

„Myslel jsem, že policie zabavuje motorová vozidla.“

„Tak zkus zastavit takovouhle tlupu.“

„A armáda?“

„Podle všeho má armáda jiný starosti než honit maníky na motorkách.“

„Kde berou ten benzín?“

„Benzín kupují od Nádražáků.“

„Koho?“

Učitel ukázal tužkou na vlakové nádraží.

„Tady od těch. Je to největší skupina. Mají snad pět set členů. Obsadili nádraží. Nějakým řízením osudu na nádraží kromě jiných věcí zůstal cisternový vlak plný nafty a benzínu. Když se na to přišlo, armáda ho chtěla zabavit, ale Nádražáci ho odmítli vydat. Armáda nezaútočí na gang pěti set relativně ozbrojených lidí, zvláště, když jejich vůdce vyhrožuje zapálením vlaku a zabitím několika desítek rukojmí.“

Zatřepali nevěřícně hlavami.

„Rukojmí?“

„Místními členy. Vyhrožuje hromadnou sebevraždou.“

„Takže oni mají celej vlak?“

„Jo,“ kývl Učitel hlavou. „Vládne tam tvrdá hierarchie. Otrokářský řád.“

Překvapeně zamrkali očima.

„Ještě je komunita na okraji města v těchto místech,“ ukázal na opačný konec města. „O těch moc nevíme. Centrum s nemocnicí má v rukou armáda. Snaží se tam pomáhat, ale množí se dezerce. Jestli můžu doporučit, nedávejte své nemocné do nemocnice. Nejsou léky, není jídlo.“

Ještě chvíli debatovali a pak se rozloučili. Slíbili si, že si vzájemně budou pomáhat.

Když vyslanci ze Školy odešli, vydali se za Romanem.

Stáli v dílně a sledovali Romana při práci. Doteď si nevšimli, jak mu to jde od ruky. Různé vychytávky v dílně ukazovaly, že si Roman dokáže poradit s nedostatkem elektřiny a jiných zdrojů.

„Co se děje?“ odložil Roman pilník.

„Odteď nesmíš ven. Ani na krok,“ poručil.

„A to jako proč?“

„Protože jsi deviza. Dostaneš k ruce dva další. Všechno je budeš učit. Když budeš cokoliv potřebovat, řekneš si nám a my ti to seženeme. Ale ven už nesmíš.“

„To se na to můžu vysrat.“ Roman si otřel ruce do kusu hadru. „Vůbec vám nerozumím a vůbec vás nehodlám poslouchat,“ pokračoval.

„Já ti to, bráško, zkusím vysvětlit,“ přitáhla si Jana od ponku malou železnou stoličku a posadila se na ni.

Rok 3. den 249. (6. červen) Oltář

V jednom prázdném bytě u nich v paneláku se objevil stolek a na něm kříž. Bez Krista, jen obyčejný kříž.

Pak na stolek přibyly svíčky. Většinou takové, co se dávají na hrob.

Nakonec někdo v místnosti s křížem zatemnil okno, stůl postavili ke zdi a kříž pověsili na zeď. Po stranách petrolejové lampy a na stole svíčky.

A pak klekátka.

Nikdo pořádně nevěděl, kdo to dělá, vznikalo to nějak spontánně.

Martina to překvapilo. Skoro všichni v komunitě byli velice mladí a nevšiml si, že by někdo z nich byl nábožensky založený.

Jednou večer, když nemohl spát, se tam také šel podívat. Když vstoupil, klečelo v místnosti několik postav. Nevěděl, co dělat. Nechtělo se mu odejít, ale nechtěl tam stát.

Klekl si do volného klekátka. Opřel si lokty o horní desku a pěsti si přiložil k čelu.

Bylo ticho. Vzpomínal na chvíle před chřipkou. Na bezstarostný život, na rodiče.

Ze strany slyšel ženský šepot.

„Ochraňuj, pane, ty, jenž řídíš celý svět, prosím, moje rodiče a moji starší sestru i s jejím nenarozeným dítětem, které jsi povolal k sobě.

Dej mi možnost pochopit, proč se tomu tak stalo.

A dej mi sílu přežít další dny a překonat moji třetí vlnu.

Amen.“

„Amen,“ zašeptal automaticky, aniž si to uvědomil.

Žena vstala a ještě pohladila nápis na zdi.

Po chvíli se místnost vyprázdnila.

Vstal také. Podíval se na nápis na stěně, který ta dívka hladila.

Bylo tam několik jmen. Datum narození a datum úmrtí.

Kousek poodstoupil.

Všude na stěnách byla jména.

A nahoře stál velký nápis:

VŠEM TĚM, KTERÉ JSME STIHLI POHŘBÍT.

A VŠEM TĚM, KTERÉ UŽ JSME POHŘBÍT NEDOKÁZALI.

Našel si prázdné místo na stěně a vepsal tam svoje rodiče.

Rok 3. den 251. (8. červen) Dávky

„Jdu do skladu pro dávky. Potřebuji dobrovolníky.“

Nastalo ticho.

„Přece jim to tam nenecháme.“

„No jo,“ zvedlo se několik rukou.

Namátkou ukázal na šest.

„Tak jdeme!“ poručil.

Vzali si zbraně a vyrazili.

„Doufám, že snad něco dovezeme,“ doufal Karel. „Minule toho byla polovina.“

V igelitce měl štos papírů na dávky. Poslední dobou dostávali méně a méně jídla. Rýže a brambory nebyly několik týdnů. Mouka smrděla myšinou. Konzervy špinavé a narezlé. Z toho, co ve skladu dostali, tak polovinu vyhodili.

Vzali si jen dva vozíky.

Dojeli ke skladu v centru města. Před výdejnou se táhla fronta. Hádky.

Zařadili se na konec.

„Zatím to jde,“ šeptal mu Petr.

„Horší to bude, až pojedeme zpátky.“

Dostali se k výdejně.

Ramenatý voják převzal jejich papíry. Vyškrtal několik položek a zmizel ve skladu.

Věděli, že se s ním nemá cenu handrkovat.

Za chvíli přivezl vozík.

„Moc toho není,“ vzdychl Karel.

Voják pokrčil rameny.

„Příští týden toho bude ještě míň.“

Kontrolovali, co vyškrtal. Mouka. Na mnoha místech proděravělé pytlíky od hlodavčích zubů. Konzervy. Místo masových dostali rezavé konzervy s ananasem. Nakládané meruňky.

Tuky tvořily dva desetilitrové barely plné něčeho žluklého.

Cukr. To byl pytel slepené hmoty, ze které prchalo stádo mravenců.

Naložili to na dvoukolák.

„Ani jsme nemuseli brát dva vozy,“ brblal Karel.

Odcházeli a tvářili se zarputile. Okolo se motalo několik individuí a žebralo.

„Ahoj, kluci,“ ozval se známý hlas.

„Soňa?“ vzpomněl si Karel jako první.

Zvědavě si ji prohlíželi.

Byla to jedna z trojice, kterou hned ze začátku vyhnali z komunity pro lenost. Stála opřená o zeď baráku. Na sobě minisukni a silnou vrstvu líčidla.

„Soňo? Co tu děláš?“ ptali se.

„Čekám na ostatní, až vyfasujou jídlo.“ Najednou vypadalo, že lituje, že je zavolala.

„Moc toho nedávají,“ ukázali na svůj vozík.

„No, my si poradíme,“ hleděla přes ně do dálky.

„U koho jste? Kde jsou ostatní?“ ptali se.

„Někde támhle,“ ukázala neurčitě na frontu.

Znovu se na ni podívali. Oči se jí plnily slzami a rozmazávaly jí stíny pod očima.

„Kde je Ivan?“ zeptal se Martin na dalšího člena. „A Zdeněk?“

„Ivan..,“ řekla neurčitě. „Ten umřel na zánět okostice.“

„Cože?“ vykřikli polohlasem. „Na co?“

„Já nevím,“ řekla netrpělivě. „Prostě na ten zkaženej zub. Hrozně ho to bolelo a nejedl, jen kouřil, hubnul a pak umřel.“

„Ale vždyť… Přece jste si vzali ty konzervy. A tu rejži. Pro toho zubaře.“

„Jo. Tak ty konzervy sebral Zdeněk a vysral se na nás. A tu rejži vyměnil za cigára.“ Utřela si slzy.

Znovu se otočili k frontě.

„Ty tu nikoho nemáš, viď?“

„Mám,“ odsekla. „Támhle toho pasáka, co po vás čumí. Tak jestli se nezdechnete, tak zavolá ostatní a rozbije vám palice, že tu kazíte kšefty.“

Podívali se směrem, kterým ukazovala. Byla to pravda.

Popřáli Soně hodně štěstí a úspěchů a zdekovali se.

Sotva udělali pár kroků, zastavila je skupinka dalších lidí.

„Zdar,“ pozdravili. „Tak jak to šlo?“ ptali se.

„Na hovno,“ odpověděli. „Nic, kvůli čemu by mělo cenu se rvát.“

„My se nechceme prát,“ usmívali se. „My chceme koupit.“

„Vy chcete koupit? A co nabízíte za žluklej olej a zatuchlou mouku?“

„Za to nic. Ale máte papíry na dávky. Zbyla tam ještě hromada nevyškrtaných věcí. Pro vás jsou k ničemu, stejně z toho už nikdy nic mít nebudete. Ale my si s tím dokážeme poradit.“

Vytáhli papíry z tašky.

„Co za to je?“

Vzali si od nich papíry a studovali je.

„Karton cigaret za každej.“

Chvíli se radili.

„Vezmem to,“ šeptal Karel. „Rejži už neseženeš a na papíře je ti k ničemu.“

„Tak jo.“ Podali štos papírů.

Dostali bednu cigaret a byli spokojeni. Cestou narazili na další vozík.

„Taky jste vyměnili papíry za cigarety?“ zeptal se jich kdosi od toho druhého vozíku.

„Jasně. Vy taky?“

„Co s tím... Ty věci, které tam jsou, už asi nikdy nedostaneme.“

„A co oni s tím dělají?“

„Ti?“ odplivl si ten od druhého vozíku. „Mají to domluvený. Kšeftují s tím. Rejže, kvalitních konzerv, vakuované kávy, sušeného a kondenzovaného mléka a čokolád je dost. Ale obyčejný lidi jako my, ti nedostanou nic. Prostě máme smůlu. Oni to potom takhle vykoupí a nafasují si to přes známé ve skladu. A pak to na černým trhu prodají.“

„Hajzlové.“ Karel přestal tlačit. „To mám chuť se tam vrátit a rozbít jim držky.“

„I to se připravuje,“ ušklíbl se ten od druhého vozíku. „Odkud jste?“

„Z paneláku. Na kraji města.“

„Jo. To víme, kde to je. My jsme ze Školy,“ ukázal hlavou k obecní škole. A odbočil tím směrem.

Rok 3. den 253. (10. červen) Úřad

Když jeli na sběr, stavili se na úřadě. Bylo tam několik lidí, dneska to neodsejpalo jako jindy.

„Co to tak trvá?“ zeptal se Karel někoho.

„Chvilku počkej a poznáš,“ dostalo se mu nevrlé odpovědi.

Sedli si a čekali. Bylo tu příjemné teplo a za chvíli se mu oči začínaly zavírat. Náhle se dveře otevřely a zevnitř vykráčely dvě sexbomby. Minisukně, černé punčochy, prsa vylézala všemi směry. Povýšeně se usmály na čekající frontu a odešly.

„Už ti to došlo?“ zeptal se ten, co jim odsekl.

„Jo,“ odpověděl bezmyšlenkovitě Karel a s pusou otevřenou sledoval ten zázrak.

„Ti jsou od nádraží. Umí v tom chodit.“

„Z Nádražní komunity?“ zeptal se.

„Jo. Mají to tam takhle rozdělené. Tohle jsou jejich mluvčí,“ naznačil prsty uvozovky u slova mluvčí.

Podívali se s Karlem na sebe. Potom znovu na východ.

„Mají to tam pěkně seřízené. Jako hodinky,“ brblal jejich vedle sedící nenávistně. „Každý svůj úkol. Tyhle vyjednávají. Pokud se nedohodnou, nastoupí bouchači.“

„Co?“ probrali se s Karlem ze sledování dveří, kudy ten zázrak odešel.

„Bouchači. Vysvětlí vám, že jste udělali chybu, že jste neposlechli ty jejich princezny.“

„Aha,“ pochopil Karel. „A ten úředník?“

„Toho princezny přemluví hned,“ mávl rukou. „Dostanou to, co si řeknou. Vsadím se, že si ještě ani nezapnul poklopec.“ Zvedl se a šel do otevřených dveří.

Seděli a přemýšleli.

„Já tam vejdu a napálím mu pěstí,“ šeptal Karel.

„To je útok na veřejného činitele,“ odpověděl mu.

„Takhle nás odrbávat.“

Zevnitř se ozval řev a hádka. Pak výkřik bolesti.

„Koukám, někdo nás předběhl,“ usmál se škodolibě Karel, když dovnitř vběhli dva vojáci.

„Nepřipadá mi to,“ odpověděl mu Martin, když po chvíli vynášeli toho, kdo tam vešel před nimi. Položili ho na zem, zkroutili ruce za zády a nasadili želízka. Pak ho odnášeli pryč.

„Taser,“ zašeptal Karel.

Zírali na otevřené dveře.

„Další,“ ozvalo se po chvíli.

Podívali se po ostatních. Nikdo se neměl k tomu, aby vešel.

„Tak co?“ zeptal se Martin.

„Sereme na něj.“ Zvedli se a odcházeli.

„Další!“ ozvalo se ze dveří hlasitěji.

„Další bude ruční granát, ty zmrde!“ houkl Karel do otevřených dveří kanceláře.

Rok 3. den 260. (17. červen) Pomsta za jizvy

Hlídka ho zavolala na střechu.

„Co se děje?“ zeptal se, když vystoupal nahoru.

„Říkal jsi, že mám všechno hlásit,“ podal mu kluk od hlídky dalekohled. „Vypadá to, že se někdo chce usadit támhle v těch barácích,“ ukázal směr.

Sledoval dalekohledem vzdálenější panelák. Opravdu se tam někdo usazoval.

„Co teď?“ zeptal se hlídky.

Pokrčili rameny.

Sešel dolů do jídelny. Seděla tam Jana a dojídala pozdní oběd.

„Jsi tu sama?“ zeptal se jí.

„Karel pomáhá Romanovi sestavit ten kotel na dřevoplyn. Proč?“

Přemýšlel.

„Vypadá to, že kousek od nás se usazuje nějaká jiná tlupa.“

Jana se zarazila.

„To je docela konkurence.“

„To si taky myslím.“

„Co chceš dělat?“

„Myslel jsem, že se tam stavím a zkusím se s nimi dohodnout.“

„Sám?“

„Chtěl jsem s Karlem.“

„Můžu i já?“

„Může to být nebezpečné...“

Lehce nadzvedla bundu a ukázala podpažní pouzdro s pistolí.

„Dobrá,“ rozhodl. „Karel má práci. Půjdeme tam my dva.“

Seděla a jedla.

„Jdeme?“

„Já poobědvám a ty to zatím nahlas panu Otáhalovi. Ať se ví, kde jsme.“

Kývl hlavou. Překvapilo ho, že ho to nenapadlo.

Pana Otáhala našel venku. Hrabal se v zahrádce.

Prošel okolo kurníků a králíkáren a promluvil si s ním.

Panu Otáhalovi se to nelíbilo, chtěl nejprve nechat rozhodnout komunitu večer, ale uznal, že je lepší domluvit se s vetřelci dříve, než se tam zabydlí.

Vyrazili s Janou k nedalekému paneláku. Cestou zamyšleně sledoval okolí.

Sídliště i město se za těch pár týdnů změnily. Odpadky vyházené z bytů, spadané listí a papíry zanesly kanály městské kanalizace. Bahno, které se na kanálech usadilo, je zacpalo úplně. Jarní deště udělaly z neudržovaných ulic potoky a voda zaplavila mnoho sklepů. Z nich se vyplavilo další svinstvo a hromady potkanů.

Když vše vyschlo, silnice začaly být podobné prašným cestám, a ne těm krásně udržovaným asfaltkám, jak si je pamatoval z doby před několika lety.

Během pár týdnů na nich vyrašila tráva a plevel.

Pak vše zase spláchly deště a začalo to nanovo.

Chodníky tím, že byly trochu nad úrovní silnice, vypadaly čistěji. Ale i zde mezi dlažbou a obrubníky už silně rašila tráva.

„Na co myslíš?“ zeptala se ho Jana.

„Jen přemýšlím, jak se svět změnil za těch pár let.“

Trochu zpomalila.

„Před třemi lety touhle dobou jsem byla s rodiči v Chorvatsku. Váleli jsme se na pláži…,“ nedokončila.

Stáli před panelákem.

Nikde nikdo, ale zevnitř se ozývaly hlasy.

„Žádná hlídka u dveří?“ zeptal se.

„Třeba se tu nechtějí usídlit.“

Chvilku venku přešlapovali. Moc se jim tam dovnitř do neznáma nechtělo.

„Tak co?“ zeptala se.

„Nevím. Nevrátíme se?“ Něco mu napovídalo, že by měli.

„A co když se tu usadí? Budou nám vybírat naše byty.“

„Přece to nejsou naše byty.“

„Jsou to naše byty,“ řekla tvrdě.

Sáhl si do podpaží a zkontroloval svoji pistoli. Pak vstoupil dovnitř.

V přízemí narazili na několik vozíků s krámy. Podle hlasů došli do prvního patra.

Z jednoho bytu se linul hlasitý rozhovor.

Zastavili se tam. Vstupní dveře chyběly, už je asi někdo dávno vyhodil.

„Tak jdi,“ zašeptala netrpělivě Jana.

„Dobrý den,“ zaklepal na veřeje dveří.

Hovor ztichl.

„Můžeme dovnitř?“ zeptal se.

Chvíli bylo ticho.

„Jo,“ ozval se hlas.

Vešli dovnitř. V první místnosti nikdo. Ve druhé bylo na zemi naházeno několik matrací, snesených z jiných bytů, nějaké deky a bordel.

Na matracích sedělo několik lidí.

„Co chcete?“ zeptal se jeden z nich.

„Máme komunitu kousek od vás. Tak jsme chtěli vědět, kdo se sem stěhuje.“ Ucítil pach toluenu.

„To my se sem stěhujeme,“ zaznělo z jejich řad. „Nám se tu líbí.“

Sledoval jejich propadlé tváře. V rohu místnosti spatřil láhev a u ní několik hadrů.

„Tady ale nic není. Už jsme to tu prolezli,“ řekl Martin.

„Nám je to jedno. My se spokojíme s málem,“ zabrblal někdo.

Stál uprostřed pokoje a sledoval je. Bezvýrazné tváře. Pět mladých kluků v jeho věku. Odporně vyhublí, špinavé roztrhané hadry na sobě.

„Jak tihle mohli přežít třetí vlnu?“ napadlo ho.

„Hlad máme,“ ozvalo se za ním. Otočil se tím směrem.

„Tohohle týpka už jsem někde viděl,“ napadlo ho. Bylo vidět, že i on se snaží upamatovat.

„Třeba byste nám mohli něco věnovat.“ Vstal z matrace. Nebyl zfetovaný jako ti ostatní.

„Proč bysme to dělali?“ zeptal se.

„Z křesťanský lásky,“ zašklebil se ten druhý a pohlédl na Martina z boku.

„Já vím, odkud tě znám.“ Sáhl dozadu za opasek kalhot a vytáhl pistoli. „My dva už jsme se jednou potkali.“ Přiložil mu pistoli na čelo.

„Tak co, už si vzpomínáš?“ zašklebil se na jizvy na Martinově spánku.

„Počítám do tří,“ ozval se Janin hlas tak sebejistě, až to s ním otřáslo. Oči stočil směrem na bok, kde stála Jana.

Mířila svojí pistolí na spánek toho druhého.

Nastalo ohromené ticho.

„To nezmáčkneš,“ zasmál se ten druhý nejistě.

„Jedna.“

„Zastřelím ho dřív.“ Tlak na čelo zesílil.

„Máš pistoli v levý ruce. Jsi levák. A máš ji zajištěnou. Abys ji odjistil, musel bys pustit spoušť a v tu chvíli to do tebe našiju.“

Oba se podívali na pojistku u pistole. Měla pravdu.

„Dvě.“ Janiny oči byly jako kámen.

„Počkej. Domluvíme se.“

„T…“

Pustil pistoli a zvedl ruce nahoru.

„Byla to jen sranda.“

Sehnul se a zvedl jeho pistoli.

„Tak sranda?“ zeptal se. „Tohle je sranda?“ ukázal jizvy na svém spánku.

„Domluvíme se… Vrátíme vám...“

Martin se neudržel a praštil ho tím železem do spánku.

Chlápek se chytil za hlavu.

Znovu a znovu ho tloukl po hlavě.

Těžké železo pistole trhalo kůži na rukou, kterými si kryl hlavu, a proráželo si cestu k lebce.

„Tak sranda, ty zmrde?!! Tak sranda?!!“ řval na něj.

Spadl na zem a potichu kvílel. Na kalhotech se mu začal dělat mokrý flek.

„Vyser se na něj,“ řekla Jana a pistolí přejela zbývající část party.

Podíval se na jeho pistoli. Byla narezlá a od krve.

Otřel ji o kalhoty a zkušebně povytáhl závěr.

V komoře nic nebylo.

Vytáhl zásobník.

Prázdný.

„Je prázdná,“ řekl udiveně. „Celou dobu na mě mířil prázdnou pistolí. A tehdy, když mě zmlátil, měl ji taky prázdnou?“

Janina pistole zamířila znovu na postavu ležící u Martinových kolen.

„Třeba tehdy prázdná nebyla. Třeba už ji na někoho použil!“ řekla tvrdě. „Co?“ zeptala se zhrouceného těla.

Ticho.

„Slyšel jsi dámu?“ kopl Martin pod sebe. „Kolik bezbrannejch jsi takhle oddělal?“ Vytáhl svoji čezetu a natáhl závěr. „Tak povídej. Tahle prázdná není,“ přitiskl hlaveň k jeho čelu.

„Byla prázdná už předtím,“ zakňoural. „Má zavařenou hlaveň.“

Udělal krok dozadu a nevěřícně se podíval do jeho pistole. Byla to pravda.

„Měla i zavařenej úderník, ale to jsme odpilovali. Ale hlaveň jsme nedokázali odvrtat.“

Jana přišla blíž. Ukázal jí jeho pistoli.

„Je opravdu plná. Ale vidět to není, v první chvíli. Zvlášť, když s ní pořád mával,“ vysvětloval na svoji omluvu.

„Tak to mu asi teďka zachránilo život.“ Zaklapla palcem pojistku u svojí zbraně. „Jdeme odsud.“ Začala couvat ke dveřím.

Znovu namířil svoji pistoli na ležící postavu.

„Pokud tu budete ještě zítra, vrátíme se a odděláme vás jako toulavý psy.“ Zmáčkl kohoutek a střelil do zdi nad ním.

Hluk výstřelu ho úplně ohlušil. Znělo to jinak, než když kdysi vystřelil venku.

„Rozuměl jsi?“ zeptal se.

„Ano,“ kryl si ten druhý hlavu.

Vraceli se. Stále byl ohlušen výstřelem.

„Děkuju ti,“ poděkoval Janě.

„Neděkuj mi,“ odpověděla celá zbledlá. „Jsem naprostá kráva. Když jsem si naposledy čistila pistoli, zapomněla jsem zásobník na stole. Měla jsem tu pistoli taky prázdnou.“

Hodil pistoli do šuplíku u komody v jídelně. Pro jistotu ho zamkl a klíč si zastrčil do kalhot.

Večer, až se sejdou společně s komisí, odemknou zámky od speciálního skladu a pistoli do skladu uloží.

Ale večer se jich nikdy nesešlo tolik, aby najednou otevřeli všech pět petlic na dveřích zbrojnice, a za pár dní na pistoli v šuplíku zapomněl.

A to mu zachránilo život.

Rok 3. den 265. (22. červenec) Hygiena

Večer zkontroloval nástěnky. Pak si sedl ke stolu.

Vyřizoval papíry, ale zároveň hlídal vchod.

„Dano!“ zavolal na hygienistku.

Oddělila se od hloučku ostatních a přisedla si.

„Děje se něco?“ zeptala se.

Chvilku ji pozoroval a přemýšlel. Odhlasovali si ji jako hlavní hygienistku. Jemu samotnému ale připadala dost neprůrazná v jednání. Rád by ji vyměnil, ale nevěděl za koho.

„Koukal jsem na nástěnku. Nepíšeš tam žádné požadavky.“

Lehce se otočila ke dveřím.

„Máme všeho dost.“

„Nemáme.“

„Z mého pohledu máme. Máme tři místnosti plné hygienických potřeb.“

„Máme desítky volných místností. Zaplňme další místnost.“

„A proč? K čemu nám to bude?“

Zamračeně ji sledoval.

„Jak si myslíš, že nám to dlouho vydrží? Jaká je spotřeba?“ zeptal se.

Znejistěla.

„No tak… Asi… Půl roku?“ střelila od boku.

„Takže: jak vysvětlíš lidem za půl roku, že si nemají čím utřít zadek? Nebo svým kamarádkám, že pro ně nemáš základní hygienické potřeby?“

„No, do té doby…“

„Do té doby co?“ skočil jí do řeči. „Do té doby nám to všechno vyberou jiní.“

„Do té doby se snad situace urovná.“

Zakroutil nechápavě hlavou.

„Jak urovná? Jako myslíš, že přijedou kamiony z hlavního města, navozí zboží, otevřou se obchody, noční bary, tančírny?“

„No…“

„Zapomeň na to. Nikdo nepřijede. Bude to horší a horší. Tak s tím něco dělej. Koukal jsem, že tři skupiny sběračů nemají práci pro komunitu a jedou jen na sebe. Musí se to různě přehazovat, aby se všichni vystřídali. Pokud si zadáš požadavek na hygienické potřeby, dovezou, co bude potřeba. Rozumíš?“

Kývla.

„Máš někde soupis toho, kolik kdo čeho spotřebuje?“

„Ne.“

„Tak ho začni dělat. Každý by měl dostávat jen určitý počet. Aby s tím šetřili. Bere mě vztek, když vidím na chodbách rozmotanou roli toaleťáku nebo v koupelně naházená a rozteklá mýdla.“

Znovu kývla a vypadala vyplašeně.

Ukázal jí, ať jde.

Zamračeně sledoval, jak si sedla do kroužku svých přítelkyň a jak sklonily hlavy k sobě.

Zase ho budou pomlouvat, zase bude poslouchat řeči o buzeraci.

Nejraději by se na všechno vykašlal, zavřel se u sebe v pokoji a měl klid. Sám měl pro sebe zásob dost, ale někteří z komunity na tom nebyli dobře. Vyskytly se pokusy o vykradení jiných členů.

Dopsal, co potřeboval. Vzal jiný papír a velkými písmeny napsal:

MNOŽÍ SE TU DROBNÉ KRÁDEŽE. UPOZORŇUJI, ŽE JAKÁKOLIV TRESTNÁ ČINNOST V KOMUNITĚ BUDE TRESTÁNA OKAMŽITÝM VYLOUČENÍM Z KOMUNITY BEZ MOŽNOSTI JAKÉKOLIV NÁHRADY!!!

Papír s varováním připíchl na nástěnku hned pod nápis:

POKUD SE VRACÍŠ A NEMÁŠ PLNÝ BATOH (VOZÍK), ZKUS VZÍT NĚCO JINÉHO, O ČEM SI MYSLÍŠ, ŽE BY MOHL POTŘEBOVAT JINÝ ČLEN KOMUNITY PRO SVOJI PRÁCI.

„Jsem hlavní nástěnkář. Krásná funkce,“ pomyslel si trpce.

Rok 3. den 270. (27. červenec) Noví členové

V noci byla bouřka a i přes den lilo. Ráno se sešli v jídelně.

„Má cenu chodit na sběr?“ ptal se někdo.

Nevěděli.

„Kdo chce, ať jede. Ale jinak je tu dost práce v baráku. Konečně by mohlo napršet trochu víc vody. To znamená generální úklid. Mytí podlah a tak dál.“

„Tak to radši jedeme na sběr.“ Začali si natahovat pláštěnky.

„Moment. Kdo odváží dneska odpadky?“

„Ty s Karlem,“ zasmál se někdo.

Zkontroloval rozpis služeb a vzdychl.

Měli pravdu.

Odpadky začaly být problémem velmi brzy. Hromadily se před panelákem. Časem se z toho stala líheň potkanů.

Nakonec si museli jeden den udělat brigádu a všechen ten bordel odvézt o několik ulic dál. Byl tam svah a dole několik prázdných baráků, tak všechen ten odpad shazovali ze svahu.

Roman se svojí partou udělali takové potrubí, kterým se odpadky v igelitových pytlích vyhazovaly z okna kuchyně přímo do kontejneru před panelákem. A ten kontejner každé ráno musela služba vyvézt.

Když se vrátili s prázdným vozíkem, vzali druhý vozík s kanystry a jeli ke studánce pro pitnou vodu.

V suchých měsících musela služba ještě k říčce pro vodu na zalévání a jinou běžnou spotřebu. Což naštěstí po dnešním dešti odpadlo.

Vzali si nepromokavé pláště a seběhli dolů.

Kontejnerem na odpad byl velký čtyřkolový vozík s plechovou konstrukcí. Odpad do něj padal z potrubí a v parných dnech hodně zapáchal.

Chytili se oje a zabrali.

Bylo to mírně z kopce, takže nebylo potřeba velké síly, ale rozbahněná vozovka způsobila, že se kola bortila a zapadávala. Museli vyjet na chodník, ale ten byl úzký.

„To bude den,“ ulevil si Karel.

Táhli vozík ztichlými ulicemi. Jen šumění deště a vrzání kol vozíku rušilo ticho.

Náhle z jednoho baráku vystoupilo několik postav a vstoupilo jim do cesty.

„Máš?“ zeptal se Martin Karla.

Ten kývl. Sundali si pracovní rukavice a připravili se.

„Co chcete?“ otázali se postav.

„Vy jste z toho paneláku?“ ukázala jedna z postav na budovu, ztrácející se v dešti.

„A co má být?“

„Chceme se zeptat, jestli přibíráte členy.“

Napětí trošku opadlo.

„Záleží na tom,“ podívali se na sebe s Karlem, „kolik vás je a co umíte.“

„Jen nás sedm a umíme…“ Mluvčí trošku znejistěl.

„Umíme makat,“ doplnil ho vedle stojící.

Stáli a nehýbali se.

„No. Ten, kdo umí dělat, se neztratí,“ pronesl váhavě Karel. „Ale už jsme tu měli pár týpků, co tvrdili, že umí dělat, a za pár dní jsme je hnali svinským krokem.“

„Můžete si nás vyzkoušet,“ pokrčil ten druhý rameny.

„To uděláme. Odkud jste?“

„Z Náplavní ulice. Měli jsme tam takovou partu. Docela to šlo, dokud bylo jídlo. Ale pak ho začalo ubývat. No, a jednou v noci nám někdo naházel do baráku zápalný láhve.“

„Kde je Náplavní?“ nemohl si vzpomenout.

„Dole, u říčky. Byly to vily těch boháčů. Jednu jsme obsadili a měli tam takový squat.“

„Squat?“

„Jo. Možná, že nám to zapálili policajti.“

„Ti mají jiný starosti než honit squattery. Zachránili jste něco?“

„Jen sebe,“ pokrčili rameny.

„Máte nějaké zbraně?“

„Bohužel ne.“

„A máte něco, co nám můžete nabídnout?“

„Něco málo, co jsme nasbírali za posledních pár dní. Ale nic moc,“ tvářili se smutně.

Přejížděl je pohledem.

Vypadali slušně.

„Tak nám pojďte pomoct vyvézt odpadky a pak se společně vrátíme.“

„Jo. Díky! Vezmeme si naše věci.“ Zaběhli do baráku.

„Co ty na to?“ zeptal se Karla.

„Uvidíme,“ pokrčil Karel rameny.

Po chvíli se vrátili. Vzájemně se představili. Čtyři kluci a tři holky. Ten jejich vůdce se jmenoval Michal. Ten další Patrik. Jména ostatních si nestihl zapamatovat. Jen z holek se jmenovala jedna Jana. Takže Jana dvě.

„Jak to u vás funguje?“ ptal se Michal a chytil se vozíku.

„Normálně. Pracuješ částečně pro všechny a částečně na sebe,“ pokrčil rameny.

„A nováčci?“

„Ti to mají těžší,“ odpověděl rychle Karel. „Musí makat za dva nebo za tři, aby zapadli. Protože by bylo nespravedlivé, aby někdo budoval několik měsíců fungující společnost, a ten další potom přišel a měl stejná práva.“

Trošku zpomalili.

„Musíte počítat, že budete dostávat tu nejhorší a nejtěžší práci. Jako je vození vody, tahání cihel a tak dál.“

„Mysleli jsme, že se hlavně jezdí po bytech a vozí se potraviny.“

„Toho už moc není. Co nesebrali jiní, sežrali potkani.“

„Ale viděli jsme od vás vyjíždět vozíky.“

„To ano. Ale naši lidi nejeli rabovat, ale makat. My taky odvezeme odpadky, dovezeme vodu a pak máme úkoly pro komunitu. Máme tu objednávku asi na tisíc cihel, musíme dovézt alespoň vozík dřeva. Teprve potom začínáme jezdit na sebe. A z toho, co dovezeme, musíme půlku odevzdat.“

„Hustý,“ zhodnotil to někdo.

„To jo,“ potvrdil Karel. „A to jsme plnoprávní členové. Vy to budete mít mnohem těžší,“ varoval je. „Pořád do toho chcete jít?“

Chvilku mlčeli.

„On je problém sehnat něco k jídlu,“ přiznali nakonec.

„Práce na zahradě. Okopávání a rytí. Tráva pro králíky a morčata, hubení potkanů ve sklepích, vyvážení odpadů. Čištění stok,“ strašil Karel.

„Čištění stok?“

„No jistě. Zatím kanalizace jakž takž funguje, ale podívejte se okolo sebe,“ ukázal na silnici.

Jeli po chodníku, protože silnice se změnila v potok. Papíry a odpadky ucpaly kanály. Bahno, listí, vyplavený nepořádek a prach ze spálenišť udělaly ze silnic spíše stoku. Karel vytáhl z vozíku lopatu, kterou shrnovali nepořádek, a odhrnul naplaveninu z jednoho kanálu.

Utvořil se vír. Ale během chvilky se kanál zase zanesl bordelem.

„Muselo by se všechno to, co je na silnicích, odvézt někam do pryč, a na to nemáme lidi,“ vzdychl Karel.

Rok 3. den 273. (1. červenec)

Seděl nad stolem a dloubal se v jídle.

„Tamaro!“ zakřičel do kuchyně. „Tohle se přece nedá jíst.“

Postavila se nad něj.

„A co mám dělat?“ zeptala se.

Znovu nabral nechutnou kaši na lžíci a sledoval, jak stéká na talíř.

„Co to je?“ zvedl oči nahoru.

„Rozemletý zbytky starýho chleba smíchaný s konzervou. Dala jsem tam ještě bramborový lupínky a zapekla. Já vím, že je to hnusný, ale nic už tu není. Jen konzervy, zavařeniny a kompoty.“

„Ale nosíme…“

„A myslíte si, že to stačí pro dvě stě lidí? Nosíte jen zbytky. Sem tam konzervu. Ale nic jinýho!“ mávla před ním vařečkou.

Rok 3. den 280. (7. červenec) Karel a rodiče

Povečeřel v jídelně. Sám seděl u stolu se svými myšlenkami.

Než si šel lehnout, stavil se v kapli, jak se místnosti se jmény mrtvých začalo říkat.

Klekl si do klekátka.

Nemodlil se, jen rozjímal. Srovnával si myšlenky a přemýšlel nad budoucností.

Když se vracel, podíval se na jména svých rodičů.

Byla pod nimi další jména.

Přečetl si je.

V první chvíli nevěděl, o koho jde. Napadlo ho, že to budou rodiče Karla.

Najednou mu došlo, že je neznal. Karla vychovávala babička a zemřela několik let před chřipkou, někdy po Karlových osmnáctinách. Nikdy se Karla na rodiče neptal.

Sjel pohledem dolů.

Jiným písmem tam bylo vepsáno jméno maminky Jany a Romana. Pak vynechané místo.

Uvědomil si, že jejich táta nepředpokládá, že přežije další vlnu.

Na čele mu vyrazil studený pot.

Vzpomněl si na papír, který našel kdysi v tátově pokoji.

Naděje na přežití druhé vlny: Martin 80%, já 7%, stálo tam tehdy.

Janin a Romanův táta si nechal vyhrazené místo na zdi nářků.

Potom další jméno byl Pavel, kamarád z hospody.

A ještě další jména. Některá znal, některá ne.

Vešel k sobě do bytu, vzal flašku a šel ke Karlovi.

Karel seděl u stolu. Na stole svíčka a otevřený notebook.

„Tobě jde ještě počítač?“ zeptal se udiveně.

„Ne.“ Karel si znovu sedl ke stolu. „Občas takhle sedám a jen si jezdím po klávesnici. Píšu písmena na mrtvý počítač.“

Měl ve svém pokoji také počítač. Kdysi si na něm většinou hrál hry. Vzpomněl si, že když má někdy slabou chvilku, také si tak bezmyšlenkovitě přejíždí prsty po klávesnici nebo jezdí myší a sleduje tmavý monitor.

Karel podal dva panáky. Nalili si.

„Máš splín?“ zeptal se ho Karel.

„Našel jsem v kapli na zdi jména tvých rodičů.“

Karel se opřel do opěradla židle.

„No a co?“ zeptal se.

„Nikdy jsi o nich nemluvil.“

„Když mi bylo jedenáct, odjeli na práci do Států, do Atlanty. Občas poslali peníze, někdy dopis, později mail. Po druhé vlně se už neozvali.“

„Hmm.“ Nevěděl, co říct.

„Mám jejich fotky v notebooku,“ ukázal na zčernalý displej. „Občas mě napadá, jestli, když je dostihla vlna, jestli si na mě vůbec vzpomněli. Jestli třeba nelitovali toho, že mě nemůžou obejmout.“ Karel zavřel notebook. Na horní desku položil teď už prázdné panáky a znovu dolil.

„Tak na naše rodiče,“ pozvedl svoji porci alkoholu.

Rok 3. den 290. (17. červenec) Kotel a elektrocentrála

Romanovi se se společnou pomocí ostatních konečně podařilo postavit první kotel na dřevoplyn. Napojili na něj centrálu. A rozsvítili prvních pár světel.

Byl to pro většinu lidí svátek. Nábožně zírali na elektrické světlo ze dřeva.

Karel se hned hrnul s notebookem. Zapojil ho.

Všechno fungovalo. Jenom síť byla samozřejmě nedostupná.

Projížděl kurzorem po složkách a otvíral je a zase zavíral.

Pak z něj nadšení vyprchávalo.

„Věci do práce,“ brblal si. „Nezaplacené faktury, spor ohledně mobilu. Stažené aplikace. Antivirus. Nabídka nových komponentů. Takových věcí...“

„Máš tam nějakou hudbu?“ zeptal se někdo.

„Moc ne. Pouštěl jsem si všechno přes Youtube.“

„A dopr...“

„To někde seženeme. Počítače a notebooky se válí všude.“

„Myslím si, že pro nás je teď hlavní vymyslet a zapojit lednice a mrazáky. Aby se v tom horku nekazilo jídlo. A reflektory na střechu.“

Nevrle se podívali na Martina.

„Samozřejmě, na nějakou hudbu do jídelny se trocha proudu najde,“ uklidnil je.

Rok 3. den 291. (18. červenec) Film

DNES VEČER PROMÍTÁNÍ FILMŮ, objevilo se dopoledne na nástěnce.

Večer bylo v místnosti, kde se mělo promítat, narváno. Promítalo se z počítače přes projektor na holou stěnu. I když se všechny stoly a židle daly pryč, hodně lidí se nevešlo.

Přišel mezi prvními, takže seděl. Sice na zemi, ale skoro v první řadě.

„Co se bude promítat?“ volali na Romana.

„Co si vyberete. Máme tu nabídku z přibližně tří set DVD, ale v nejbližší době se nabídka rozšíří.“

Chvilku se dohadovali, ale nakonec Roman sáhl mezi disky, namátkou jeden vybral a vložil do počítače.

Objevily se první obrázky a všichni ztichli.

Neznal ten film. Odehrával se někde v Americe. Hlavního hrdinu chtěli zabít, protože někde viděl něco, co neměl.

Děj byl zamotaný, ale nesledoval ho. Viděl spousty lidí procházejících se po chodnících, viděl lidi v restauraci. Auta a autobusy.

Viděl jiný svět.

Úsměv, který měl na začátku filmu, zmizel a začala jím prostupovat hořkost. Svět, který už není. Všechno je jinak.

Podíval se okolo sebe. Viděl prkenné tváře. Rozčarování v obličeji.

„To je kravina. Dej tam něco jinýho,“ ozvalo se někde za ním.

Podle toho, jak Roman rychle rozsvítil a vypnul film, musel být už připravený.

„A co?“ zeptal se.

„Nějakou klasiku. Fantasy, něco, co není z tohohle světa.“

„Pán prstenů?“

„Třeba.“

Pár vteřin trvalo, než Roman našel disk. Pak zhasl a děj se začal rozjíždět.

„Fantasy je dobrej nápad,“ napadlo ho. „Nepřipomíná svět, který už není.“

Potom si uvědomil, že na tomhle filmu byl s tátou a mámou. Už hodně dávno. Kolik mu tenkrát mohlo být?

Sevřelo se mu hrdlo.

Později ten film dávali i v televizi. Seděl u něj, pil kolu a chroupal brambůrky. Bez starostí, bez problémů.

Zvedl se a otočil.

„Potřebuju na záchod,“ řekl těm za sebou.

Beze slova ho pouštěli.

Vyšel ven a nebyl sám. Ostatní v tichosti opouštěli promítací sál. S hlavami skloněnými.

U sebe si nalil pořádnou dávku alkoholu.

Nepomohlo to.

Seděl celou noc před otevřeným oknem. Sledoval měsíc, popíjel a brečel.

Druhý den cedule o promítání filmů zmizela. Zbyly po ní jen čtyři připínáčky zabodnuté v nástěnce.

Rok 3. den 295. (22. červenec) Tři Grácie

Večer si přisedl ke stolu, kde seděl Karel, Jana a Roman.

„Potřebuju pomoc,“ začal rovnou.

„Vo co de?“

„Chci odsud vyhodit ty tři Grácie.“

Nenápadně se podívali k jednomu stolku, kde seděly tři holky, které všichni přejmenovali na tři Grácie.

„Tak je vyhoď,“ pokrčil rameny Karel. „Souhlasím, že jsou jen na obtíž.“

„To je přesně to, o čem chci mluvit,“ zabodl oči do Karla. „Řekneš mi: tak je vyhoď. A já tu musím dělat špinavou práci. Řvát na lidi, když nedělají, když je tu bordel, když nešetří. Pak slyším okolo sebe jen, že jsem hajzl a buzerant. Už mě to fakt nebaví. Potřebuju, abyste se za mě veřejně postavili, nebo už na všechno kašlu. Vy si tu sedíte a povídáte a já támhle v koutě sepisuju papíry, kontroluju, jak kdo dělá, a potom za svými zády poslouchám nadávky. Snažím se, aby to tu fungovalo, ale mám pocit, že jsem na to sám.“

„Ale my tvoji práci oceňujeme,“ kývla Jana hlavou.

„Ale když mě někdo pomlouvá, tak mlčíte. Místo, abyste se mě zastali. Já potřebuju lidi, kteří mi pomůžou. Kamarádi, co mlčí, jsou na hovno kamarádi.“

„Dobrá.“ Roman zatípl cigaretu. „Chceš po nás, abychom tě všude chválili?“

„Chtěl bych, abyste se za mě pevně postavili, až budu prosazovat vyhazov těch Grácií.“

„To nebude problém. Všichni vědí, že tyhle holky jenom sedí v jídelně, kecají a zmlknou jedině ve chvíli, kdy někdo řekne, že potřebuje pomoc.“

„Já už jim o pomoc ani neříkám. Když vidím ty pohledy, kterýma mě probodávají.“

„Právě proto chci, aby vypadly. A vás žádám, abyste mě podpořili. Ne mlčky, ale hlasitě. A nejenom vy. Chci, aby to nahlas schválila většina.“

„To jako chceš obejít všechny lidi z komunity?“

„Ne. Chci, abyste je obešli vy, aby to nevypadalo, že se snažím nějak podlézat. A nemusíte všechny. Stačí jen těch několik vůdčích typů nebo potížistů, ostatní to odkývnou.“

Znovu se rozhlédli.

„Kdy to chceš vyhlásit?“

„Zatím chci dát na nástěnku papír, že je nás moc a že někteří členové budou muset komunitu opustit. Třeba to uděláme formou hlasování. Věřím, že hodně lidí tam hodí jejich jména.“

„To možná, ale hrozně to vyděsí nováčky.“

„To asi jo. Ale pokud pracují, nemají se čeho bát. Raději vyhodím někoho, kdo je tu od začátku a nedělá, než někoho, kdo je tu pár dní a maká.“

„Rozumím. Lidi se začnou dohadovat, na koho to padne. A ty máš strach, že by se tomu mohl někdo postavit.“

„Ano. A proto chci, aby se vědělo, o koho se jedná. I když nebudou jmenované.“

Znovu sledovali tři Grácie.

„Pokud je vyhodíš, odejde i Tománek.“ Karel ukázal nenápadně hlavou na jednoho kluka sedícího u stolku vedle tří Grácií.

„Proč myslíš?“

„Je do jedné z nich zamilovaný. Nosí jí jídlo navíc a co najde. Cigarety, šminky...“

„Patří ke sběračům?“

„Ano.“

„A jak dělá?“

„Docela dobře, ale všechno, co má, rve do tý holky, a ještě nedostal ani pusu.“

„Pokud odejde, to se nedá nic dělat,“ pokrčil rameny. „Jani, nechceš zpracovat Fidela?“

„Koho?“ zvedla překvapeně horní ret.

„Toho kluka z posledního patra. Jak má furt ty komunistický řeči.“

„A ty mu říkáš Fidel?“

„Má takový plnovous, jako měl Fidel Castro. A ty jeho řeči…“

„A jak ho mám zpracovat?“ Jana se zadívala na Fidela. Seděl zády k nim, o něčem debatoval a mohutně rozhazoval rukama.

„Děsím se, že když začnu vyhazovat lidi, on začne zase vykřikovat něco o právech a vykořisťování. Kdybys to trošku zahalila do rudého hávu a řekla mu, že ty tři Gracie jsou vlastně buržoustky, které žijí na úkor dělníků, a že už bylo dost pijavic, co užírají pracujícím z jejich těžce vydělaného chleba.“

„To by mohlo zabrat,“ kývla.

„Já to vysvětlím v dílně holkám.“ Roman si zapálil další cigaretu. „Řeknu, že je to těžké rozhodnutí, ale prostě to jinak nejde.“

„Zítra, až půjdeme na sběr, bude se o tom diskutovat. Tak jim to tam taky vysvětlím.“ Karel zamával rukou, aby odehnal dým z cigarety.

„Takže, můžu se na vás spolehnout?“

„Můžeš.“

Rok 3. den 296. (23. červenec) Tři Grácie 2

Večer vyvěsil Martin na nástěnku papír s upozorněním na propuštění určitého počtu členů.

Okamžitě za ním začali někteří lidé chodit.

Chtěli vědět, na čem jsou.

„Prostě, někteří členové se nevyplatí,“ vysvětloval Martin.

„A co já?“ ptali se.

„Bude se asi hlasovat. Ať je to demokratické.“

Další den za ním přišla Jana.

„Máme problém,“ začala.

„No, co se děje?“ zeptal se.

„Fidel se postavil proti. Přemlouvá lidi, aby do hlasovaní hodili tvoje jméno.“

„Cože?!“ V Martinovi by se krve nedořezal. „Jako proč?“

„Prý se z tebe stává diktátor. Že by tě jako nevyhodil, ale aby sis nevyskakoval.“

„Ale já si nevyskakuju!“

„To já vím. Ale pokud přemluví dost flákačů, mohl bys dostat nejvíc záporných hlasů.“

„Co budeme dělat?“

Sedla si naproti němu.

„Už jsem rozjela dezinformační kampaň. Vpustila jsem mezi lidi, že Fidel chce získat moc. A že v okamžiku, kdy ji získá, nechá všem sebrat soukromý majetek.“

„To je dobrý nápad.“

„Ale to převádí hlasování do jiné roviny.“

Martin přemýšlel.

„Do jaké?“ zeptal se.

„Už se tu nejedná o tři Grácie. Už se tu jedná o tom, jak bude vypadat budoucnost komunity. Pokud dostaneš víc záporných hlasů než Fidel, začne se tu roztahovat.“

„A to by byl konec komunity jako takové. Pokud by Fidel vyhrál, raději bych odešel.“

„Nebyl bys sám.“

Rok 3. den 298. (25. červenec) Tři Grácie 3

Hlasování se přeměnilo na volby. Martin vyhrál drtivou většinou. Fidel se tvářil, že mu to nevadí.

Martin využil, že má převahu, a nechal hlasovat o vyloučení tří Grácií.

Sedmdesát procent pro, šest proti, dvacet čtyři procent se nezúčastnilo.

Rok 3. den 299. (26. červenec) Tři Grácie 4

Ráno odešly z komunity tři Grácie a Tománek.

Rok 3. den 305. (1. srpen) Sklizeň

Sklizeň byla v plném proudu. Brambory, žito, ječmen, kukuřice. Vše, co zkušebně zasadili, vzrostlo a dozrálo.

Přesto to nestačilo ani ze třetiny doplnit spotřebu komunity.

Na příští rok se rozhodli osít celý vnitroblok.

Pokud přežijí další vlnu.

Rok 3. den 336. (1. září) Sklizeň ovoce

Léto bylo teplé, vše krásně zrálo. Nevyužité stromy plné ovoce lákaly.

Hrkotající vozíky zamířily místo do města do sadů, odkud se vracely plné jablek a jiných podzimních plodů.

Rok 3. den 338. (3. září) Auto na dřevoplyn

Romanovi se s pomocí ostatních povedlo udělat první auto na dřevoplyn. Bohužel, kotel zabíral většinu místa v autě, tak se za auto musel připojit vozík.

Protože z města už pomalu nebylo co vozit, vyrazili na ovoce. Díky tomu se podařilo zavařit velké množství dozrávajících plodů.

Rok 3. den 340. (5. září) Pálenice

Samozřejmě, hned jak se objevilo popadané ovoce, objevila se primitivní palírna. A protože nestačila, brzy k ní přibyla další.

Rok 3. den 360. (25. září) První nemocní

Prudce se ochladilo. První z komunity dostali chřipku. Dřív, než se očekávalo, dřív, než se stihli připravit. Začali je snášet do několika pokojů připravených pro tento účel.

Tamara jim nosila čaj s medem.

Rok 3. den 362. (27. září) Karel a vlna

Karla dostihla třetí vlna.

Rok 3. den 364. (29. září) Další vlna

Monika, Jana s Romanem a jejich táta ulehli.

Díl II.

Doba gangů

Rok 4. den 1. (1. říjen) 4. vlna

Uplynuly čtyři roky od první zprávy o chřipce.

Většina komunity ležela v horečkách. Chřipka se vyhnula jen panu Otáhalovi, Tamaře a Nikolajovi.

On sám měl „jen“ teploty okolo 39 stupňů, bolest hlavy a kašel. Trochu ho pobolívaly klouby.

S třetí vlnou se to ale nedalo srovnat.

Stejně na tom byli i všichni ti, kteří už třetí vlnou prošli.

Rok 4. den 12. (12. říjen) Konec 4. vlny

Většina lidí se uzdravovala. Zemřel pan Kovařík, otec Jany a Romana, a několik dalších. Zemřely i obě těhotné holky.

Neměl srovnání, ale měl pocit, že lidi, co se nakazili až později, neměli průběh chřipky takový jako ti, co onemocněli hned ze začátku. Ale možná se mu to jen zdálo.

Monika přežila třetí vlnu.

Rok 4. den 18. (18. říjen) Hřbitov

Mrtvé jen zabalili do prostěradel, naložili na káry, které pro tento účel Roman přizpůsobil, a vyrazili ke hřbitovu. Protože všechny mrtvé znali, vydali se na smuteční průvod skoro všichni. Hřbitov byl daleko, museli skoro přes celé město.

Když dojeli před hřbitov, vydechli úžasem.

Stovky, možná tisíce křížů tu stály. Upravené hroby.

Velká hranice dřeva.

„Jdete pohřbívat své mrtvé?“ vyšla jim vstříc postava v kutně.

„Ano,“ odpověděli užasle. „To vy?“ ukazovali na záplavu křížů.

„Ano,“ přikývla postava. „Jsme pohřební bratrstvo a dali jsme si za úkol důstojně se postarat o zemřelé:“

„To je úctyhodné.“

„Jsem bratr Benedikt,“ natáhla k nim postava ruku.

Podávali ruce a představovali se.

„Jak jste tu dlouho?“ ptali se.

„Na jaře přišel do naší komunity bratr Tomáš a přesvědčil některé naše členy, aby se spolu s ním ujali této těžké práce. Později se k nám přidali i bratři z jiných komunit.“

„To musela být opravdu těžká práce.“

„Ano. Hroby byly poškozeny a rozhrabány toulavými psy a divou zvěří. Trvalo dlouho, než jsme dali většinu hrobů do pořádku.“

„To jste spálili?“ ukázal Martin bradou na hromadu dřeva.

„Jen ty neznámé nebo ty části těl, u kterých jsme nedohledali hrob, nebo alespoň je neidentifikovali.“

„Máme tady maminku,“ vzdychla Jana.

„Pokud nebyl její hrob poškozen, nezasahujeme.“

„Byla někde kousek od vrat původního hřbitova,“ nešťastně projela pohledem hromady křížů.

„Vynasnažíme se vám pomoci.“ Benedikt kývl na několik stejně zakuklených postav, stojících opodál. Ty přispěchaly.

Společně s obyvateli paneláku skládaly mrtvé a pomáhaly dohledat hroby. Martin a několik dalších osamělo s Benediktem.

„Moje rodina je uložena na starém hřbitově,“ řekl Martin.

„Tam jsme skoro nezasahovali. Nebylo potřeba.“

„Je to záslužné. Taková práce..,“ zamyslil se Karel. „Nepotřebujete nějak pomoct vy?“ zeptal se.

„Pokud nám přispějete nějakým darem, velice nám to pomůže,“ připustil Benedikt.

„A jakým? Konzervy? Cigarety? Nebo něco jiného?“

„Cigarety a alkohol určitě ne. Konzervy, možná prací prostředky. Ty bychom uvítali. Dezinfekční prostředky nám velice chybí.“

„To bysme mohli. Co zbraně?“

„Nepotřebujeme.“

„Vy se nebojíte přepadení?“

„Co si na nás vezmou? Jedny šaty a trochu té zeleniny, vypěstované tady v okolí.“

„Nikdo vás nikdy nepřepadl?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Benedikt.

„A co když jo?“ nedal se odbýt Karel.

„Tak poručíme svoji duši bohu a budeme doufat, že některý z bratrů přežije a pohřbí naše ostatky.“

Chvilku bylo ticho.

„Má to něco do sebe,“ připustil Karel.

Rok 4. den 30. (30. říjen) Přestřelky za městem

V noci několik výbuchů za městem. Střelba se samopalů

Rok 4. den 33. (2. listopad) Střelba  a požáry v centru

Stáli na střeše. Sledovali požáry, které zuřily na několika místech.

„Co se to děje?“ ptali se sami sebe.

„Před třemi dny to bylo z druhé strany města. Kulomety.“

„Ne. Samopaly. Ty mají jasnější zvuk.“

„Není to jedno? Kdo má samopaly?“

„Armáda.“

„Jseš si jistej?“

„Moc ne.“

Rok 4. den 35. (4. listopad) Zastřelený úředník

Opatrně šel do centra.

Radnice byla uzavřena a obehnána policejní páskou. Vojáci a policisté nakládali velké podlouhlé bedny.

O kus dál stál major Kubát a s někým diskutoval.

Počkal, až zůstane o samotě.

„Dobrý den,“ pozdravil.

Chvilku trvalo, než si Major uvědomil, o koho jde.

„Pan Hovorný,“ vzpomněl si.

„Co se tu děje?“ zeptal se majora.

„Tohle?“ ukázal major na radnici. „Nic důležitého.“

Vojáci vynášející další krabici uklouzli po schodech. Bedna jim vyklouzla z rukou a narazila na beton. Čelní víko bedny se ulomilo a z bedny vyjel velký černý pytel. Pytel se roztrhl, jak se zachytil o kus zábradlí, a vykoukla z něj hlava nějaké mrtvoly.

Martin leknutím o krok ustoupil.

„Nic důležitého?“ zeptal se majora.

„Chřipka. Nepřežili svoji třetí vlnu,“ pohlédl na Martina přes silné brýle.

Vojáci beze spěchu položili bednu na zem, odklopili horní víko a vložili tam pytel i s mrtvolou.

Martin se sehnul a podal jim vypadlý kus desky.

Položili ho do bedny a přiklopili víko. Než zaklaplo, Martin se zadíval mrtvole do tváře.

Byl to ten úředník, ke kterému se chodil hlásit. Oči měl doširoka otevřené a uprostřed čela malou dírku.

Otočil se na majora s otázkou, ale ten už tam nestál.

Nedalo mu to. Přitočil se k vojákům.

„Nechodil jsi do školy na náměstí?“ zeptal se jednoho vojáka.

„Jo,“ otočil se od nakládání. „Ty taky?“

„Jo. Chodil jsem o třídu níž. Hrál jsi hokej, že jo?“

„Za starší žáky. Máš pamatováka.“

„No jasně,“ potvrdil. „Koukám, další vlna jim udělala dírku do čela,“ kývl směrem k rakvím.

„Rozkrádačka. Kšeftovali s jídlem,“ potvrdil. „To je hned.“ Ťukl si kloubem ruky doprostřed čela.

„Takže exekuce. Docela rychlej soud.“ Sledoval, jak hodili bednu do auta.

„Moment,“ otočil se na něj. „To myslíš, jako že my?“ zeptal se.

„No. Myslel jsem. Než ses otočil,“ zajíkl se.

„To my ne, ten pod nás nespadal. To udělali nejspíš jeho kamarádíčkové. Už se jim nevyplatil.“ Přešel k druhému autu a nasedl vedle řidiče.

Ustoupil jim z cesty a sledoval, jak mizí v dálce.

Otočil se na druhou stranu. Přejel zrakem prázdnou radnici. Zavřené dveře a na nich nalepená hromada papírů a vyhlášek. Vítr si s nimi pohrával.

Rok 4. den 37. (6. listopad) Návštěva Školy

Navštívili komunitu ve Škole. Přijeli s vozíkem naplněným alkoholem a dvěma samostříly, které vezli na prodej.

Ulice před Školou byla uzavřena barikádou. Z okolních domů byli sledováni.

Hlídka v polovojenských uniformách je zastavila. Nejdřív museli ukázat, co vezou, potom museli čekat, než je vpustili dovnitř.

Brána Školy byla obestavěna pytli s pískem.

Ožehnutý roh budovy svědčil o tom, že Učitel o přepadení komunity nelhal.

Byli vpuštěni dovnitř. Okna v přízemí byla zazděna a ještě zarovnána pytli s pískem.

„Buďto jsou to váleční magoři, nebo jsme magoři my a jsme neuvěřitelně lehkomyslní,“ šeptal mu Karel do ucha.

Sledoval zabezpečení.

„To přece není možný, aby to bylo takhle nebezpečný.“

„A co ta střelba, jak se občas ozývá? Jde to z centra.“

„Jestli je pravda, že některým komunitám dochází jídlo, tak se budou snažit urvat, co se dá,“ šeptala mu do ucha z druhé strany Jana.

Hlídka je dovedla do prvního patra. Učitel je přivítal ještě se dvěma lidmi, kteří už dřív navštívili jejich komunitu.

Martin si pamatoval, že holka se jmenuje Kamila a kluk se představil jako Sam.

Vedli je do jedné ze tříd.

Škola má oproti paneláku výhodu, že místnosti jsou velké a dají se lépe využít, když je větší množství lidí pohromadě.

Seděli u velkého stolu a překvapeně sledovali zdi.

Všude obrazy.

„Snažíme se zachránit kulturní bohatství světa a národa,“ vysvětlil jim Učitel, když viděl jejich překvapení. „Vy to tak neděláte?“

„Ne. Nás zajímá to jídlo,“ přiznali se.

„Šetelík, Blažíček, Lada,“ ukazoval namátkou na obrazy. „Tohle všechno zmizí, a co budeme ukazovat našim dětem?“

„Knihy o obrazech,“ začal Karel, ale zmlkl pod přísným pohledem Učitele.

„A kolik už těch knih máte?“

„No, něco by se našlo,“ zalhal Martin.

„Bez minulosti nebude budoucnost,“ zarecitoval Učitel.

Vedle sedící Kamila nenápadně zvedla oči v sloup.

„Budeme si toho víc všímat. Ale teď je pro nás hlavní prioritou přežít. Protože mrtví mají jen tu minulost, ale už ne budoucnost,“ odpálkoval Martin Učitele.

Ten se na něj překvapeně podíval.

„To máte pravdu.“

„Nebudeme se bavit o obchodu? Dřív než nám alkohol zatemní hlavy?“ pozvedl Martin sklenici.

Přiťukli si. Pak přiběhl někdo s fotoaparátem.

„A kam ukládáte fotky?“ zajímal se Karel.

„Tohle není digital,“ podíval se na něj znechuceně Učitel. „Fotky si tu vyrábíme sami.“

„Myslel jsem, všiml jsem si…,“ zakoktal se Karel, „že vám jde proud. Tak mě napadlo...“

„To je pravda, máme tu elektrocentrálu, ale, bohužel, nikde není psáno, že nám půjde proud věčně.“

„Elektrocentrálu máme také.“

„A používáte ji?“

„Skoro vůbec. Žere to strašně benzínu.“

„To mi povídejte,“ vzdychl Učitel. „Takže benzín nebo naftu na prodej nemáte?“

„Ne.“

„A co nabízíte?“

„Dva samostříly a podařilo se nám najít asi padesát nábojů do malorážky.“

„Výborně. A co požadujete?“

„Rýži, brambory, mouku, cigarety.“

„Rýži nedáme, tu máme jako strategickou rezervu, brambory došly, mouka dochází, jen cigaret máme zatím dost.“

„To je špatné.“

„Dám balíček cigaret za náboj do malorážky a deset kartonů za samostříl,“ navrhl Učitel.

Martin se připravil na souhlasnou odpověď, ale Jana ho předběhla.

„To samozřejmě nepřipadá v úvahu,“ řekla tvrdě.

Martin sklapl.

„Zdá se vám to málo?“ rozhodil Učitel rukama. „A jakou máte představu?“

„Karton dobrých cigaret za každý náboj a sto kartonů za každý samostříl.“

Všichni kromě Jany vytřeštili oči.

„To je žert?“ zeptal se Učitel.

„Ne. Rýži nám dát nechcete a ostatní nemáte. Tam bych si ani tolik smlouvat nedovolila. Ale cigarety jsou jen luxus, bez kterého se obejdeme. Zato samostříl nebo náboj může zachránit život. A cigarety do malorážky nenacpete.“

Učitel se pousmál.

„To má logiku.V každém případě už sem tuhle holku příště neberte,“ zamrkal přátelsky na Janu.

Trochu si oddychli.

„No,“ zamyslel se Učitel, „my se poradíme.“

Ve Škole přistoupili na Janiny podmínky. Nazpátek táhli plný vozík cigaret.

„Jak tě to napadlo?“ zeptal se Karel Jany.

„Co?“

„S těma cigaretama.“

„Učitel to tam drží pevně pod krkem. Celou komunitu.“

„A to je špatně?“

„To ne. Ale mají zakázáno kouřit.“

„Jak to víš?“

„Běž si čichnout k nám do paneláku. Smrdí to tam jako v putyce. Tady nic cítit nebylo. Nikde se neválel žádnej špaček a nikde nebyl popelník. Proto mi došlo, že cigaret musí mít velké množství a mají to jen na výměnu.“

„Chytrá,“ chytil Martin Janu chlapsky okolo krku.

Dala mu pěstí do boku.

Rok 4. den 41. (10. listopad) Černí vlci

Jedna ulice byla uzavřena primitivním plotem. Na plotě nápis:

TATO OBLAST PATŘÍ ČERNÝM VLKŮM. KAŽDÝ, KDO NEPATŘÍ K ČERNÝM VLKŮM A VSTOUPÍ NA TOTO ÚZEMÍ, RISKUJE SMRT.

„Černí vlci?“ ušklíbl se Karel. „Chápeš to?“

„Chápu. Začíná nadvláda gangů a bitvy o moc a území. Zdroje docházejí.“

„Tátova příručka,“ ťukl se Karel do čela. „On to opravdu předpověděl,“ užasl.

„Jo.“

„Takže teď to teprve začne. Jaký my si dáme název?“

„Panelákové monstrum?“

Oba se zasmáli, ale nebyl to upřímný smích.

Rok 4. den 48. (17. listopad) Zabezpečení vnitrobloku

Mezery mezi paneláky ucpali auty, co sehnali po městě. Před auty narovnali do výšky, co se dalo. Tím vlastně, až na několik malých průchodů, uzavřeli vnitroblok. Zbývajícím třem panelákům zazdili vchody a okna do výšky druhého patra. Přístup do nich nechali jen z vnitrobloku.

Zároveň pálili všechno, co bylo hořlavé. Odváželi to na kárách dál od jejich paneláku, aby je toxický kouř neobtěžoval.

Rok 4. den 50. (19. listopad) Zdeněk

Vyrazili ráno na sběr. Drkotající vozíky.

Přes noc se ochladilo.

Klepal se zimou.

„Neleze na tebe něco?“ zeptala se Jana.

„Ne. Ale skočím si pro teplejší bundu,“ rozhodl se.

Hlídka dole ho pustila. Vyběhl do třetího patra.

„Tamaro, udělej mi, prosím, čaj s rumem, než se převlíknu.“

„Ano,“ odpověděla.

Vyběhl k sobě a chvilku se hrabal v oblečení. Chtěl si vzít rolák, ale to by se mu pletla pistole pod ruce. Tak se rozhodl pro prošívanou bundu.

Zkusmo si vyzkoušel, jak rychle vytáhne svoji čezetu. Namátkou zkontroloval zásobník, i když věděl, že je vše v pořádku.

Pak seběhl dolů.

Nakoukl do kuchyně.

„Kde je ten čaj? Spěchám!“ zavolal.

„Martine!“ ozval se výkřik Tamary z jídelny. Bylo v něm tolik zoufalství, že okamžitě vběhl tam, odkud výkřik přicházel.

Tamara stála jako socha, paže křečovitě přimáčknuté k tělu, celá se třásla. Proti ní stál její syn, Nikolaj, a na krku měl nůž.

Ten nůž držel Zdeněk.

Zdeněk, jeden z těch, které kdysi z komunity vyhodili a který sliboval pomstu, se vrátil a teď držel jednou rukou Nikolajovo čelo a druhou rukou svíral kudlu.

„Co tady děláš? Jak ses sem dostal?“ uklouzlo mu.

„To čumíš, co? Kriple!“ zašklebil se Zdeněk.

„Jak ses sem dostal?“ znovu se zeptal.

„Hádej, šmejde.“

„A co chceš?“ Mírně rozhodil rukama.

Chvilku bylo ticho, jak si Zdeněk vychutnával svoji převahu.

„Chci zbraně. Chci pistoli.“

„Pistoli?“ opakoval po něm. „Nemáme pistole.“

„Nekecej! Máte. Naval mi pistoli, nebo ho podříznu.“

Vedle sebe slyšel Tamaru, jak tiše úpí.

„Tak dělej!“ zařval.

Byl v zoufalé situaci. Byli tu jen oni čtyři, ostatní byli daleko. Pokud mu dá pistoli, zabije nejspíš jeho a možná i Tamaru a Nikolaje. Pokud mu ji nedá, zabije určitě Nikolaje a možná i jeho dřív, než stačí vytáhnout tu svoji.

Horečně přemýšlel. Pak ho něco napadlo.

„Tu pistoli,“ začal znovu Zdeněk.

„Nemám ji u sebe.“

„Kecáš.“

„Nekecám. Mám ji tady,“ ukázal na zamčený šuplík.

„Tak ji vyndej.“

„Je to zamčený. Musím vytáhnout klíč.“ Pomalu spouštěl ruku ke kalhotám.

Sledoval ho.

Opatrně vyndal klíč a tak, aby na něj bylo vidět, odemkl šuplík.

„Dělej,“ uslyšel netrpělivý hlas.

Povytáhl šuplík. Na vrcholu ležela lehce narezlá pistole.

„Udělej tři kroky zpátky,“ poručil mu.

Poslechl ho.

Přišoural se i s Nikolajem k šuplíku a nahlédl dovnitř.

Levou rukou do něj sáhl a vytáhl pistoli. Zmáčkl knoflík a zásobník vypadl na desku stolu.

„Fakt mě máš za idiota?“ zeptal se a ukázal na prázdný zásobník.

„Náboje máme zvlášť.“ Položil krabičku na stůl.

„Tak mi ho nabij.“ Udělal krok od stolu.

Poslechl ho. Naučeným pohybem nastrkal náboje do zásobníku.

„Vem ji do levý ruky. A pravou ji natáhni a odjisti,“ přitlačil nůž k Nikolajově krku.

Natáhl pistoli a odjistil ji.

„Polož ji na stůl. A ty ostatní náboje nech ležet na stole.“

Odložil zbraň na stůl a ustoupil tři kroky zpátky.

Přišoural se ke stolu a sebral pistoli.

„Už ho pusť. Je to přece jenom mezi námi.“

Pár vteřin váhal. Pak uvolnil Nikolajovi krk.

Chlapec se rozběhl k Tamaře.

„Takhle sis to nepředstavoval, co?“ namířil na něj pistoli.

„Odejděte.“ Lehce pootočil hlavou k Tamaře a Nikolajovi.

Nebylo potřeba jim to opakovat.

„Co teď?“ zeptal se Zdeňka.

„Teď si to vyřešíme my dva,“ šklebil se a mířil na něj pistolí.

Udělal krok dozadu, sáhl si do podpaží a vytáhl svoji pistoli.

„Tos posral,“ uslyšel před sebou a pak se ozval výbuch. Asi metr od něj se do zdi zabořil kus železa.

Zdeněk stál před ním zkroucený bolestí. Pistole se mu roztrhla v ruce a utrhla mu prsty.

„Tahle pistole,“ začal Martin pomalu, „měla totiž zavařenou hlaveň.“ Natáhl tu svoji, odjistil a zamířil.

Pak stiskl spoušť.

Ozval se výstřel.

Hlídku našli během chvilky. Zdeněk ji podle všeho oklamal, možná řekl, že si jde jen něco vyřídit, možná se znali z dřívějška, v každém případě mu ten kluk otevřel.

Zdeněk ho podřízl a tělo hodil ze schodů do sklepa.

Všechny to vzalo, byl to první mrtvý z jejich komunity, který nezemřel na chřipku.

Zpráva o Martinově lsti, kterou nachytal Zdeňka, se roznesla brzo po celém městě.

Ten večer seděl u stolu sám. Nebylo to tím, že by se ho nějak štítili nebo ho odsuzovali pro to, co udělal, ale nikdo se neodvažoval si k němu přisednout - snad z nějaké úcty.

Nebylo to poprvé, co seděl u stolu sám. U stolu spolu sedávali lidi z buňky, a on v žádné nebyl.

Pak se ještě společenství u stolu sesedávalo dál.

Sběrači se shromažďovali v jedné místnosti, lidi, co pracovali na baráku, v další. Ženské měly svoji místnost, kam si nosily pití, zatímco chlapi zase na patře v pánském klubu hráli večer karty.

Většina lidí začala víc kouřit.

Seděl sám, až skoro v koutě. Měl tam stůl, na který mu Tamara postavila vázičku s několika květinami.

Nemluvili spolu o Nikolajovi, bál se jí připomenout těch několik minut hrůzy, které musela protrpět, když viděla nůž na krku svého syna.

Jen lehce mu poděkovala, ale on věděl, že její vděčnost je nekonečná.

Seděl sám a bylo mu to jedno. Víc a víc si zvykal na samotu mezi lidmi.

V noci ho probudilo lehké zaklepání. Rozsvítil (měl zavedený proud z generátoru) a otevřel dveře.

Monika stála za dveřmi, v ruce malou svíčku ukrytou za stínítkem. Na sobě jen noční košili.

„Můžu dovnitř?“ zeptala se.

Mlčel a v první chvíli nevěděl, co říct.

„Posílá mě Tamara,“ vysvětlila mu.

Ustoupil a udělal jí místo.

Vešla dovnitř a zamžikala do slabého světla žárovky.

Sedl si do křesla a ukázal jí na křeslo proti sobě.

„Můžu ti něco nalít?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou a lehce trhla noční košilí.

Látka spadla na zem a ona před ním stála nahá.

Zaskočilo ho to.

V očích měla slzy strachu a ve tváři nejistotu. Ohryzek jí poskakoval, jak naprázdno polykala.

„Tohle ti poradila Tamara?“ zeptal se.

„Ne. Ano. Ne,“ zazmatkovala.

Zasmál se. Uvolnilo to napětí.

Vstal a přitáhl ji k sobě. Cítil, že je napjatá jako struna.

Objal ji. Položila mu hlavu na rameno.

„Já nechci, abys dělala něco, co ti řekne Tamara nebo někdo jiný. Já chci, abys dělala to, co chceš ty.“

Cítil, jak se uvolňuje.

„Ale já chci,“ zašeptala.

Svítalo. Nemohl spát a sledoval, jak ona spí.

Ležela na boku, ústa lehce otevřená.

Vlasy už jí docela odrostly, začínaly jí padat na ramena. Potrvá ale několik let, než jí dorostou do té délky, jakou měla kdysi.

Sjel pohledem na její tělo. Tamara se o ni starala dobře. Příšerná vychrtlost zmizela. Dokonce byla o něco silnější, než si ji pamatoval z doby před chřipkou.

Nevadilo mu to, dokonce se mu to začínalo líbit.

Jizvy po bolácích se zacelily. Jen na noze měla znamení po psích zubech, jak se kdysi pokusila utéct svým věznitelům a oni na ni pustili psa.

„Ztloustla jsem,“ zašeptala lehce.

Vyjel zase očima nahoru.

Probudila se a také si ho prohlížela.

„Ztloustla jsem, a ty jsi zhubnul,“ zasmála se tichounce.

Vzpomněl si na dobu před chřipkou. Měl tehdy opravdu nadváhu.

„Nevadí mi, že jsi trochu přibrala.“

Přitulila se k němu.

„Měla jsem jít na Miss.“ Myslela na stejnou dobu jako on. „Teď by mě pro nadváhu nevzali...“

„Blbost. Jsi krásná. Ale teď se Miss stejně nekoná.“

Vzdychla.

Něco ho napadlo.

„Tehdy, kdysi dávno, než přišla první vlna, ten kluk...“ Nevěděl, jak se zeptat.

Zvedla se na lokti.

„Taky se jmenoval Martin.“

„To jsem nevěděl. Byl o hodně tlustší než já.“

Lehla si na záda a koukala do stropu.

„Byla jsem mladá. Táta řekl, že je to výhodná partie. Jeho otec měl fabriku na součástky do motorů.“

„Táta ti řekl, ať s ním chodíš?“ zeptal se.

Kývla.

„Když po první vlně umřel a jeho táta si prostřelil hlavu, tak můj táta to domluvil s tím dalším. Měli ten penzion a táta si myslel, že nás to zachrání.“

Mlčel a snažil se srovnat si to v hlavě.

„Tvůj táta ti takhle lajnoval život?“

„Ano. Všechny ty hodiny klavíru, jazyky, škola, modeling, Miss... Všechno mi naplánoval. Dokonce mi hlídal postavu. Ráno jsem se musela zvážit a podle toho jsem měla dietu, abych jako modelka prošla. A jednou týdně jsem dávala moč, jestli neberu drogy.“

„Promiň, ale tvůj táta byl magor.“

Mlčela. Pak se zvedla a začala si oblékat noční košili.

„Urazil jsem tě?“

„Ne. Ale Tamara mi přikázala, že se mám za svítání vrátit. Aby mě nikdo s tebou neviděl.“

Nejdřív táta, teď Tamara. Táta z ní udělal loutku bez vlastní vůle a Tamara v tom pokračuje.

„Proč mě nemá nikdo s tebou vidět?“

„Prý by sis to třeba nepřál, aby se o nás vědělo. Abys ses před přáteli neshodil.“ Dala mu pusu a odešla.

Ležel a dál pozoroval strop.

Nepřemýšlel nad Monikou, ale nad Tamarou. Nevěděl, ani nechápal, co tím myslela, ale měl pocit, že to má něco do sebe.

Rok 4. den 61. (30. listopad) Žádost o zbraně

Stavil se major Kubát s několika policisty a vojáky. Dozvěděli se o Zdeňkovi. Nebyl to ale výslech, jen chtěli tu historku slyšet na vlastní uši. Pak se hovor stočil jinam. Vyptávali se na všechno možné. Kontrolovali jejich zabezpečení. Ptali se, zdali si nevšimli v okolí něčeho podezřelého.

Ničeho si nevšimli.

V jejich okolí byl podezřelý klid.

Mladý voják všechno zapisoval do papírů. Když dopsal, dal to Majorovi k přečtení.

Mezitím se shromáždila většina komunity.

„Čaj s medem?“ zeptala se Tamara.

„Prosím,“ odpověděl Major.

„Děje se něco?“ zeptala se Jana a sedla si naproti majorovi. Ostatní postávali okolo.

„Nic důležitého,“ zavrčel a kontroloval papíry.

„Máme tu sto padesát lidí na tři pistole. Co ta střelba před deseti dny?“ nedala se odbýt Jana. „Mezi lidmi se povídá, že prý je válka.“

„Lidi toho napovídají.“

„Je pravda, že přepadli vojenské sklady? Mají samopaly a tanky?“

Major zvedl hlavu a podíval se na Janu. Pak se otočil k vojákům u dveří.

„Počkejte na mě u auta,“ poručil jim.

Čekal, až se zavřou dveře.

„Tanky samozřejmě nemají,“ odpověděl Janě.

„Ale samopaly a jiné věci.“

Major se znovu zahleděl do papírů.

„To nemáme šanci!“ vybuchl Karel.

„Stáhli se do lesů. Zajímají je vesnice.“

„A co když ne?“

Major zvedl hlavu od papírů a nervózně bubnoval koncem tužky o lejstra. Očima za silnými brýlemi přejížděl z jednoho na druhého.

„Přidělil jste nám hromadu lidí. To je teď necháte umřít?“ vystartoval Martin. „Tak proč jste je k nám dával? Mohli jste je hned postřílet někde u zdi a ušetřilo by se na jídle.“

„Dostanete přidělené muže.“ Majorovy oči se zastavily na Martinovi.

„Kolik?“

„Dost.“

„Dvacet?“

„Dost.“

„Dejte nám zbraně. Ať se můžeme bránit.“

„Zbraní je málo.“

„Kecy,“ odsekla Jana. „Na chřipku umřeli vojáci. Ne jejich zbraně.“

„Neumíte s tím zacházet.“

„Dostaneme přece vojáky, ti nás to naučí,“ zahnala ho do kouta Jana.

Podíval se nasupeně na Janu, pak sjel pohledem po ostatních. Stáli okolo něj odhodlaní a naštvaní.

„Dejte nám zbraně, nebo jste odpovědnej za naši smrt,“ ozval se někdo vzadu.

Praštil tužkou o papíry. Pak ji znovu vzal a znovu s ní začal bubnovat o stůl. Bylo vidět, že se rozhoduje.

„Dobrá,“ řekl najednou. „Vyřídím to. Ale pokud se postřílíte mezi sebou nebo sejmete nevinnýho, odnesu to já. Je vám to jasný?“

„My vás nedáme,“ řekla Jana.

Podíval se na ni přes brýle a znovu se sklonil k papírům.

„Můžu to teď dodělat?“ zeptal se Jany.

Chvilku bylo ticho.

„Nenapadlo by mě, že se lidi okamžitě začnou vraždit.“ Jana se napila čaje.

Major Kubát něco studoval v deskách. Vypadalo to, že ji neposlouchá.

„K tomu přispělo několik faktorů,“ odpověděl nečekaně po chvilce.

„To by mě zajímalo, které,“ nedala se odbýt Jana.

Major Kubát zavřel desky.

„Nejvíce lidí, kteří přežili, bylo z vrstev, které byly trochu lépe vybaveni na drsné podmínky.“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

„Větší procento lidí, kteří přežili, bylo z řad těch, kteří nevyhledávali tak často lékaře.“

„Myslíte bezdomovce, tuláky?“

„Ty také. Prostě ty, kteří si s hygienou nedělali moc starostí.“

„Měli přece jenom nějakou imunitu.“

„Tak. Další problém je, že z některých lidí spadne slupka civilizace rychle. A myslí si, že můžou vládnout.“

„To všechno ale nevysvětluje ty bandy, které prý terorizují venkov.“

Majorovi se do toho moc nechtělo.

„No tak. Lepší, když se dozvíme pravdu od vás než lži od někoho jiného,“ naléhala dál Jana.

„Dobrá.“ Major složil desky do aktovky. „Ve věznicích je přece jenom lépe dostupná zdravotní péče než jinde. Vlny tam proběhly rychle a nebyly tak vražedné.“

„Chcete říct, že to jsou bývalí vězňové? Jak se dostali sakra ven?“

Major trochu ztišil hlas.

„Někteří odešli na mimořádnou amnestii.“

„A ti ostatní?“

„Na ty ostatní bylo málo personálu. Nebylo možno to uhlídat.“

„Takže utekli.“

„Bylo to horší. Pomohli jim příbuzní a přátelé z venku.“

„Přepadli věznice?“

Major kývl hlavou.

„Měli jsme postupovat razantně. Jako to udělaly některé státy.“

„Postřílet.“

„Moc dlouho jsme váhali. Měli rukojmí z řad dozorců a civilních obyvatel. Než se v této prašivé době někdo rozhoupal k akci, bylo pozdě. Teď je musíme pracně hledat a likvidovat.“

„A dál? Neříkejte mi, že to, co venku řádí, jsou jen bývalí vězňové.“

„Když vám dojde potrava, tak vezmete zbraň a jdete si ji sehnat…,“ nechal větu nedokončenou.

„A dál?“

„Dezerce,“ vzdychl major Kubát. „Hodně lidí nastoupí k armádě a v okamžiku, kdy se dostanou ke zbrani, utečou.“

Karel otevřel pusu k námitce, pak ji ale zavřel.

„Neodhadnete to,“ pokračoval major Kubát, jako by chtěl odpovědět na Karlovu nevyslovenou námitku. „Nemůžete poslat vojáka do akce beze zbraně. A pokud mu zbraň svěříte, nemáte jistotu, že neuteče.“

„Tak dezertéry potrestat.“ Karel se konečně zmohl na námitku.

„Za dezerci se zbraní je trest smrti.“

„Je to asi opravdu těžké,“ připojila se Jana k Majorovi.

„Pak se nám tu vyrojily celé polovojenské organizace, které se rozhodly, že budou vládnout určitému území. Mají svůj otrokářský systém.“

„A ty musíte také eliminovat?“ blýsknul se Karel znalostí cizího slova.

„Ne,“ odpověděl major unaveně. „S těmi spolupracujeme.“

Karel polkl.

„Otrokářský systém?“ zeptal se nevěřícně.

„Pokud to umožní lidem přežít,“ pokrčil Major utahaně rameny.

Martin vše poslouchal a v hlavě se mu formovala otázka, na kterou se bál zeptat.

„A co bude nakonec s námi?“ zeptal se.

Major Kubát mlčel. Všichni mu viseli očima na rtech.

„Zaniknete. Jako komunita. Možná vydržíte několik let, ale stejně vás časem někdo zničí.“

„A co tedy máme dělat?“

„Dočíst si tátovu příručku,“ podíval se major vyčítavě na Martina.

„Já ji četl celou. Několikrát.“

„Ale neřídíte se jí. Tvůj táta tam píše, že komunity se ve městech spojí v jednu velkou komunitu a dají základ novým městům. Anebo odejdou z měst a budou pokračovat v existenci na přirozených obranných místech…“

„Tam, kde byla dříve opevněná sídla,“ dořekl Karel, aby ukázal, že také četl příručku.

„Ano,“ potvrdil major Kubát.

„To znamená hrad. A podhradí.“

„Hrad, kde se shromažďují zásoby a jiné strategické suroviny. A podhradí, kde se pěstuje a chová. A v případě nebezpečí se všichni ukryjí v hradu.“

„Tak to jsme trošku prošvihli. Hrady v okolí jsou, myslím, už zabrané.“

„Jedině ta zřícenina za městem.“

„No, to bysme se zbláznili dát ji dohromady. Víš, co by to bylo práce?“

„Postavili ji naši předkové. A neměli k tomu takové prostředky, jako máte vy.“

Chvíli bylo ticho.

„Já nevím,“ řekl nakonec Karel. „Já bych se raději spojil s těmi ostatními.“

Rok 4. den 81. (20. prosinec) Konec vozíků

Jezdit s vozíky už šlo špatně. Rozmáčené a rozbahněné komunikace. Kola se bořila do bláta a dostat se na místo určení vyžadovalo velkou námahu. A ani už nebylo tolik zboží. Začali chodit s batohy.

Nestalo se to samozřejmě ze dne na den. Ale doba kodrcajících vozíků skončila.

Rok 4. den 98. (6. leden) Sůl

Na zemi ležela cedule:

Komunální služby města, vstup zakázán.

Brána byla vyvrácena.

Nerozhodně před ní stáli.

„Má to cenu? Někdo už tu byl a co seženeš v komunálních službách?“

„Obhlédneme to, když už jsme došli až sem.“ Martin se porozhlédl po okolí. Vlastně dorazili až za město. Jeho střed byl obsazen, byty a obchody vyrabovány a co mělo nějakou cenu, zmizelo. Proto se začínali zaměřovat na okrajová místa.

„Třeba sem někdo dorazil už zezačátku a něco přehlédl,“ podotkl Karel.

Procházeli budovami. Jen kanceláře, pár skladů a garáže s posypovými a popelářskými vozy. Nádrže měly vymontovaná víčka. Jasná známka toho, že i nafta je z nich pryč.

Jeden sklad plný posypové soli.

„Jdeme dál,“ rozhodli se.

Večer se ozvalo zaklepání. Otevřel dveře.

Stál tam Karel.

„Můžu?“ zeptal se.

Pustil ho dovnitř.

Karel vstoupil. Trochu se zarazil, když uviděl Moniku.

„Promiň,“ znejistěl. „Nenapadlo mě… Nedošlo mi…,“ zakoktal se.

„V pohodě,“ mávl rukou. „Stejně by se to dlouho neututlalo.“

„Já vás nechám raději o samotě,“ otočil se Karel ke dveřím.

„Asi to bylo důležité, když jsi přišel.“

Karel se zarazil.

„No, jen takový nápad.“

Pokynul mu na křeslo. Karel se posadil a Monika odběhla do kuchyně, aby jim něco nalila.

„Tak?“ zeptal se, když za sebou taktně zavřela dveře.

„Napadla mě taková věc. Možná je to hloupost.“

Čekal.

„Jak jsme dneska byli v těch komunálních službách,“ pokračoval Karel.

„No.“

„Tátova příručka, strana sto třicet šest.“

„Neznám ji tak dokonale, abych věděl, co je na straně sto třicet šest,“ zavrčel netrpělivě.

Karel se nadechl a začal recitovat.

„Každý z nás potřebuje denně minimálně 5-6 gramů soli pro udržení rovnováhy vody v těle, kterou ztrácíme např. při pocení. V období pozdního středověku byla průměrná spotřeba soli na osobu a Rok 26 kg, tedy asi třikrát tolik, co dnes. Sůl proto hrála v každodenním životě středověkého člověka mnohem větší roli než v současnosti.

Sůl se využívala především ke konzervaci potravin, protože nebylo možné zásoby zmrazovat. Přibližně 50-60% spotřeby soli proto tehdy připadalo právě na konzervaci. Sůl se dále používala při vydělávání kůží, výrobě kovů, vaření piva, výrobě papíru, barev, skleněného a keramického zboží.

Sůl platila po staletí za nedostatkové zboží a byla tím pádem nástrojem moci v rukou vládců a politiků. Na obchodu se solí a z celních poplatků a privilegií spojených s tímto obchodem bohatla města. Některá byla díky obchodu s "bílým zlatem" založena. V Evropě byla sůl prvním zbožím, které se produkovalo a obchodovalo ve velkém stylu. Až do novověku byla důležitým prvkem státní hospodářské politiky,“ vysypal ze sebe.

Ohromeně na něj zíral.

„Jak dlouho ses to učil?“ zeptal se.

„Asi hodinu,“ přiznal se Karel.

„A má to být odezva na dnešní návštěvu komunálních služeb?“

„Ano. Je tam hromada posypové soli, o kterou zatím nikdo neprojevil zájem.“ Dal důraz na slovo „zatím“.

„Takže chceš do paneláku natahat asi deset tun soli?“ Nedůvěřivě se na něj podíval.

Karel mlčel. Pak sáhl do kapsy a vytáhl zavřenou pěst. Trochu ji pootevřel.

Z dlaně mu vyjel klíč a zůstal viset na řetízku.

„Vojenský sklad,“ pochopil Martin.

Stáli před skladem.

Obrovská pancéřová vrata byla dokořán otevřena.

Vlezli dovnitř.

Vše bylo naprosto prázdné.

„Vzali dokonce i palety, na kterých bylo všechno naskládané,“ bručel Karel.

„Snad dokonce po sobě i zametli.“

Vrátili se k vratům. Zkušebně se do nich opřeli.

Vrata zavrzala, ale začala se zavírat.

„Když jsme tu pracovali, zavírala se na elektriku.“

„Mají to rozumně udělané. Kdyby vypadl proud.“ Protáhli se ven.

Karel otevřel malé dveře na pancéřových vratech.

„Mám pocit, že ty dveře jsem dodělali až později. V době, kdy z toho byl sklad potravin,“ konstatoval, když znovu vlezli do skladu.

Dovřeli pancéřová vrata a otočili zevnitř velkým kolem. Těžké železné západky zapadly do svých lůžek.

„Tak, teď to nikdo neotevře ani tankem.“ Vylezli znovu ven a zavřeli malá vrátka. „Armáda se sem asi už nevrátí a nikdo jiný nemá nárok.“ Karel zamkl dveře.

„Co s klíčem?“

„Pod rohožku.“

„Tady žádná není.“

„Někde ho uložíme venku na bezpečné místo, o kterým budeme vědět jen my.“

„A tu sůl sem dostaneme jak?“

Chvilku přemýšleli, zatímco opouštěli vojenský areál.

„No, na vozíkách by to trvalo týdny.“

„Máme auto na dřevoplyn.“

„Lidi by se mohli ptát, kam s ním jedeme.“

„No a?“

„Někdo by mohl vyžvanit, že za městem je vojenský sklad plný soli.“

Karel chápavě pokýval hlavou.

„Takže předpokládáš, že tu hromadu soli ve dvou přeskládáme na vozíky a zavezeme do skladu.“

„Někoho přibereme. Ale ty vozíky…“ Martin nechtěl být první, kdo to navrhne.

„Holt použijeme naši železnou zásobu nafty. Naplníme ty posypové vozy a náklaďáky a dovezeme to sem.“

„Přesně to jsem chtěl navrhnout. Ale neměl jsem odvahu.“

Rok 4. den 108. (16. leden) Sůl hotovo

Převézt takovou hromadu soli trvalo deset dní. Hodně času zabraly různé vedlejší akce, kterými maskovali celou operaci.

Rok 4. den 120. (28. leden) Zřícenina

Došli na začátek ulice.

„Tady už jsme byli?“ zeptal se.

Karel a ostatní pokrčili rameny.

Rozdělili se. Na každý vchod jedna dvojice.

Dveře od vchodu chyběly. Staré činžáky měly dřevěné dveře a ty se někomu hodily na topení.

Začali od vrchu. Třetí patro.

Postavili se před dveře s vylomeným zámkem. Opatrně do nich strčili.

Dveře se pootevřely. Přímo proti nim stálo křeslo a na něm hromádka kostí. Lebka prázdnými očními důlky sledovala nově příchozí.

„Vezmeme si respirátory?“ zeptal se Karel.

Zavrtěl hlavou.

Ten, kdo tu byl před nimi, nechal otevřená okna. Když vstoupili dovnitř, několik holubů vyplašeně vylétlo ven.

Rozdělili se. Pracovali zkušeně a metodicky. Začal v koupelně. Projel skříňku nad umyvadlem. Zbytek seschlé zubní pasty. Nějaký šampon v plastové lahvi.

Na záchodě zbytek toaletního papíru.

Kartáčky na zuby. Málo použité. Ty nebral.

Pod umyvadlem prací prášek. Půl krabice.

Z kuchyně si vzal židli a nakoukl nahoru na skříňku. Někdy se tam našlo něco zapadlé.

Přešel do kuchyně. Všude byl nepořádek od potkanů, holubů a těch, co tu hledali před ním.

Nic. Staré sklo. Jedna skříňka na nádobí spadla, když se o ni opřel. Rachot padajícího skla ho na chvíli ohlušil.

Nic nenašel.

Karel byl na tom podobně.

Přešli do dalšího bytu.

Takhle postupovali odshora dolů.

Nakonec skončili v přízemí.

Batohy měli poloprázdné a už bylo skoro poledne.

Seděl v hlubokém křesle páchnoucím myšinou a sledoval zeď. Kdysi na ní visel obraz. Nebo zrcadlo. Zůstal jen otisk na stěně.

„Na co myslíš?“ sledoval Karel jeho pohled.

„Pořád mi vrtá hlavou ta zřícenina.“

„Ta za městem? Zbláznil ses?“

„Tátova teorie vychází. Předpověděl rozdělení města mezi gangy. Pak hladomor a válku o zbytky potravin.“

„No?“

„Major říkal, že se musíme spojit v jednu velkou komunitu a společně znovu začít budovat město.“

Karel si přitáhl blíž židli, na které seděl.

„No a?“

„Já si nedokážu představit, že třeba budu poslouchat učitele tělocviku.“

„Nebo nějakého Vlka. Či jiné zvíře.“

„No, to už vůbec.“

Chvilku mlčeli. Karel vytáhl z batohu láhev s čajem a napil se.

„Ale zřícenina?“ Nabídl láhev Martinovi.

Martin se napil. Zavřel uzávěr a podal pití zpátky.

„Máme zatím dost nafty a benzínu ve sklepě. Bylo rozumný s tím šetřit. A můžeme to použít na nějaký jeřáb nebo bagr, se kterým začneme znovu stavět.“

Seděli mlčky. Byli utahaní a nechtělo se jim zvedat.

„Nemusíme se tam přece odstěhovat hned. Ale začít si dělat jen takový zadní východ. Takový záchranný člun,“ začal znovu Martin.

Karel se zvedl.

„Jdeme dělat. Stmívá se brzo.“

„Tak co ty na to?“ nedal se odbýt Martin.

„To by možná šlo. Kdo si to vezme na starost?“

Podívali se na sebe.

„Ty,“ řekli oba najednou.

Rok 4. den 122. (30. leden) Návštěva nádraží

Na nádraží to bylo daleko.

Táhli se s těžkými batohy.

Kus před nádražím narazili na první hlídku.

Dva chlapi, oblečení v hnědých uniformách. Na rameni našité velké S.

„Vypadněte, nebo se vám něco stane,“ varoval je jeden z nich.

„Jsme ze sídliště a rádi bysme navázali diplomatické styky.“

„Jo tak diplomatické styky?“ zasmál se. „A kdo vám řekl, že o ně stojíme?“

„Jak chcete.“ Obrátili se zády.

„To u vás se dělají ty kuše?“ zarazil je jiný hlas.

„Jo.“ Zastavili se a otočili zpátky. Stál tam jeden chlápek v tmavší uniformě. Na rameni vyšité velké písmeno R.

„Vem je ke starýmu,“ kývl na jednoho ze strážců.

Vedl je úzkou ulicí.

„Co znamená to S?“ ukázala Jana na jeho rameno.

„Že jsem svobodný.“

„Takže můžu doufat?“ zažertovala.

„V co?“

„Jste svobodný. Nemáte ženu.“ Trochu znejistěla.

„To znamená, že nejsem otrok.“

Proti nim prošlo několik lidí. Měli otrhanější šedou uniformu a na rameni velké O. Tlačili vozík. Za nimi šel také jeden s S na rukávu.

„Aha. To máte takhle rozdělené,“ pochopila.

„Kdo je nad svobodnými?“ zeptal se Karel.

„Nad svobodnými je rytíř.“

„A nad rytířem? Král?“

„Král ne. Vůdce,“ pokrčil lehce rameny.

„Audience u vůdce,“ zasmála se Jana.

Zpražil ji pohledem.

„Jsme nejsilnější gang. Jenom díky němu. Když budeme chtít, vypálíme váš panelák do základů.“

„To bych chtěla vidět.“

„Myslíte si, že se se třemi pistolemi a kupou cihel na střeše ubráníte?“

Jana se nadechla, ale Martin ji předešel.

„Nepřišli jsme vyhledávat spor ani urážet vašeho… vůdce,“ snažil se uklidnit situaci.

Zbytek cesty proběhl v tichosti.

Dorazili na nádraží. Bylo obehnáno vysokou zdí a dřevěnými hlídacími věžemi. Hlídky na věžích byly ozbrojeny kušemi, které se jim zdály hodně povědomé.

„Naše kuše,“ zašeptal Karel Martinovi. „Ti Školáci je od nás kupují a prodávají dál.“

„Anebo si je už vyrábí sami.“

Jejich doprovod je předal hlídce u brány. Stáli tam dva se S na rameni a jeden měl R. V černé uniformě.

„Co máte v těch báglech?“ zeptal se jich.

„Alkohol. Doutníky. Trochu zlata a stříbra. Tepanou dýku,“ ukazovali.

„Tu dýku s sebou vzít nesmíte. Ani jiné zbraně.“

„Ta dýka je dar.“

„Předáme ji sami.“

„Myslíte si, že jsme přišli zabít vašeho vůdce?“

„Opatrnost,“ pokrčil rameny. „Vaše ostatní zbraně,“ natáhl ruku.

Zaváhali.

„Ty vám nedáme.“

„Tak vás nepustíme dál.“

Chvilka ticha.

„Co tohle? Pistole a zásobníky si necháme. Náboje odevzdáme.“

Přemýšlel.

„Souhlasíte s osobní prohlídkou?“ zeptal se.

„Souhlasíme.“

Vyndali náboje a nechali se prohlédnout. Kontrola byla jen zběžná.

Ten s R je převzal a vedl je k vůdci.

Nádražní hala byla zarovnána pytli s pískem. Před ní stáli v pozoru dva chlapi v uniformách s R na rameni. Měli vojenské pušky.

Když procházeli, vzdali jim čest.

Jana zasalutovala.

Vešli do haly a strnuli překvapením.

Hala byla jasně osvícená. Na stěnách velké obrazy a staré koberce.

Na zemi dlažba, která určitě nepatřila k původnímu vybavení nádražní haly.

„Prosím,“ ukázal jim jejich průvodce.

Na konci haly stál obrovský psací stůl a za ním někdo seděl.

Šli ke stolu. Před stolem stály připraveny tři židle.

„Budeme se klanět nebo rovnou plazit,“ šeptala Jana.

Dorazili ke stolu.

Muž za stolem patřil k těm, kterému se nejspíš vyhnuly všechny vlny. Věkově přes čtyřicet, rozložitý s býčí šíjí.

Seděl rozvalený v pohodlném křesle a trpělivě čekal.

„Dobrý den,“ pozdravili.

Lehce pokývl.

„Jsme ze sídliště a přišli jsme navázat diplomatické styky s vaší komunitou.“

„Já vím.“

Chvilku bylo ticho. Vysloveně je nechával dusit.

„Napadlo nás, že bychom si třeba mohli rozdělit sféry vlivu nad městem,“ zkusil to Karel.

„Ne.“

„Co ne?“

„Nebudeme si nic rozdělovat.“

„Proč?“

„Protože nemáme důvod se s vámi o cokoliv dělit. Jste jen malá bezvýznamná partička na okraji města, která nepřežije další rok.“

„To si teda nemyslíme,“ začala rozhořčeně Jana.

Pohybem ruky ji přerušil.

„Nic nemáte, nic neumíte. Až se rozpadnete, přijdete škemrat o trochu žrádla. Pak si z vás možná uděláme otroky, jestli o vás budeme stát.“ Pohodlně se opřel do křesla a povýšeně se usmál.

Martin se zvedl ze židle. Karel a Jana také.

„Přišli jsme v klidu a míru navázat přátelské rozhovory. Tohle jednání tomu neodpovídá.“

„Jen se neurážejte, pane Hovorný,“ předklonil se vůdce v křesle. „To, že váš otec napsal knížku o přežití, z vás nedělá žádného kinga.“ Zasmál se.

Nevěděl, co říct, tak se otočil a odcházel.

„Ještě jsme spolu neskončili. Nedal jsem vám povolení odejít,“ ozvalo se za nimi.

Nereagovali a dál odcházeli.

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupilo několik chlapů v uniformách.

Zastavili se.

„Pokud máte zájem o spolupráci, můžeme se dohodnout.“

„Nemyslím si, že my se dohodneme,“ otočil se Martin.

„Nechcete si ani vyslechnout moji nabídku?“

Muži v uniformách vykročili proti nim. Zatlačili je do nepohodlných židlí.

Vůdce trpělivě čekal.

„Takže. Moje nabídka je taková: jsem ochoten vám poskytnout ochranu. Samozřejmě, že ne zadarmo.“

„Ale my žádnou…“

Netrpělivě je přerušil.

„Pošlu vám několik rytířů, kteří u vás zavedou pořádek. Vy a několik vybraných jedinců se stanete svobodnými občany. Ostatní budou otroci. Jen na práci.

Možná vám to teď připadá jako nepřijatelné, ale ujišťuji vás, že je to jediný možný způsob, jak přežít další roky.

Pokud se ukáže, že se dokážete prosadit, možná vás časem zařadíme do své společnosti. Pokud ne…,“ mávl rukou, „zahynete,“ dokončil.

Nastalo ticho. Čekal, až někdo promluví.

„Ale my…“

„Rozmyslete se rychle,“ skočil jim okamžitě do řeči. „Nabídka nebude trvat věčně.“

Zase udělal dramatickou pauzu.

„Teď odejděte,“ poručil jim.

Vstali a otočili se. Muži černých uniformách s R na rameni jim udělali uličku. Procházeli kolem nich a cítili se poníženě.

Dveře jim nikdo neotevřel, museli zápolit s klikou, která nešla otevřít. Nakonec dveře povolily a oni vylezli z nádražní haly.

Hlídka venku hleděla jinam a nevšímala si jich.

Dorazili k bráně.

„Náboje,“ nastavila Jana ruku.

„Jaké náboje?“ zeptal se jeden z hlídačů.

„To jste na tom tak špatně, že kradete náboje? Máme to rozhlásit po ostatních komunitách?“ zeptal se Martin hlídky.

„Dej jim je,“ zavrčel ten s R na rameni.

Schválně je vysypali z velké výšky, aby se rozkutálely všude možně.

Sesbírali je.

„Ani se nedivím, že musíte návštěvníkům odebírat zbraně,“ zasyčel Karel.

Hlídka si jich nevšímala.

„Vemte si svoje… dárky,“ podal jim jejich batohy ten s R.

Hodili si je na ramena a vyšli z brány. Nikdo je nedoprovázel, nikdo je nehlídal.

Prošli poslední hlídkou, která si jich nevšímala.

Cítili se uraženi a poníženi.

Naštvaně odcházeli k domovu.

Začalo pršet. Studený déšť se sněhem.

„Ještě toho trochu,“ bručel Karel.

„Pojďte sem, než se to přežene,“ ukázal na vymlácený bar.

Protáhli se vypáčenými dveřmi a rozhlédli se.

Špína, prach. Převržené židle.

Zvedli tři židle a otřeli je.

„Mám žízeň,“ vzdychla Jana.

Karel strhl kus záclony a otřel jím stůl. Pak z batohu vytáhl láhev.

„Měl to být dárek, ale když tím opovrhli..,“ bručel.

„Já z láhve nebudu,“ bránila se.

„Nedělej dámičku.“ Karel se rozhlížel po baru.

Martin se taky zvedl a začal prohledávat za barem.

„Myslíš, že něco najdeš?“

„Většinou se při rabování někde něco zakutálí,“ nahlížel pod lednice a pulty.

„No vida.“ Vzal ze země kus nohy od židle a zašátral pod barem. „Co říkáš dvěma energy drinkům?“

„To bude už zkažený.“

„Je to chemie, to vydrží dlouho.“ Zkoumal datum spotřeby. „Jasně. Má to dva roky záruku.“ Položil plechovky na stůl.

„To by šlo. Ještě sklenice.“

Prohlíželi špinavé sklenice.

„Tak to bude problém.“

„Venku prší. Vypláchni to dešťovkou.“

„To chce snad myčku.“ Karel zvedl jednu skleničku a zkusil nehtem seškrábat prach.

„Většinou mají v restauracích ještě nevybalené sklenice do zásoby.“

„To je pravda.“

Zvedat se jim moc nechtělo, ale přece jenom začali prohledávat bar.

„Tady,“ ukázal Karel v jedné skříňce na pootevřenou krabici. Byly v ní sklenice.

„Vem tu pod ní, ta je ještě zabalená.“

Odtáhl otevřenou krabici a vytáhl zavřenou. Nožem rozpáral lepenku a otevřel ji.

„Co je?“ zeptal se Martin, když se Karel zarazil.

„No, sice tu sklenice nejsou, ale tohle stojí za zapití,“ sáhl Karel do krabice a vytáhl krásný velký revolver i s koženým pouzdrem.

Seděli u stolu v baru a prohlíželi si úlovek.

„Je nabitý?“

„Je. A ještě jsou tu krabičky nábojů.“

„Tak dlouho hledáme něco na obranu a teď to najdeme úplně náhodou.“

„To jo. To budou v komunitě koukat.“

„Nebudou.“ Jana schovala revolver do batohu. „Nikomu to neřekneme.“

„Ale přeci…“

„Nedošlo vám to? Jak je možný, že ti z nádraží věděli přesně, kolik máme zbraní a že na střeše máme cihly?“

„No, zaskočilo mě to. A že vůdce věděl, kdo je Martin i co napsal jeho táta,“ ukázal Karel na Martina.

„Všechno měli připravený. Celá ta komedie. Tři židle pro nás,“ kývl Martin hlavou.

„Někdo od nás jim dává přesné zprávy.“

„To ano. To máš vlastně pravdu.“

Jana utáhla popruhy na batohu.

„Takže, odteď žádné kamarádíčkování. Musíme zjistit, kdo to je.“

Chvilku přemýšleli a tipovali.

„Jani?“ zeptal se Martin.

„No?“ zvedla hlavu od skleničky.

„Vezmeš si to na starost?“

„Co?“

„Hledání toho špeha.“

„Já?“

„My s Karlem jsme furt v terénu. Ale ty můžeš doma kontrolovat a hlídat ty, co se chovají podezřele.“

„Já mám dělat hlídače?“

„Nejenom to. Možná není jenom jeden.“

„To mě taky napadlo.“

„A možná bys mohla zařídit, abychom i my měli zprávy odjinud.“ Lehce ťukl svojí skleničkou o její.

„Pokud to chápu, mám udělat v naší komunitě něco jako rozvědku a kontrarozvědku.“

„Chápeš to dobře.“

„Tak jo. To se mi líbí,“ usmála se. „A až toho hajzla dostanu…“

„Tak my si ho podáme,“ dokončili za ni.

Znovu prohledali restauraci. Zbraně už nenašli, ale přece jenom si pár drobností odnesli. Když přestalo pršet, vyrazili domů.

Jana se zastavila u dveří. Loktem otřela špínu na skle a vytáhla notýsek.

„Co chceš dělat?“ zeptali se jí.

„Opíšu si jméno vedoucího.“ Snažila se vyluštit jméno na kartičce s otevírací dobou.

„Na co ti to bude?“ zeptal se Martin.

„Máš jednu pistoli. Kde ji nosíš?“

„U sebe.“

„A když máš dvě, kde budeš mít tu druhou?“

„Asi schovanou v práci,“ pochopil. „To znamená, že ten chlap má určitě ještě jednu pistoli.“

„Asi ano.“

„A jak ho chceš najít?“

„V telefonním seznamu.“

„Chytrá,“ poklepal jí na rameno

„Proto mám na starost tajnou službu,“ odsekla.

Večer podali v komunitě zprávu o návštěvě nádraží. Zamlčeli jen pistoli a to, že Nádražáci věděli soukromé věci z komunity. Nechtěli vyplašit špeha.

Rozhostilo se ticho.

„On vám navrhl, abychom se stali otroky?“ zeptal se nevěřícně někdo.

Pokývali hlavami.

Ozvalo se brblání.

„Tak to bych tu nezůstal ani minutu,“ vykřikl někdo vzadu.

„Kdoví, jestli by ti dovolili odejít. Vypadá to, že se s ostatními nemazlí.“

„Co si o sobě myslí?!“

„Tvrdil, že nepřežijeme ani rok. Že sami přilezeme.“

„Kretén.“

Vzdychl a sedl si. Projížděl očima přítomné a hledal špeha. Všiml si, že Jana dělá totéž.

„Možná je to kretén, ale jejich komunita nejlépe funguje.“ Karel se opřel o stůl a nesedl si.

Ozvaly se nesouhlasné hlasy.

Jasně, že nejvíc řvou ti, co se k práci staví vlažně, pomyslel si.

„Pokud nás převezmou, nemáme velkou možnost se bránit. Je jich pětkrát víc než nás, jsou perfektně ozbrojeni, mají dobře propracovaný systém.“

„Otrokářský.“

„Ale jako otrok máte nějakou naději, že se najíte.“

Rok 4. den 135. (12. únor) Škola a samostříly

Celý naštvaný dorazil ke Škole.

Trvalo chvíli, než se dostal dovnitř, a ještě další chvíli, než se dostavil Učitel.

Nervózně přecházel po místnosti, která dříve byla asi kabinetem.

„Buďte zdráv. Stalo se něco?“ zeptal se Učitel, když vstoupil.

„Proč jste prodali naše kuše těm z nádraží?“ vyhrkl místo pozdravu.

„Jak to víte?“

„Proč jste prodali naše kuše těm z nádraží?“ opakoval sveřepě otázku.

„Neprodali,“ vzdychl Učitel. „Odevzdali jsme je.“

„Odevzdali?“

„Ano. Stalo se, že se při hledání věcí srazila naše skupina s jejich. Byla z toho rvačka. Zranění na obou stranách. Pak jsme dostali ultimátum. Buď zaplatíme pokutu, nebo máme válku. Ustoupili jsme.“

„Kolik?“

„Ani se neptejte,“ mávl rukou.

„Věděli přesně, kolik toho máte?“

„Ano.“

„Mají tady svoje zvědy.“

„To my víme. Ale nedokážeme je odhalit. A vy je tam máte také.“

Martin si sedl na jednu ze židlí. Učitel sáhl do nějakého šuplíku a vytáhl z něj láhev. Do dvou sklenic nalil pořádnou dávku. Jednu sklenici podal Martinovi a přiťukl si s ním.

„Máte štěstí, že jste na okraji. Přijdete na řadu asi později.“

„Na řadu?“

„Ano. Nedělejte si iluze. Klan Železničářů se rozhodl ovládnout město.“ Hodil do sebe celou dávku alkoholu.

„Táta byl taky učitel.“ Nalil si další. „A říkal, že začal chlastat kvůli těm malým panchartům, co ho trápili ve škole. Já jsem si z toho vzal příklad a přísahal jsem si, že nikdy nebudu chlastat kvůli malým hajzlům. A teď…“ lehce pozvedl ruku se skleničkou. „Chlastám kvůli těm velkejm,“ dokončil.

„Co s tím budete dělat?“

„Myslím, že skončím s cirhózou jater.“

„Já myslel ty Železničáře.“

„Nevím.“ Celý se nahrbil. „Mám pocit, že mi nezbude nic jiného než přijmout jejich podmínky.“

„Jaké?“

„Nechat si tu nasadit ty jejich rytíře.“

Rok 4. den 140. (17. únor) Kuše

„Něco pro tebe mám.“ Roman tajemně sáhl za skříň a vytáhl věc zabalenou v látce.

Opatrně převzal balíček. Byl překvapivě lehký.

„Co to je?“

„Rozdělej to.“ Roman si sedl na trojnožku.

Rozmotal látku. Na světle se objevila pažba a luk.

„Samostříl?“

Roman kývl. „Hliníková odlehčená pažba. Černěná, aby se neleskla. Luk zasadíš takhle dopředu.“ Vzal luk a zasunul ho vpředu do pažby. Ozvalo se zaklapnutí, jak zapadla západka.

„A máš ho připravený k výstřelu.“

Ukázal sestavený samostříl.

„Nádhera,“ rozplýval se Martin.

„Luk je zdvojený, má dvojitou sílu. Převod kladek umožňuje lépe natáhnout tětivu a trojitý pákový mechanismus ti ji umožní dvakrát rychleji natáhnout.“

Zatáhl za páku. Tětiva se posunula a zaskočila do připravené mezery. Zatáhl znovu, pákový mechanismus se posunul a znovu povytáhl tětivu dál. Po třetím zatažení byl samostříl připraven k výstřelu.

„Titanové tělo, ocelový hrot,“ ukázal Roman na šíp.

Založil šíp a zamířil na terč.

„Do toho nestřílej,“ varoval ho Roman. „Střel do skříně.“ Ukázal na skříň, o kterou byla opřena tlustá fošna. Na fošně bylo nakresleno červené kolečko.

Zamířil na kolečko a zmáčkl spoušť. Fošna se rozlétla na dva kusy a šíp zajel do dveří skříně.

„Čumím jak blázen,“ zakroutil hlavou a spočítal díry ve skříni. „Koukám, že je odzkoušená.“

„Je to můj milášek.“

„Takže na prodej není?“

„Zatím ne. Ale půjčím ti ji.“

Vzal kuši a prohlížel si její ladné tvary.

„Romane?“ zeptal se.

„No?“ Sledoval kuši v jeho ruce.

„Zvládneš auto na dřevoplyn. Dokážeš vyrobit takovouhle nádheru. Troufnul by sis i na pušku nebo pistoli?“

„Klidně.“

„Tak proč jsi ji ještě neudělal?“

„Nikdo mi to nezadal.“

Spustil ruku s kuší a zadíval se na Romana. Pak zakroutil nevěřícně hlavou.

Rok 4. den 145. (22. únor) Průzkum zříceniny

Jakmile se trochu oteplilo, sedli si s Karlem na kola a vyrazili na průzkum.

Silnice za městem byly překvapivě sjízdné, na rozdíl od měst, kde se změnily v bažiny. Bylo to tím, že městské silnice mají kanály, které se ucpaly smetím. Kdežto mimoměstské silnice měly přirozené odtoky.

Přesto se místy v puklinách zachytila tráva a začala tam dělat svoji práci.

Jeli skoro hodinu.

„Tady to je,“ ukázal Martin na  neznatelnou cestičku.

„Myslíš, že jsem tu nikdy nebyl?“ ohradil se Karel.

Sesedli z kol. Martin vzal to svoje za řidítka a začal jej tlačit do kopce.

„Bojíš se, že ti ho někdo ukradne?“ Karel to své opřel o stráň.

„Síla zvyku,“ zarazil se. „A co kdyby jo?“

„Tak dojdeme pěšky zpátky a sebereme si někde jiné.“

Měl pravdu. Opřel tedy kolo vedle Karlova a vyrazili úzkou pěšinkou.

„To mě teda zajímá, jak chceš dostat nahoru těžkou techniku.“

Zastavil se a prohlížel si okolí.

„Museli to sem také vozit. Někde je tu cesta. Je zarostlá po těch stovkách let, ale musí tu být.“ Nahlížel mezi stromy.

Společně sledovali terén a nakonec našli místa, kudy nejspíš cesta vedla.

„Takže první úkol: udělat silnici.“

Pomalu vystoupali nahoru.

Zřícenina byla opuštěná.

„Vypadá to tu ještě hůř, než si pamatuji z dětství,“ přiznal Martin.

„Je to tu prorostlé stromy,“ opřel se Karel o vzrostlou borovici.

„To by se muselo pokácet a vykopat. To je jasné.“

„Nejenom tohle. Ale celý ten kopec musíme zbavit stromů.“

„ Proč?“

„Abychom zahlédli, že se někdo blíží. Viděl jsem obrázky starých hradů. Nikde nic nebylo. Jen holý kopec.“

„A co eroze?“

„Tak to nevím,“ připustil Karel. „Další problém je studna.“

„Ta tady byla.“ Dovedl Karla k trosce studny.

„Výborně. Tak si pojďme prohlédnout okolí.“

Vylezli na kus zdiva, co dříve asi bylo věží.

„Výhoda je, že bysme tu měli dost stavebního materiálu,“ ukázal Karlovi na kameny poházené všude možně.

„Něco by se dalo dovézt. Teď, když už Roman udělal první auto na dřevoplyn, neměl by to být takový problém.“

„Roman je poklad.“ Rozbalil svačinu. „Jak udělal z náhonu na obyčejné jízdní kolo mlýnek na mouku! To jsem nežral...“ zavrtěl hlavou a zakousl se do domácího chleba.

Karel také začal svačit.

„Ten chleba je čím dál hnusnější,“ uloupl trochu placky a mnul ji mezi prsty.

„Tamara říkala, že je mouka zatuchlá. Obilí bylo málo a snaží se dodělat staré zásoby.“

Martin si chleba ukusoval jen sporadicky. O to víc se krmil masem.

„Co jíme?“ zeptal se.

„Morče.“

„Nepoznáš od kuřete.“

„Před několika lety bych se poblil, kdyby mi někdo řekl, že jím morče.“

„V Latinský Americe ho indiáni jedli normálně.“

„Tak teď jsme jako indiáni.“

„Ochutnal bys potkana?“

„Nevím. Kdybych měl hlad...“

„Já jedl psa. I kočku.“

„Kecáš!“

„Ne. Zkusil jsem to. Koupil jsem si je v tom krámku u Vietnamců.“

„To prodávají pečený?“

„Ano.“

„A řekli ti, že je to pes?“

„Řekli.“

„Asi se divili, že to jíš.“

„Ne. Bylo nás tam asi pět bílých, co jsme se tam takhle krmili.“

„Co si za to řekli?“

„Zlato, dvacet zapalovačů, sedm krabiček cigaret.“

„To jde.“

„Taky si myslím,“ zadíval se Karel do dálky. „Ale řeknu ti, naše psy bych jíst nedokázal.“

Rok 4. den 152. (29. únor) Přestupný rok

Rok 4. den 153. (1. březen) Zřícenina. Návrh

„Potřebuji chvíli klidu,“ zamával Karel rukama, když se večer shromáždili.

Všichni se ztišili.

„Svolali jsme tuhle mimořádnou schůzi, abychom s vámi prodiskutovali další dny v naší komunitě.“

Bylo ticho.

„Věc se má tak, že díky potkanům a jiným nečekaným okolnostem se zásoby jídla ve městě vyčerpaly dřív, než se počítalo.“

Mlčeli a dívali se po sobě.

„Malé políčko mezi paneláky nedokáže uživit všechny. A ani zeleninové zahrádky na střeše a balkonech nejsou trvalé řešení.“ Udělal dramatickou pauzu.

„To víme,“ ozval se někdo.

„Řešení je odejít z města a založit někde zemědělskou farmu. To má ovšem jeden velký problém.“

„Ubránit ji?“ zeptal se někdo.

„Tak,“ ukázal Karel prstem na toho, kdo se ozval. „Proto musíme jako první věc, dokud máme ještě zásoby v naší komunitě, vybudovat důkladnou obranu. Využít terénu a popřípadě použít původní obrannou baštu našich předků.“

„Nemáš na mysli zříceninu..,“ zasmál se někdo vzadu.

„Máš lepší nápad?“

Ozval se nedůvěřivý pobavený šepot.

„Viděl jsi ji?“

„Před několika dny.“

„Je to přece jenom hromada kamení.“

„Je to historická obranná tvrz. Naši předkové věděli, proč ji postavit právě tam.“

„Není tam cesta.“

„Je. Ale zarostlá.“

„To je přece bláznovství.“

„Máme jen dvě možnosti. Buď se stát otroky, nebo se zkusit osamostatnit. Záleží jen na nás.“ Karel se odmlčel.

„Můžeme jít jinam. Nebo osít další plochy,“ padl odněkud návrh.

„Nikoho tu samozřejmě nedržíme. Kdo chce jít jinam, může,“ zvedl se Martin. „Ale já o té zřícenině přemýšlím už několik týdnů a zatím mi to připadá jako nejlepší možnost přežití.“

„Panáček se cítí na feudála,“ zasmál se někdo, ale okamžitě zmlkl, když se Martin zadíval tím směrem.

„Jak jsem řekl. Nikoho nenutíme,“ zopakoval Martin. „Chci lidi, kteří do toho jdou a kteří tomu věří. Dokonce jsem rád, že někteří jsou proti, protože zřícenina nepojme všechny, a ten, kdo se nebude chtít přidat teď, nebude mít možnost se přidat ani později. Rozhodnutí je na vás.“ Sedl si.

Bylo ticho.

„Jak si to teda představuješ?“ Michal seděl u nejbližšího stolku a doteď mlčel.

„Byli jsme tam s Karlem. Všechno jsme prolezli a zhruba změřili. Je tam dost kamení na část budov. Dřevo z okolí můžeme také použít na opravu zříceniny.

Máme zásoby nafty, kterou jsme zatím nevyužili. Víme o malých pracovních strojích, které můžeme naložit na vlek za auto na dřevoplyn. S těmi stroji se dá udělat hodně práce. Z okolí můžeme navozit dost stavebního materiálu z opuštěných stavení.

Naší výhodou je, že jsme na okraji města a tím daleko pro ostatní. Stále ještě můžeme přebývat v paneláku, doplňovat zásoby, shánět materiál a přitom stavět.“

„Napiš si mě na seznam,“ zvedl Michal prst. „Vím, jaký to je, když přežíváš ze dne na den a v noci se budíš hlady.“

Přihlásili se všichni. Rozhodli se, že se bude pracovat v týdenních směnách. Jedna směna bude vždy pracovat na zřícenině, druhá bude shánět věci pro zříceninu a třetí bude zajišťovat chod komunity v paneláku. Pouze na mimořádné události, jako třeba sklizeň nebo válku, se měli shromažďovat.

Rok 4. den 155. (3. březen)

Rozvědka a kontrarozvědka

Když se vrátil ze sběru, Jana už na něj čekala. Zatáhla ho do kouta.

„Mám trochu problém,“ začala.

„No?“

„Začala jsem budovat u nás tu rozvědku. A kontrarozvědku.“

„Šikovná holka,“ pochválil ji.

„Jak to mám financovat? Nebo, respektive, odkud mám brát na výplaty?“

„Na výplaty?“ opakoval zaraženě.

„No jistě. Nepočítej,, že to někdo bude dělat zadara. Jen tak z vlastenectví. Na to se tady nehraje.“

„Myslel jsem…“

„Tak nemysli,“ přerušila ho. „Pokud chci nějaké informace, musím zaplatit. Nejlépe cigaretami. Jasný?“

„A kde je mám vzít?“

„Jsi tady šéf. Starej se.“

Rok 4. den 157. (5 březen) Cigarety

„Ty kouříš?“ divil se pan Otáhal, když mu ve skladu dával Martin papír s požadavkem na cigarety.

„Ne.“

„Tak na co to máš?“ Zkontroloval podpis Tamary, která jako další měla povinnost připojit svůj podpis pod výdejku.

Martin chvilku přemýšlel.

„Tak co?“ Pan Otáhal stál ve dveřích s papírem v ruce.

„Na špiony,“ odpověděl mu nakonec.

„Tak to jo, tomu rozumím,“ obrátil se pan Otáhal ve dveřích. „Na špiony není financí nikdy dost. Jak říkal starej Napoleon: jeden dobrej špion má cenu celé armády,“ brblal si pod vousy, zatímco vyndával z regálů kartony cigaret.

Zajímalo by mě, co dělal tenhle dědek, než šel do důchodu, napadlo Martina. Ale nezeptal se.

Rok 4. den 160. (8. březen) Holubi

Procházeli městem. Kuše v rukou, připraveni vystřelit. Na zádech malý batoh, který jim nebránil v pohybu.

Jejich kroky se rozléhaly po prázdné ulici. Vítr proti nim hnal hromady papíru.

Sledovali vytlučená okna.

Nic. Jen holubi občas vlétli do prázdného okna.

„Létající krysy,“ prohodil Karel.

„Co?“

„Říká se jim létající krysy. Holubům,“ ukázal předkem kuše na několik ptáků, sledujících je z parapetu horního patra.

„Jedl jsi je někdy?“

„Co? Krysy?“

„Holuby.“

„Ne.“ Zamyslel se. „Proč se na to ptáš?“

„Jen mě napadlo, kdy ochutnáme holubí polévku.“

„Otázka času.“ Karel se otočil a zkontroloval ulici za nimi.

„Pokud jsme se vrátili v čase, musíme se i přizpůsobit době. Město už je mrtvé. Jen v centru přežívají zbytky gangů.“

Rok 4. den 177. (25. březen) Špion

Seděl u stolu v jídelně a něco si čmáral. Byl klid. Nikdo po něm nic nechtěl a to mu vyhovovalo.

„Dneska v noci se setká jeden z našich se Železničářem.“ Jana se opřela dlaněmi o stůl. Karel stál vedle ní.

Bylo po klidu.

„Jak to víš?“

„Neptej se.“

Neptal se. Ukázal jim na volné židle u svého stolu.

Posadili se.

„V kolik?“

„O půlnoci.“

„Kdo to je?“

„To právě nevím. Jen jsem dostala zprávu, že jeden Železničář se chystá na schůzku se svým zvědem. Mají se setkat na autobusovým nádraží.“

„To ale nemusí být zvěd od nás.“

„Nádraží je na půli cesty k nám.“

„To je pravda.“

Zmlkli a přemýšleli.

„Kdo to může být?“ Přejížděli nenápadně pohledem lidi v okolí.

„Kdo chybí?“ Karel se lehce nadzvedl na židli, aby lépe viděl.

„To nezjistíš. Někdo je tady, někdo u sebe. Pár si jich už šlo lehnout.“

„Pár párečků,“ uchechtl se Karel.

„Je to jejich věc. Hlavně, ať si dávají pozor.“

„Ostatní jsou rozlezlí všude možně. Hrajou ping pong, šachy, pomáhají...“

„Svoláme poplach? Zjistíme tak, kdo chybí.“

„To by ho mohlo vyplašit.“

„Tak sakra,“ Karel dosedl zpátky, „jak to chcete zjistit?“

„Jdeme na nádraží.“ Jana se přestala opírat o stůl a narovnala se.

„To je asi nejlepší nápad.“

„To je jediný nápad,“ opravil ho. „Kolik je hodin?“

„Bude deset.“

„Co hlídka u dveří? Nebude jí divný, že jdeme pryč?“

„U dveří hlídají moji lidi.“

„Tvoji lidi?“ Martin zvedl obočí.

„Musím mít zprávy, kde se kdo toulá a kdy se vrací do baráku. Nebo mám stát s tužkou před vchodem a zapisovat si do notýsku časy já?“ odsekla.

Vyrazili. Byl úplněk, který jim dobře ozařoval cestu.

„Musíme oklikou,“ supěla Jana, „abychom na něj nenarazili.“

Na nádraží došli okolo jedenácté.

„Jsme tu moc brzo.“

„Lepší brzo než pozdě.“

„Potichu... Jestli se nevrátil ze sběru, může tu už být.“

Snažili se proniknout tmou.

„Rozdělíme se, nádraží je velký.“

„Není třeba,“ ukázala Jana do míst, kde zablikalo světlo zapalovače. „Je tamhle.“

Zablikal druhý zapalovač opodál. Pak někdo rozsvítil malou petrolejovou lampu.

„Musíme k nim,“ zašeptal Karel.

„To nejde. Uslyšeli by nás.“

„Takhle ale nic nezjistíme.“

„Lepší nic nezjistit, než je vyplašit.“

Ztichli a prohlíželi si dvě postavy.

„To nejsou oni. To jsou popelnice,“ šeptal Martin.

„Ne, pohnulo se to.“

Vítr jim donesl útržky hovoru.

„Kdo to je?“

Měsíc zašel za mrak a vše ještě více potemnělo.

„A jsme v pytli.“

„Zalezeme. Projde tudy.“

„A proč by tudy chodil?“

„Musí se přece vrátit.“

„Ne. To by si ho hlídka všimla. Někde přespí a vrátí se, až se budou vracet sběrači.“

Znovu vyšel měsíc. Opatrně se připlížili blíž a schovali se za hromadu nepořádku.

„Vidím uniformu. Je to Železničář. Baví se spolu.“

„Ticho!“

Sledovali postavu, která něco povídala Železničáři. Podle uniformy to byl jeden z rytířů. Pak si podali ruce a postava se obrátila a vracela.

Karel vytáhl zbraň.

„Neblbni,“ položila mu Jana ruku na hlaveň.

„Svině,“ zašeptal Karel. „Musí zhebnout.“

„Výstřel bude slyšet na kilometr daleko.“

„Kdo to je?“ ptal se Martin.

Postava prošla okolo nich. Měsíc ozařoval její tvář.

„Fidel,“ zašeptal Karel.

„Ten hajzl! Od něj bych to čekal nejmíň. Je tu od začátku, hubu plnou lidskejch práv, a donáší otrokářům.“

„Co s ním?“

„Nevím.“

„Obviníme ho?“

„Vymluví se. Řekne, že to byl kamarád a že nechtěl, aby někdo věděl, že se kamarádí se Železničářem.“

„Nebo řekne, že sám má mezi Železničáři zvědy a že tam chce udělat revoluci.“

„Co teda budeme dělat?“

„Já nevím. Necháme ho sledovat. Musíme mít víc důkazů.“

Rok 4. den 190. (7. duben) Fidel

„Co náš zrádce?“ zeptal se Karel po několika dnech.

„Nic,“ pokrčila Jana rameny.

„Vůbec nic?“

„Ne. Žádná aktivita. Dělá svoji práci. S nikým se moc nekamarádí, s nikým nechodí, nezapojuje se.“

„Co budeme dělat? Je to hrozná nejistota. Já bych rád věděl, na čem jsme.“ Karel nervózně zaklepal kloubem ruky na Martinovy papíry rozložené na stole.

„To já taky.“ Martin shrnul papíry do zásuvky stolu.

„Tak se ho zeptáme. Když už nic jinýho, alespoň ho trochu vyplašíme a třeba se pohne k nějakému činu.“ Jana si rozepnula sako, aby byla vidět pistole pod paží.

„To by šlo. Kde je? Nikde ho tu nevidím,“ váhavě přitakal.

„Už asi spí. Je po jedný hodině.“

Jana se zvedla a šla k nástěnce.

„Je na střeše. Má půlnoční hlídku.“

„Dobrá příležitost si s ním promluvit.“

„To nepůjde. Na hlídce přece bývají dva.“

„A kdo je ten druhý?“

„Kamil.“

„Kamil? To je přece blbost!“

„Proč?“

„Protože Kamil sedí tady u stolu,“ ukázal Martin na stůl, kde Kamil mastil ještě se dvěma chlápky mariáš.

„Kamile?“ zeptal se Karel. „Nemáš mít hlídku na střeše?“

„Já jsem chtěl, ale Fidel mě poslal do prdele. Prý si to ohlídá sám, než poslouchat moje kecy.“

„Tohle přece nejde,“ rozhodila Jana rukama. „Děláte z toho tady holubník.“

„Tím líp,“ krotil ji Karel potichu. „Alespoň ho máme o samotě.“

„Tohle si vyřídíme!“ zahrozila Jana na Kamila a vyrazili na střechu.

Když se supěním doběhli nahoru, Fidel sledoval dalekohledem okolí.

„V tý tmě nic neuvidíš,“ řekl Karel. „Nemusíš předstírat činnost.“

Fidel sundal dalekohled z očí a vypadal vyplašeně.

„Nazdar. Co tu chcete?“

„Potřebujeme se tě na něco zeptat.“

„Nepočká to?“ Fidel se k nim postavil čelem.

„Proč? Děje se něco? Něco, co bysme měli vědět?“

„Ne. Mám ale hlídku. Musím se soustředit, jestli jste si nevšimli...“

Přiblížili se k němu. Jana uprostřed, Martin a Karel každý z jedné strany.

„Všimli. A proto si nechceš s námi promluvit? Děje se něco důležitého?“

„Nevím, co máte na mysli.“ Fidelovy oči vyplašeně klouzaly z jednoho na druhého.

„Co třeba tvoje kamarádíčkování se Železničáři?“

„Jaký kamarádíčkování?“ Fidel se nervózně zasmál a trochu poodstoupil, aby měl víc prostoru.

„Nepamatuješ si? Co třeba ta tvoje schůzka na autobusovým nádraží?“ dorážela Jana.

„Co? Jaká?“

„Proč nás zrazuješ, Fideli?“ Jana se tlačila na Fidela a ten ustupoval.

„Já? Já vás přece nezrazuju...“

„Ty jsi nebyl na nádraží před několika dny? Nesetkal ses tam s jedním z rytířů?“

„Já...“ Fidel udělal další krok dozadu. „Jo, aha. Jo, vy myslíte tohle. Tak to já vám vysvětlím…“

„Vysvětlíš.“ Jana se mu výhrůžně dívala do očí. „Ale nejenom nám. Vysvětlíš to všem.“

„Všem?“ Fidel se znovu nervózně zasmál. „Trhněte si ploutví, vy kreténi. Kašlu na vás. Nic vysvětlovat nebudu.“

Jana vytáhla pistoli, natáhla ji a přimáčkla Fidelovi na prsa.

„To teda, hošánku, budeš,“ zatlačila na pistoli.

Fidel udělal další krok dozadu. Noha mu po něčem ujela. Ztratil rovnováhu a přepadl přes nízkou zídku na kraji střechy. Ozval se přidušený a vylekaný výkřik. Pak rána a ticho.

„Já?“ vzdychla Jana. „Já... Tohle jsem nechtěla.“

„To asi nikdo.“ Martin se naklonil a pohlédl dolů. „Nic není vidět,“ konstatoval.

„Třeba žije.“ Jana se začala klepat.

Martin se podíval na Karla. Byl celý bílý v obličeji a lapal po dechu.

„Podle tý rány je na sračky.“

„Byla to nehoda.“ V Janině hlasu začínala být slyšet hysterie.

„Jasně,“ zabručel Martin. „Po něčem uklouzl.“ Sklonil se a začal hledat ve tmě.

„Já ho zabila.“ Jana si dřepla na bobek. Pustila pistoli a hlavu si dala do dlaní.

„Zvedni tu bouchačku a přestaň panikařit!“ poručil jí Martin. „A ty se taky dej dohromady,“ vyštěkl na Karla.

Jana mlčky poslechla.

„Tady po tomhle uklouzl.“ Martin zvedl kus dřeva. V matném světle olejové lampy si ho prohlížel.

„Co to je?“ třesoucím se hlasem se zeptala Jana.

„Pochodeň. Někdo ji neuklidil.“ Martin udělal několik kroků a hodil pochodeň na hromádku dalších, které tam měli připravené pro různé případy.

„Tak já ho nezabila. Uklouzl po pochodni,“ snažila se Jana ospravedlnit.

„Proč tady ale ležela?“ stál Martin nejistě nad hromádkou pochodní.

Podíval se na Karla. Ten vypadal zamyšleně.

„Proč vlastně Fidel chtěl být sám na střeše?“ zeptal se.

Jana se zvedla. Do tváře se jí vracela barva.

„Tu pochodeň si sem dal on. Měl někomu dát znamení.“ Vzala odložený Fidelův dalekohled.

Na střeše měli několik dalekohledů. Rychle vzali další a začali sledovat okolí.

„Kterým směrem se díval?“

„Támhle,“ naznačila Jana rukou.

Sledovali temnotu před sebou.

„Nic nevidím. Jen tmu.“

„Já vidím.“

„Kde?“ Sundali dalekohledy a sledovali, kam se Karel dívá.

„Tam,“ ukázal jednou rukou a druhou si stále držel dalekohled na očích.

Stoupli si za něj a podle směru ruky zaměřili svoji pozornost.

„Vidím jen několik červených teček. Pohybují se. Co to je?“

„To jsou cigarety.“

„Cigarety?“

„Jasně. Stojí tam banda lidí. A někteří kouří. To je to, co vidíme.“

„Železničáři. Připravují se.“

Martin se otočil a popadl sluchátko polního telefonu. Rychle zatočil klikou.

„Služba,“ ozval se ospalý hlas. „Co je?“

„Tady je Martin. Okamžitě vyhlaste poplach prvního stupně. Tohle není cvičení.“

Na druhém konci sluchátka někdo nahlas polkl.

„Co?“ zeptal se překvapeně.

„Zvedni svoji prdel, ty hovado, a začni mlátit do tý zasraný kolejnice!“ zařval Martin.

Na druhém konci to prasklo, jak někdo položil sluchátko na stůl, a po celém baráku se začal ozývat jasný zvuk železa mlátícího do kolejnice.

„Ty tu zůstaň a sleduj to,“ mávl rukou ke Karlovi. „A ty pojď se mnou,“ ukázal Janě.

Začali sbíhat po schodech. Dveře se otevíraly a z nich vycházeli rozespalí lidé.

„Co se děje?“ ptali se.

„Ke zbrojnici.“ Martin se podíval na Janu. Vypadala už úplně v pořádku. Pistoli pevně v ruce a držela s ním krok.

Doběhli ke zbrojnici. Martin strhl hasičskou sekeru a začal urážet petlice.

„Zasraná práce,“ vztekal se.

Konečně se to podařilo.

„Ozbrojte se,“ poručil lidem, co se k němu sbíhali. „Kus od nás se srocujou Železničáři.“

„Jak to víte?“

„Fidel nás zradil.“

Ozvalo se ustrašené šeptání.

„Ty,“ ukázal Martin na Michala, „vem si dvacet lidí a obsaďte střechu. Hlavně nezapalujte žádný oheň, to je pro ně znamení.“

Michal kývl.

„Jani,“ pátravě se zadíval Janě do obličeje.

„No?“

„Vezmi si co nejvíc lidí a zabarikádujte vchody. Všechny. I ty do vnitrobloku. Psy vezměte dovnitř.“

Kývla, otočila se a vběhla do chodby.

„Zbuďte sakra někdo Romana, ať spustí všechny agregáty. Potřebujeme proud pro reflektory nahoře.“

„Říkal jsi žádný světlo.“

„Ne teď. Ale až zaútočí.“

„Kdo?“ ptali se ti, co dobíhali jako poslední.

„Železničáři. Obsaďte volná okna, hlavně ta rohová. A v tichosti,“ poroučel Martin.

„Fidel zradil,“ neslo se šeptem.

„Kde je?“

„Kde je?“

„Kde je ten hajzl?!“

„Mrtvej,“ usekl to.

Rozhostilo se ticho.

Počáteční zmatek se podařilo rychle zvládnout. Roman nahodil agregáty a po celém paneláku se rozsvítilo tlumené nouzové osvětlení. Jedině tam, kde ordinovala zdravotní služba, se svítilo jasně. Martin vtrhl dovnitř.

„Pojďte se mnou,“ ukázal na dvě vyplašené holky a zkontroloval zatemnění oken.

Seběhli dolů. Jana sledovala ulici malým průzorem ve dveřích.

„Klid,“ hlásila.

Vzal polní telefon a vytočil střechu.

„Střecha,“ ohlásil se Karel.

„Martin. Jak to vypadá?“

„Klid. Stále tam stojí. Občas se bleskne zapalovač, ale jinak jen stojí a hulí.“

Podíval se na hodinky. Bylo po druhé ranní.

„Čekají na signál.“

„Zapálíme pochodeň?“

Chvilku přemýšlel.

„Ne. Určitě ne,“ rozhodl. „Byla by z toho válka a tu nevyhrajeme. Myslím, že když nedostanou signál, nezaútočí.“ Položil telefon.

„Otevři mi,“ poručil Janě.

Odstranili tyče a zátarasy.

Vyzval několik kluků:

„Vezměte si moloťáky a pojďte.“ Ukázal na pečlivě srovnané lahve v koutě, rozsvítil malou baterku a vyšel ven.

Přitiskl se ke stěně paneláku a pomalu se sunul podél stěny. Zevnitř se ozval telefon.

„Ano. To jsou kluci od nás,“ uslyšel hlas Jany.

„Zapomněl jsem Karlovi nahlásit, že jdeme ven,“ uvědomil si a trochu se vyděsil při pomyšlení, co by se stalo, kdyby byl Karel trochu nervóznější nebo začal panikařit.

Došli k tmavému objektu na chodníku. Podal baterku jedné ze sestřiček.

„Zkontroluj ho,“ ukázal na ležící postavu.

Stála a ani se nepohnula.

„Dělej! Chci vědět, jestli žije. Jestli ho třeba nějakým zázrakem nedáme dohromady,“ strčil do ní.

Opatrně obešla temnou kaluž krve a přidřepla k postavě.

„Nežije,“ potvrdila.

„Ty a ty,“ ukázal na dva kluky, „odneste ho dovnitř.“

Poslechli bez zaváhání. Martin si vzal baterii a se zbývajícími se vydal dopředu. Na začátku ulice vedoucí k jejich domu se zastavil.

„Tady počkejte. Pokud uslyšíte cokoliv podezřelého, zapalte moloťáky a hoďte je tím směrem. Pak se okamžitě vraťte do baráku,“ poručil.

Poslechli ho. Ještě jednou je zkontroloval.

„Kolik myslíš, že jich bude?“ zeptal se ho někdo chvějícím hlasem.

„Moc ne,“ snažil se ho uklidnit. „Otroci bojovat nebudou a svobodným a rytířům se moc umírat nechce. Počítali s momentem překvapení, a když o něj přišli, myslím, že nezaútočí.“ Podíval se do tmy a vrátil se do baráku.

Hlídkovali celou noc. Ale Železničáři nezaútočili.

Světýlka asi za hodinu zmizela.

Ráno Martin odvolal poplach. Nechal jen zesílené hlídky.

Sešli se v jídelně.

„Měli jsme jen obrovské štěstí,“ znovu připomínal Martin. „Kdybysme nešli seřvat Fidela, že chce být na hlídce sám, asi bysme tu teď v týhle sestavě neseděli.“

Ostatní mručeli na souhlas.

„A Fidel, když jste zjistili, že zradil, fakt skočil dolů?“ ujišťoval se někdo.

„Bylo mu jasné, že pokud ho budeme soudit, párat se s ním nebudeme. Klidně bych mu sám ustřelil palici. Ale až po tom, co bych z něj vytloukl všechno, co by mi mohl o Železničářích říct.“ Martin se po očku zadíval na Janu. Tvářila se zarputile.

„Udělala bych to samé,“ řekla nahlas.

„Já také,“ přisadil si Karel.

Ostatní se přidávali v souhlasu. Martin si trochu oddychl.

„Je tu ještě jeden problém,“ zvýšil hlas. „A to…“ Počkal, až se všichni uklidní. „A to je, že po vyhlášení poplachu jste všichni pobíhali jako ovce sem a tam. Polovina lidí ani ze začátku neměla zájem vylézt z vyhřáté postele. Kdyby na nás Železničáři zaútočili, naše šance by byly nulové.“

Mlčeli. Byla to pravda.

„Pak další zdržení u zbrojnice. Než jsem urazil všechny petlice, trvalo to několik minut. Pak jsme se do místnosti nevešli. Každý bral, co mu padlo pod ruku. Polovina z vás nechala šípy ve zbrojnici a vyběhla s prázdnou kuší. Nastala přesně ta situace, před níž jsem varoval. Nepřítel by běhal po baráku a my bysme hledali klíče od dveří. Proto…,“ odmlčel se,

„proto žádám a navrhuji, aby každý člen komunity měl svoji zbraň stále u sebe. Nemusí ji mít v jídelně, nerad bych, aby se rvačky zakončovaly střelbou, ale doma a venku bude mít u sebe každý kuši a několik šípů.“

Ozvalo se souhlasné mručení.

„Další věc: budeme mít pravidelně cvičné poplachy. Noční i denní. Každý bude mít své určené místo. Ne, že já budu běhat a každému říkat, co má dělat! Kdo na to bude kálet, poletí. Kdo bude poslední, bude chodit pro vodu, pro dřevo a jezdit s odpadem. Souhlasíte?“

Souhlasili.

Martin si sedl. Sledoval, jak Jana diskutuje v nějakém hloučku. Vypadala naprosto v pořádku, zaujatá prací. Když si všimla, že ji pozoruje, odpoutala se od hloučku a přistoupila k jeho stolu.

„Po snídani vyrazíme,“ zašeptala mu.

„Kam?“

„Do jednoho baráku. Možná...“ Lehce mávla rukou.

Po snídani se většina vydala po své práci. Jana, Martin a Karel vyšli ven.

„Kam jdeme?“ vyptával se Martin.

„Zatím se jdeme jen projít.“

Zanechali otázek. Došli k jednomu baráku. Jana strčila do dveří a ty se se skřípěním otevřely.

„Fidel měl dávat znamení ze střechy.“ Jana za nimi zavřela dveře.

„Ano,“ potvrdili.

Sestupovali do sklepa. Jana vzala ze stěny hořící petrolejku.

„A aby se nepozorovaně dostali dovnitř, museli by mít ještě někoho, kdo by jim dole otevřel.“ Jana se zastavila před sklepními dveřmi.

„To je pravda. Kdo měl hlídku u dveří?“

Jana otevřela dveře do sklepa. Vešli dovnitř. Na židli tam seděla svázaná postava s pytlem přes hlavu. Jana k ní došla a sundala jí pytel.

„Smíšek,“ vydechli oba.

„To byste do něj neřekli, co?“ Jana postavila lampu na vedle stojící stůl.

Rok 4. den 191. (8. duben) Zrádce

„Smíšku, tak od tebe bych to nečekal,“ vzdychl Karel.

Smíšek mžikal očima, ze kterých mu kapaly slzy.

„Můžete mi odpustit?“ šeptal.

„Vzali jsme tě, když jsi žadonil, že umíráš hlady. A ty ses nám takhle odvděčil.“

Smíšek sklonil hlavu a ramena se mu třásla.

„Já,“ vzlykal, „já jsem chtěl jen přežít.“

„Copak jsi u nás neměl všechno, co ostatní? I když jsi byl nováček. Ubližoval ti někdo?“ ptal se Karel.

„Ne,“ ozval se vzlyk.

„Tak proč?“

„Já. Já mám jen v životě hroznou smůlu.“

„Nevymlouvej se,“ vyštěkl Martin.

„Já vím, že mě tu zabijete. Já vím, že jsem zradil,“ vzlykal Smíšek.

„O tom právě přemýšlíme.“ Jana položila na stůl pistoli. Smíšek zvedl hlavu a vyděšeně se tím směrem podíval. Pak sklonil hlavu ještě víc.

Všichni mlčeli. Jen občas se ozval Smíškův vzlyk.

„Já mám prostě v životě hroznou smůlu,“ začal znovu Smíšek. „Mám smůlu, že jsem malej a už ve škole si ze mě dělali pro to legraci. Jsem malej, proto mě nikdo nechtěl vzít do komunity. Přežil jsem všechny vlny, ale neměl jsem nikoho. Zůstal jsem sám. Pak jste se nade mnou slitovali vy,“ vzlykl. „Chtěl jsem vám všem dokázat, že jsem užitečnej, ale nikdo se mnou nechtěl chodit na sběr. Tak jsem chodil sám, abych neujídal jídlo.“

Smíšek zvedl hlavu a zoufale se na ně podíval.

„Překřtili jste mě na Smíška. Prťavýho Hobita z Pána Prstenů. Jmenuju se Martin. Jako ty,“ kývl hlavou na Martina. „Vždycky, když se rozhodovalo, že někdo z komunity odejde, ty ses díval mým směrem.“

„Tvým směrem?“ zrozpačitěl Martin. „Nedíval jsem se ale na tebe.“

„Díval,“ vyštěkl Smíšek. „Schválně jsem si přesedl jinam, a ty ses zase díval na mě.“

Jana a Karel pohlédli na Martina.

„Smíšku, můžu ti říct, že mě nikdy nenapadlo tě navrhnout na vyhazov. To ti přísahám.“

Smíšek nevěřícně pozoroval Martinův obličej. Pak popotáhl nosem.

„Vážně?“ vzdychl.

„Přísahám,“ zopakoval Martin přísahu.

Smíškův obličej se roztáhl do mírného úsměvu. Oči se mu rozzářily.

„A já si myslel…,“ nedokončil.

„Ty jsi nemyslel!“ vyštěkla Jana.

Smíšek znovu sklonil hlavu.

„Proč. Smíšku, proč?“ zeptal se Martin. „Neříkej mi, že jsi zradil, protože jsi měl pocit, že tě chci vyhodit.“

„Ne. Pro to ne.“ Smíšek znovu zvedl hlavu. „Takhle to nebylo.“

„A jak to teda bylo?“

„Jak jsem řekl. Chodil jsem na sběr sám. Nikdo mě nechtěl. A jednou mě chytila parta Železničářů. Prý jsem v jejich rajónu. Vytáhli mě až do pátýho patra a tam mě vystrčili z okna. Drželi mě jen za nohy. A jeden měl v ruce stopky, že si stopnou, za jakou dobu dopadnu. Podle toho se zjistí, jaký má prcek zrychlení.“

Bylo ticho. Smíšek je zoufale sledoval.

„Dokážete si představit tu hrůzu? Dokážete si to představit? Podělal jsem se strachy. A jak jsem visel hlavou dolů, všechny ty sračky mi tekly po zádech až na hlavu. Mohli se potrhat smíchy.

Chápete, jak mi asi bylo?“

Podívali se po sobě.

„Potom mě vtáhli zpátky. A dali mi na výběr: buď jim budu hlásit všechno o vás a přežiju, nebo si to se mnou vyříděj. Tak co jsem měl dělat?!“ zakřičel zoufale.

Chvíli bylo ticho.

„Mohl jsi nám to říct.“

„Mohl. Mohl jsem utéct jinam. Do jinýho města. Mohl jsem se zabít. Mohl jsem udělat tisíc jiných věcí. Já vím. Ale neudělal jsem to. Podával jsem o vás zprávy. Hlásil jsem všechno, co po mně chtěli. A dokonce jsem jim chtěl otevřít vchod, až by večer přišli. Zradil jsem. Jsem hajzl. Dali jste mi domov, a já vás podrazil. Za to je jen jeden trest. Chápu vás a nemám vám to za zlý,“ sklonil hlavu.

Podívali se po sobě. Jana jemně kývla hlavou k východu.

Vyšli ven a zavřeli za sebou.

„Tak co s ním?“ zeptal se potichu Martin.

„To nevím. Ale já ho rozhodně zabít nedokážu,“ Karel sklopil oči.

„Ani já ne,“ přiznal Martin. „Pustíme ho. Dáme mu něco na cestu a ať táhne do hajzlu.“

„Já ho nechtěla oddělat ani předtím,“ řekla Jana. „Jen jsem chtěla, aby se přiznal.“

„Ty jsi ho nechtěla oddělat?“ zeptal se překvapeně Martin a Karel.

„Ne. K čemu by nám to bylo?“

„Je to sráč. Zradil nás.“

„A co se stane, až ho odděláme? Železničáři sem nacpou někoho dalšího.“

„Ale to nacpou stejně, když jim on nebude dávat zprávy...“

„Ale on jim zprávy dávat bude.“

Zavládlo ticho.

„Ty chceš, aby on jim dával pořád zprávy o naší komunitě?“ zeptal se zaraženě Karel.

„Ano.“

„Proč?“

„Protože je lepší, když jim budeme dávat zprávy, který chceme, aby oni věděli.“

„Už to chápu,“ zvedl hlavu Karel. „Dáme jim jen takové zprávy, které by si mohli zjistit odjinud.“

„Anebo takové zprávy, které nejsou tak zcela pravdivé,“ doplnil Martin.

„Tak nějak.“

Ještě chvilku se dohadovali. Pak otevřeli dveře a vešli zpátky.

„Smíšku, máme pro tebe návrh..,“ řekli potichu.

Rok 4. den 213. (30. duben)

Mjr. Kubát a vysvětlení situace

Znovu přijel major Kubát. Měl nějaké papíry.

Vyptával se na všechny lidi z paneláku. Jestli byli trestáni, jací jsou, jak se chovají.

Poctivě mu to vysvětlovali.

„Zhroucení civilizace?“ zeptal se Martin.

„Prosím?“ zvedl Major hlavu od papírů.

„Jak to psal táta.“

„Aha,“ pochopil Major. „Tvůj táta psal, že civilizace jako taková je udržitelná jen do určitého bodu. Pak se začne hroutit.“

„Mám pocit, že ten bod jsme už překročili.“

„Ano. Při třetí vlně. Pak se to již nedalo zastavit.“

„A to probíhá všude po celém světě?“

„Naprosto.“

„Nemáme žádné zprávy. Jen takové kusé.“

„Národy, kde převládá zemědělství, jsou na tom o hodně lépe.“ Major se znovu sklonil k papírům.

„A jinak? Co třeba naši sousedi?“

„Slovensko je na tom podobně.“

„A Polsko a Německo?“

„V Polsku se prý chopila vlády katolická klika a vyhlásila svatou zemi.“

„Pánbůh s námi a zlý pryč,“ zasmál se někdo vzadu.

„A v Německu je zase občanská válka. Vzniklo tam několik velkých ozbrojených skupin. Jedna z nich oživila kult hákového kříže.“

„To snad není možný. Co armáda?“

„Část armády přešla na stranu protivládních jednotek.“

„Myslel jsem, že tohle už je pryč.“

Major se přejel pohledem.

„Musíte si uvědomit, že vymřela skoro celá populace nad třicet. A nejvíc nácků a extremistů bylo vždy ve vašem věku. Tohle se neomezilo jen na Německo. I v Čechách a na Moravě vlají někde prapory se srpem a kladivem nebo s haknkrajcem.

„Co Rakousko? Tam je to taky?“

„Maďarsko a Rakousko udělaly koalici.“

„To je vtip? Jako Rakousko-Uherská říše??“

„Běh času se otočil.“

„Pane majore?“ zeptala se Jana.

„Prosím?“

„Kdo tu teď vládne?“

„Vláda.“ Zabořil hlavu hlouběji do lejster.

„Vláda?“

„No jistě.“

„Můžete mi ji vyjmenovat?“

„Na to, holčičko, nemám čas ani náladu.“

„Nejsem holčička. Pokud zemřela většina lidí nad třicet, kdo je ve vládě?“

„Vláda v původním složení už samozřejmě neexistuje. Moc převzala armáda.“

„Armáda? Vždyť se mluví o vládě,“ zeptal se někdo vzadu.

„Jasně. Ale už neřeknou, že je to jiná vláda, než ta, co jsi volil,“ odpověděla Jana.

„Já u voleb nebyl.“

„To je jedno. Volení zástupci jsou mrtví.“

„Jak to?“

„Copak si to neuvědomuješ?“ Jana se otočila dozadu. „Většina lidí, kteří přežili, je ve věku mezi dvaceti a třiceti lety. Ukaž mi dvacetiletýho politika.“

„Neuvědomil jsem si to.“

Major odložil lejstra a podíval se na hlouček komunity.

„Stejně tak v armádě. Zkušení lidé jsou mrtví. Na jejich místech jsou mladíci. Bez vzdělání, bez praxe.“

„Dobrá. Jak to tedy vypadá v našem státě?“

„V našem státě?“ Major si sundal brýle a začal je čistit. „V našem státě trochu funguje hlavní město. Sem se stáhlo nejvíc lidí, nejvíc prostředků. Ale kolem hlavního města panuje naprosté bezvládí.“

„No jo, Pražáci,“ odfrkl někdo opovržlivě.

„Ten samej bordel, co je tady, ale ve větším měřítku.“ Major si dočistil brýle a nasadil si je. „Mnohem víc hladových, mnohem víc problémů.“

„A armáda?“

„Na rovinu? Armáda už neexistuje. Jenom pár malých skupin se snaží z nějakého důvodu udržet pořádek. Ale nedaří se to.“

„Dostaneme tedy ty zbraně, jak jste slíbil?“

„Slíbil?“ zvýšil Major hlas.

„Před pár dny na nás málem zaútočili Železničáři. Měli jsme štěstí, že jsme byli varováni. Pokud to udělají znovu, neubráníme se jim.“

Major nedůvěřivě mrkal přes brýle.

„Vyprávějte mi o tom,“ požádal je.

Vyprávěli. Trošku upraveně, ale vcelku pravdivě.

„Říkáte v jednu ráno?“ ověřoval si Major.

„Ano. A tak okolo třetí se rozešli.“

Major seděl a rty měl pevně sevřeny.

„Dohoda zněla, že pokud převezmou jinou komunitu, tak bez použití násilí,“ řekl potichu.

„Dohoda?“

„Ano. Měli jsme s nimi dohodu. Že jim budeme tolerovat jejich formu vládnutí, ale oni že nezasáhnou násilím proti jiným komunitám. Že nenásilně přeberou město.“

„Co nám to říkáte?? Jak nenásilně?“

„Že se dobrovolně podvolíte jejich správě.“

„Dobrovolně?“ začali vykřikovat. „Jako že se staneme otroky? Že nám tu budou rozkazovat rytíři a ten jejich vůdce?“

Major mlčel a skládal si papíry do aktovky. Pak se zvedl.

Vše utichlo.

„Pane majore, vy jste nás zradil,“ vmetla mu Jana do obličeje.

„Ne. Já jsem vás chránil,“ vzdychl major Kubát a za naprostého ticha odešel.

Rok 4. den 215. (2. květen) Zbraně

Přijel major Kubát. Ve vojenském džípu. A za ním nákladní auto.

„Pojďte vykládat,“ poručil jim.

Začali vynášet bedny.

„Nechám vám tu dva vojáky. Aby vám dali alespoň nějaký základ, abyste se nepostříleli mezi sebou,“ ukázal na urostlé chlapy.

Ohromeně sledovali bedny se zbraněmi, granáty a náboji.

„Tohle jsme fakt nečekali. Tolik..,“ překvapeně vzdychli.

„To je situace asi vážná,“ pochopila Jana.

Podíval se na ni přes silné brýle.

„Situace není vážná,“ vysvětlil jí. „Situace je zoufalá.“

Rok 4. den 216. (3. květen) Jakub a Matěj

Oba vojáci se chopili výcviku. Ten o něco starší se jmenoval Jakub a měl za sebou výcvik i nějaké akce. Mladší se jmenoval Matěj, ale nechal si říkat Maty.

Cvičili střelbu na provizorní střelnici. Hod cvičným granátem.

Martin byl dobrý ve střelbě, Jana také střílela velice obstojně. Michal, kluk, který přišel do komunity jako jeden z posledních, vynikal ve všem. Jinak to byl velice špatný průměr, jak se vyjádřil Jakub.

Maty byl na tom podobně jako každý nevoják. Nebyl u armády dlouho a měl jen šestinedělní zkrácený výcvik.

Po čtrnácti dnech je major odvezl. Nikdy víc o nich neslyšeli.

Rok 4. den 231. (18. květen) Krysař

„Hele, krysař,“ strčil do něj Karel.

„Co?“

„Tys o něm neslyšel?“

„Ne.“

„Legenda. Dělal deratizátora. Když došly zdroje, dál hubil potkany. A začal je žrát.“

„Tohle jsem fakt ještě neslyšel.“

„Novodobá legenda. Já ho ještě nikdy neviděl, ale ti od Školy ho potkávají často, prý tam má někde svoji noru,“ zasmál se.

Sledovali špinavou postavu v hadrech. Shrbená záda a na nich několik potkanů svázaných za ocasy.

„Hej, krysaři!“ zavolal Karel. „Pozveš nás na oběd?“

Postava se otočila. Hustý plnovous, špinavý obličej a v něm místo očí úzké čárky. Trochu těma očima připomínal Charlese Bronsona z Tenkrát na Západě.

„Jestli máte hlad,“ pokrčil lehce ramenem.

Trochu znejistěli.

Krysař se otočil zpátky a pokračoval dál.

„Jsi měkkej,“ rýpl si do Karla.

„O co?“

„O flašku vizoura.“

„Toho nejlepšího, co mají v kantýně.“

„Jasně.“

Přidali do kroku.

Krysařova nora byl docela normální domek na okraji města.

Hromádka smetí, ale to bylo všude, komunální odvoz nefungoval a málokdo měl čas a náladu odvážet nepotřebné věci na skládku.

Za domkem doutnalo ohniště. Krysař vzal hromadu chroští a přihodil ho na uhlíky.

Oheň se rychle rozhořel.

Krysař se nezdržoval rozmotáváním ocásků, prostě hlodavce zručným pohybem nože rozřízl a tak, jak byli, je hodil do ohně.

„To je ani nestáhne a nevykuchá?“ zkřivil Karel obličej.

Poplácal Karla po zádech.

„Piju chevasku,“ řekl přátelsky.

Smrad, který se linul ze spálených chlupů, byl odporný.

Krysař po několika minutách potkany, teď už od ohně celé zčernalé, vytáhl za pomoci klacíků. Vzal je do rukou a chvíli je mnul.

Spálené chlupy z potkanů odpadávaly a pod nimi se objevila kůže.

Každého potkana vzal a zlomil jej veprostřed proti páteři. Vyvalily se vnitřnosti. Byly ještě syrové.

Znovu je hodil do ohně.

Za několik minut bylo hotovo.

Ulamoval kousky spáleného masa a pojídal.

„Chceš?“ nabídl Martinovi.

„Ne. Snad jindy.“ Martin měl pořád před očima celého potkana. Ale Karel si vzal a ochutnal.

„Jak to chutná?“ zeptal se.

„Jako spálené kuře.“

Znovu si vzal.

„Mám tu ještě ježka,“ kývl krysař k domku.

„Ne, myslím si, že už mám opravdu dost,“ zvedl Karel ruku. „Snad až příště.“

„Jo.“ Krysař seděl na bobku a v klidu pojídal svůj oběd.

Vzdálili se.

Rok 4. den 240. (27. květen) Motorkář a Vlk

Ten den ze začátku za nic nestál. Parno k zalknutí. Byty byly prázdné a smradlavé. Jen paběrkovali. Brali to, co už nikdo nechtěl.

„Ještě támhleten barák a vrátíme se,“ rozhodli.

Když přecházeli silnici, uslyšeli rachot motorky a třeskot rozbíjejícího se skla. Zastavili se a čekali.

Najednou zpoza zatáčky vyběhl asi patnáctiletý kluk. Proběhl okolo nich a zaběhl do vchodu baráku, odkud před chvílí vylezli. Jednou rukou si přidržoval svoji druhou ruku, která mu bezvládně visela podél těla.

Udělali několik kroků.

Zpoza zatáčky vyjela motorka. Dojela k nim a zabrzdila tak prudce, až se zadní kolo motorky nadzvedlo několik centimetrů nad zem.

„Kam zmizel?“ zeptal se jezdec.

Hleděli na něj.

„Běžel sem jeden maník. Nekecejte, že jste ho neviděli,“ obořil se na ně.

„Viděli,“ potvrdil Martin.

„A kde je?“

Martin zakroutil hlavou. Motorkář postavil motorku na stojan, sestoupil a odněkud z motorky vytáhl železnou tyč.

„Mluv, nebo ti z hlavy nadělám fašírku,“ rozpřáhl se na Martina.

Ten vytáhl pistoli a namířil ji na něj.

„Ještě krok a mám další zářez na pažbě,“ varoval ho.

Motorkář se zastavil.

„Nehrajte si s náma. Víte, kdo jsme?“

„Víme. Motorkáři. Žoldáci Železničářů. Jejich poskoci. Děláte jim děvky.“

„Hovno.“ Motorkář držel stále napřaženou ruku.

„Dostáváte dva kanystry za hlavu Vlka. A zkus tvrdit, že ne,“ ušklíbl se Martin a spustil ruku s pistolí.

„Je to válka gangů.“

„Jste poskoci toho jejich vůdce. Nechá vás vymlátit se ve válce a pak zabere to, co z vás zbyde.“

„To jsou kecy.“ Motorkář udělal krok dopředu. Martin znovu zvedl pistoli.

„Dostáváme deset kartonů cigaret a dvě láhve whisky za hlavu Motorkáře!“ Ze vchodu vystoupil Vlk. Bezvládnou ruku si přidržoval zdravou rukou. Tvář měl rozedřenou a špinavou.

Motorkář spustil ruku s tyčí.

„Whisky?“ zeptal se. „Dvě láhve?“

„Honzu Procházku,“ potvrdil Vlk.

„Kecáš. Kecáte všichni.“

„A kecám i o těch kanystrech.“

„To nekecáš,“ připustil Motorkář.

„Tak vidíš.“ Martin zajistil pistoli. „Vůdce chce absolutní moc nad městem.“

„To je ale čurák!“ Motorkář zakroutil nevěřícně hlavou.

„Docela dobrej plán. Nechat vás, ať se vymlátíte mezi sebou.“ Martin zvedl ret v opovržlivém úšklebku.

„Zmrd zasranej!“ Motorkář praštil tyčí do obrubníku.

„A kromě jinýho, máte u vás nejméně jednoho nebo dva špicly, kteří mu pravidelně hlásí, co se u vás děje. A vy taky,“ ukázal Martin na Vlka.

„Jak to víš?“

„Máme špicly zase u něj,“ usmál se Martin.

Motorkář chvíli sledoval Martinovu tvář. Pak se otočil, nastartoval motorku a nasedl na ni.

„Ještě jsme spolu neskončili,“ zahrozil tyčí na Vlka. Pak zasunul tyč do pouzdra, přidal plyn a zmizel za zatáčkou. Řev motoru slábl, až utichl docela.

„Jak je?“ otočil se Martin na Vlka.

„Dobrý. Dík.“

„Co ta ruka?“

„Zlomená. Srazil mě motorkou.“

„Možná je teď nejlepší doba uzavřít mír. Zatímco vy se mlátíte, oni posilujou,“ ukázal hlavou směrem k nádraží.

„Mír? S Hells Angels?“ zhrozil se Vlk. „Děláš si prdel?“

„A co jenom příměří? Než se vysvětlí, jak je to s tím placením.“

„Uvidíme, co se dá dělat. Určitě to doma řeknu, co se tu stalo. Hele, když máš takový dobrý zprávy, nevíš, kdo je u nás zvědem?“

„To nevím. Bohužel.“

„To se nedá nic dělat.“ Vlk se ušklíbl bolestí. „Musím jít, začíná to přicházet k sobě. Dík a máte to u nás.“ Otočil se a vyrazil směrem ke svému gangu.

Sledovali ho, jak mizí na konci ulice.

„Možná to dneska nebyl tak špatnej den,“ pronesl Martin polohlasem.

Rok 4. den 251. (7. červen) Konec Školy

V noci je probudila záře a rachot výstřelů. Vylezli na střechu a sledovali, kde hoří. Nedalo se to určit.

Svítalo. Zrovna se chtěli vrátit, když uslyšeli blížící se výstřely a kvílení gum aut. Pak se z ranního šera vyhouplo osobní auto, které se na prostřílených pneumatikách snažilo přijet co nejblíže.

Jiné auto jej předjelo a zatarasilo mu cestu. Řidič zablokovaného auta vyskočil a rozběhl se k paneláku.

Ozval se výstřel. Řidič se prohnul v zádech a padl do bahna, které teď pokrývalo většinu silnic. Ještě se zkusil na loktech pozvednout.

Z druhého auta vystoupila osádka. Přišla k zablokovanému autu, otevřela dveře a vytáhla z nich několik lidí. Jednoho okamžitě naložili k sobě do auta. Ostatní nechali stát na okraji silnice.

Třeskly výstřely a stojící postavy padly na zem.

Všichni živí nastoupili do svého auta. Pouze jeden z nich došel k ležícímu řidiči a chvilku ho pozoroval. Pak namířil pistoli na jeho zátylek a stiskl spoušť.

Ozval se výstřel.

Střelec zvedl hlavu a sledoval panelák a lidi na něm. Pak se otočil a nastoupil do auta.

Ozval se zvuk túrovaného motoru a auto se smykem otočilo a zmizelo na konci ulice.

Na střeše bylo ticho. Po očku se podíval vedle sebe.

Všichni stáli jako sochy, bledí v obličeji.

„To byli ti ze Školy,“ pronesl po chvíli Karel.

„Přepadli Školu.“

„Kdo?“

„Asi Železničáři.“

Znovu se rozhostilo ticho. Nikdo ani nepromluvil.

Rozednilo se.

Opatrně došli k zastřeleným. Byl to Učitel a Kamila. Další neznali.

„Kdo byl ten, koho si vzali s sebou?“

„Asi doktor. Nebo zubař. Nebo někdo jinej, důležitej.“

„Co s nima?“ ukázali na mrtvé.

„Pohřbíme je u hřbitova.“

„A kdo pohřbí nás?“

K večeru se připlížil Sam. Celý se klepal a zuby mu drnčely o hrnek s grogem, který mu uvařili.

„Někdo uspal hlídky a otevřel vrata. Neměli jsme vůbec možnost se bránit,“ vysvětloval.

Podívali se po sobě. Podobnej scénář. Jen ve Škole neměli to štěstí, co oni.

„Byli to Železničáři?“

„Ano.“

„Proč jste nepřistoupili na jejich podmínky, že se spojíte s jejich komunitou?“

„My jsme na jejich podmínky přistoupili.“ Sam se napil grogu.

„Vy jste přistoupili na jejich podmínky a oni vás přesto postříleli??“ nechápali.

„Ano. Bylo dohodnuto, že do několika týdnů k nám přijdou rytíři.“

„Tak tomu nerozumím,“ krčil rameny Karel.

„Možná proto, že hodně lidí chtělo odejít pryč. A oni potřebují otroky. Ti jejich jim utíkají, i když je za útěk bičování nebo smrt.“

„Smrt za útěk? Copak jsme ve středověku?“ zeptala se nějaká holka.

Sam se na ni s despektem podíval.

„Je to horší než středověk.“

„Nikdy jsem na žádného uprchlého otroka nenarazil,“ přiznal Martin. Ostatní zabručeli na souhlas.

Sam se znovu rozhlédl po lidech a pak pokrčil rameny.

„Teď už je to stejně jedno. My jsme pomáhali uprchlíkům. Dali jsme jim trochu jídla a poslali je dál, do jiného města.“

„Do kterého?“

„To nevím, to věděl jen Učitel, ale i kdybych to věděl, neřekl bych vám to.“

„Proto po vás tak šli. Věděli to. Měli jste tam zvěda.“ Martin se úkosem podíval na Janu.

„To nám došlo, když někdo uspal ty hlídky.“

„My jsme měli štěstí, že náš zrádce skočil ze střechy, když se na něj přišlo.“

„Ať se smaží,“ odplivl si Sam.

„To jo. Ať se smaží,“ přidalo se pár hlasů.

„Co ty?“ zeptal se Martin Sama.

„Půjdu dál. Kdyby se dozvěděli, že jsem tady, byli byste další na ráně.“

„To jsme stejně.“

Sam mírně pokrčil rameny.

„Utečte. Nic jiného vám nezbývá. Jinak skončíte jako my.“

Dívali se po sobě. V očích strach a beznaděj.

„Ale kam?“

„To nevím.“

Rok 4. den 264. (20. červen) Cisterny

„Sjedu do studánky.“

„Nemáš službu,“ podívala se Jana na rozpis.

„Tamara říkala, že vody je málo. Tak si myslím, že jedna cesta navíc neuškodí.“

Podezřívavě si ho prohlížela. Pak pokrčila rameny.

„Dobrá. Jdi pro vodu.“

Sešel do sklepa. Popadl kanystr, který tam měl připravený, a naložil ho k ostatním prázdným na vozíku.

Hlídka u dveří si ničeho nevšimla.

Dojel až ke studánce. Nabral vodu do prázdných kanystrů a vracel se oklikou. U jedné vilky zastavil.

Opatrně se rozhlédl, zdali ho někdo nesleduje.

Nikde nikdo.

Vzal kanystr, který si připravil předtím, a obešel vilku. Za domem stála malá kůlna.

Otevřel ji a vešel dovnitř.

Uprostřed stál špinavý Harley.

Z kanystru dolil benzín.

Nasadil si helmu a vytlačil motorku. Nastartoval a vyrazil na projížďku.

Projel ulicí a vjel do lesa. Chvíli se snažil projíždět náročným terénem, na který Harley nebyl stavěný. Pak stočil řidítka znovu na silnici.

Několikrát se projel tam a zpátky v plné rychlosti. Zkoušel vybírat zatáčky, přejížděl hromady nepořádku, vjížděl do svahu a zase sjížděl dolů. V jednu chvíli mu zhasl motor, ale rychle znovu nastartoval. Asi po hodině vrátil motocykl znovu do kůlny.

Zkontroloval motor a dolil benzín.

Jeho zbytek nalil do prázdných lahví. Vždy lil tak do půlky lahve benzín a dolil to kyselinou sírovou. Pak pečlivě láhve otřel a nakonec je obalil hadry, které předtím několikrát namočil ve směsi chlorečnanu s cukrem, a nechal je uschnout. Jednu láhev vzal a venku s ní udeřil o kamennou zídku.

Láhev se rozbila a směs začala okamžitě hořet.

Byl spokojen.

Zbylé láhve opatrně naskládal do kožené brašny.

Pečlivě kůlnu zavřel, popadl vozík a rychle vyrazil k paneláku.

„Nějak ti to trvá.“ Jana čekala před panelákem.

„Přetížil jsem vozík a v polovině cesty se mi to podařilo vyklopit. Hodně vody se vylilo, tak jsem se vracel.“

„To jsi nemusel. Z těch kanystrů se přece tolik vody nevycmrndá...“ Otočila se a zmizela ve vchodu.

Odnesl kanystry do kuchyně.

Večer se přitočil k Monice.

„Dneska nechoď, není mi dobře,“ zašeptal.

Šel do svého pokoje. Lano měl už připraveno. Slanil do vnitrobloku.

Psi ho znali, tak jen za plotem zakňučeli na pozdrav.

Hlídka kontrolovala druhou stranu a do vnitrobloku naštěstí nenahlížela.

Vběhl do dalšího paneláku a vyběhl do druhého patra. Tam měl připraveno další lano.

Slanil dolů.

Rychle se vydal směrem k lesu.

Do vily uběhl celý uřícený.

Zkontroloval si hodinky. Půl jedenácté.

Nastartoval motorku. Světlo z reflektoru začernil, takže vydávalo jen omezený svit.

Pomalu, jen tak na půl plynu, přijížděl k nádraží.

Velkým obloukem ho objel.

Město bylo liduprázdné a zvuk motoru se rozléhal po okolí.

Vyjel na malý kopec a vytáhl mapu. Znovu zkontroloval nákresy nádraží tak, jak si to předtím vysledoval.

Srdce mu bušilo jako splašené.

Ještě pořád se mohl vrátit.

Byla jasná noc a měsíc v úplňku. Přesně to potřeboval. Kdoví, kdy budou zase takové podmínky.

Vypnul motor a bez motoru sjížděl z kopce k nádraží.

Tenhle úsek nebyl moc hlídaný. Sledoval to místo odsud několikrát.

Sjel dolů.

Před sebou měl úzkou pěšinku za továrními budovami.

Nastartoval motorku a vyrazil.

Kola se mu po úzké pěšině smekávala. Řev motoru byl slyšitelný daleko a světlo mu neposkytovalo žádnou pomoc.

Napadlo ho, že to byl hodně šílený nápad.

Vyjel zpoza budov na volnější prostranství. Někde z boku uslyšel výstražné výkřiky.

Přidal plyn a rychle vyrazil k nádraží.

Na pevnější cestě zvýšil rychlost, jak nejvíc si mohl dovolit. Vedle sebe měl přejezd přes trať. Vjel mezi druhou a třetí kolej. Byla tam jen úzká pěšina, ale koleje mu ukazovaly cestu.

Někde se ozval výstřel.

Zvyšoval rychlost. Jako blesk vyjel na perón a projížděl nádražím.

Vedle sebe měl masu nákladních vagónů. Byl to dlouhý vlak, skládající se ze samých cisteren s naftou. Královské bohatství Železničářů. A on je o ně chtěl připravit.

Na konci perónu zastavil.

Sáhl do brašny, vytáhl láhev a obloukem ji hodil na nejbližší vagon.

Žádný výbuch se neozval.

Znovu hodil další láhev.

Tentokrát se ozvalo zařinčení skla a cisternu olízly plameny.

Od nádražní budovy se ozvaly výkřiky a několik reflektorů ze střechy začalo osvětlovat okolí.

Popojel pár metrů a mrštil láhví na další vagón.

Tentokrát se rozprskla o bok cisterny a vše prudce vzplálo.

Ale jiný efekt to pořád nemělo.

Seskočil z motorky a vyběhl k dalšímu vagónu. Jeden reflektor Martina zachytil a sledoval jeho běh.

Zoufale hledal něco, čím se nafta z cisterny vypouští.

Nikde nic neviděl.

Okolo zabzučela kulka.

Vzal další láhev a hodil s ní o bok cisterny.

Nic. Tentokrát směs nechytla.

Otočil se a rozběhl se k motorce.

Pozdě.

Běželo k ní několik lidí.

Co teď?

K hořící cisterně se sbíhali lidi a hasili ji pěnou z hasicích přístrojů. Jeho si nikdo nevšímal.

Podlezl cisterny a utíkal stejnou cestou, kudy přijel. Náhle si všiml, že z této strany mají cisterny ventily.

Otočil kolem jednoho z ventilů a na zem vyšplíchla nafta.

Sáhl do brašny, přestože věděl, že je prázdná.

Co teď?!

Sundal brašnu, namočil ji do nafty a poodběhl. Zapalovačem brašnu zapálil a obloukem ji vymrštil do vytékající nafty.

Konečně se štěstí trošku usmálo a vše zahalil pořádný plamen.

Běžel dál podél vlaku. Všichni asi hasili požár z druhé strany.

Znovu otočil kohoutkem. Sundal motorkářskou bundu, spodní část namočil do nafty, poodběhl, zapálil a obloukem hodil k cisterně.

Zase nádherné plameny olízly její bok.

Na druhé straně asi pochopili, že se něco děje, ale přes plameny nebylo nic vidět.

Jedna cisterna už plála obrovským plamenem a druhá se k tomu chystala.

Běžel dál. Ještě kousek a vlak bude končit. Pak volné prostranství, kde jsou hlídky.

Otočil dalším kohoutkem.

Nafta se valila ven a stříkala na všechny strany.

Nevěděl už, čím by to zapálil.

Doběhl k poslednímu vagónu a nakoukl ven.

Hořící nafta osvětlovala okolí a odhalovala hlídky stojící na budovách.

Náhle se ozval výbuch. Jedna z cisteren asi nevydržela žár.

Zasáhla ho obrovská vlna horka a světla. Vše se jasně osvítilo.

Vyrazil k hlídkám, dokud byly oslepeny a zaujaty výbuchem. Doběhl k budově skladu a přimáčkl se ke zdi.

Hlídky sledovaly ohnivý mrak, který se vznášel nad vybuchlou cisternou. Další vagóny hořely.

Hořela i část perónu, hořela jeho motorka a helma, kterou si na ní položil, hořel vlak stojící na další koleji.

Vedle něj dopadlo víko z horní části cisterny a zabořilo se do země.

Zaběhl do nehlídané uličky, kudy přijel. Střídavě běžel, střídavě rychle šel.

Na kopci se zastavil. Sípavě dýchal a všechno ho bolelo.

Nádraží bylo celé v plamenech. Cisterny vybuchovaly, a nejenom ony. Praskavé výstřely poukazovaly na to, že někde hoří i sklad nábojů. Nebo konzerv.

Chvilku sledoval tu podívanou. Pak se otočil a při měsíčním světle běžel domů.

Cestou sundal i kalhoty a odhodil je do nějakého okna.

Jen v trenýrkách a kožených botách doběhl k paneláku. Z posledních sil se dostal do vnitrobloku. K sobě by už asi nedokázal vylézt po laně, tak potichu pootevřel vchodové dveře do paneláku.

Hlídka stála u otevřených dveří na druhé straně a sledovala požár na nádraží.

Potichu vešel do chodby a po schodech vyběhl k sobě domů. Oblékl si čisté oblečení a vyšel na střechu.

Byli tam snad všichni obyvatelé paneláku.

Obzor byl rozjasněn září z nádraží. Všichni sledovali a komentovali požár.

„Kde jsi byl?“ přitočila se k němu Jana.

„Spal jsem.“

„Klepala jsem na tebe.“

„Nebylo mi dobře.“

Kývla hlavou.

„V pořádku. Ale měl by sis umýt alespoň obličej. Máš ho celej začouzenej. A páchneš spálenou naftou,“ zašeptala.

Rok 4. den 26. (21. červen)

Cisterny a nádraží hořely několik dní.

Rok 4. den 266. (22. červen)

Druhý den byl zastřelen jeden Pekelný anděl a několik jich bylo postřeleno.

Rok 4 den 267. (23. červen)

Třetí den došlo k přestřelce mezi Pekelnými anděly a Železničáři. Šest mrtvých Motorkářů.

Rok 4. den 269. (25. červen)

Za dva dny došlo k nájezdu Motorkářů na železnici. Nikdo nebyl zabit, ale vystřílela se hromada munice.

Rok 4. den 271. (27. červen)

Černí vlci se připojili k Pekelným andělům.

Rok 4. den 273. (29. červen)

Útok na Železničáře. Železničáři byli nuceni opustit vnější zónu obrany a stáhnout se blíže k nádraží.

Rok 4. den 274. (30. červen)

Několik desítek otroků a svobodných uteklo od Železničářů. Část přešla na stranu protivníka.

Rok 4. den 276. (2. červenec)

Klan ze západní čtvrti se přidal k Pekelným andělům a Černým vlkům.

Rok 4. den 278. (4. červenec)

Motorkáři se na dvou místech pokusili prorazit obranu Železničářů auty naplněnými trhavinou.

Rok 4. den 279. (5. červenec)

Další dva gangy se připojily k Motorkářům.

Rok 4. den 280. (6. červenec)

Několik horkých hlav z paneláku se rozhodlo připojit k Motorkářům. Po několikahodinové vzrušené debatě jim to bylo umožněno. Vyzbrojeni zbraněmi od Kubáta jich dvanáct vstoupilo dočasně do služeb Motorkářů.

Rok 4. den 281. (7. červenec)

Útok na několika místech na druhou obrannou linii Železničářů. Přestože obrana nebyla proražena, stáhli se Železničáři do prostoru spáleného nádraží.

Železničáři dopláceli na nevýhodnou strategickou pozici nádraží, které se dalo lehce obklíčit a z okolních vyšších budov odstřelovat.

Rok 4. den 283. (9. červenec)

Puč mezi Železničáři. Vůdce zastřelen. Vyjednávání s vítěznými klany a úplné převzetí klanu Železničářů.

Rok 4. den 284. (10. červenec)

K ránu přišla k první obranné linii paneláku skupina dvaceti lidí. Byli to otroci a svobodní, co utekli od Železničářů. Byl mezi nimi doktor, který dříve pracoval v komunitě Školy a později byl unesen Železničáři při vypálení Školy.

Doktor byl čtyřicetiletý praktický lékař, imunní proti chřipce.

Později došlo k několika dost tvrdým žádostem o jeho vydání, a to z řad Pekelných andělů a Černých vlků, ale naštěstí všichni přijali doktorovo přání žít s komunitou v paneláku. A přestože doktor několikrát navštěvoval nemocné nebo zraněné i u jiných klanů, nikdy nedošlo k  žádnému pokusu o únos jeho osoby.

Martin okamžitě dal doktorovi k ruce cokoliv, o co požádal, a zároveň ho zásobil zdravotními sestrami, kterým vysvětlil, že doktor už je starý a ony se od něj musí naučit vše, co ví a umí, protože je to jejich deviza do budoucnosti.

Z dvanácti obyvatel komunity, kteří odjeli bojovat proti Železničářům, se jich vrátilo jen šest. Zbývajících šest se připojilo natrvalo k Motorkářům. Zbraně si ponechali. Byla z toho tahanice, kdy jim Martin a vedení na oplátku odmítlo vydat jejich věci a jejich nahromaděný majetek.

Rok 4. den 290. (16. červenec)

Návštěva Motorkářů a Černých vlků

Když se vrátili z terénu, čekala na ně zalepená a zapečetěná obálka.

Pro vedení - stálo na ní stroze.

Pořádně nevěděli, kdo je vlastně vedení. Přivezl to kluk na motorce.

V obálce bylo oznámení, že se Hells Angels a Black Wolves spojují. Zároveň tu byla pozvánka pro vedení ke schůzce s oběma spojenými kluby.

Setkání bylo určeno za pět dní, ve večerních hodinách.

„Hells Angels a Black Wolves. Copak jsme v Americe?! Neuměj to napsat česky?“ mračila se Jana.

„Půjdeme?“

„Určitě. Musíme vědět, co se děje.“

„Teď, když se rozpadli Železničáři, budou tyhle společný kluby asi nejsilnější skupinou ve městě a okolí.“

„To určitě. Jsou to frajeři. Jak zapálili ty cisterny... Že se nebáli pomsty Železničářů,“ rozohnil se kluk, který obálku ve dveřích přijal a teď podával zprávu.

Jana se úkosem podívala po Martinovi.

„No, toho, kdo to udělal, nikdy nenašli a ani Motorkáři oficiálně neřekli, kdo to byl.“

„A kdo jinej? Tady to nikdo na motorce nezvládne, leda tak drkotat se s dvoukolákem,“ ušklíbla se hlídka.

„Nemá cenu tohle řešit,“ kývl Martin na hlídku. „Zastavíme se tam a zjistíme, co chtějí.“

„Nemyslíš si, že je to léčka?“

„Proč? Byli jsme to my, kdo je varoval před Železničářema a kdo jim později pomáhal v jejich boji proti nim.“

Rok 4. den 295. (21. červenec) Setkání s gangy

Kdysi to bylo náměstí. S kašnou uprostřed. Teď byla v kašně naházena hromada krámů a hořela jasným plamenem. Okolo v kruhu projížděli kluci na harlejích a stříleli do vzduchu. Po okolí hořely sudy a mezi nimi se potácely postavy s láhvemi v rukou.

„Tak tohle jsou vítězové nad nejsilnějším gangem..,“ bručela Jana.

„Hej, kde tady najdu někoho ze šéfů?“ houkl na jednoho z Vlků Karel.

„Támhle,“ ukázal jim směr.

Proplétali se mezi motorkami a opilci.

Na okraji náměstí hned před radnicí stál dlouhý stůl a u něj sedělo několik desítek chlapů. Pořvávali na sebe a divoce rozhazovali rukama.

Protlačili se až k nim.

„Sem nesmíte,“ zarazil je kluk v černé uniformě.

„Pozvali jste nás,“ ukázal Karel papír.

„Hosti jsou támhle,“ ukázal mu rukou ke vzdálenějšímu stolu.

Odcházeli tím směrem.

„Všiml sis tý uniformy?“ zeptala se Jana.

„Jasně. Jeden z rytířů.“

„Poražení přešli na stranu vítězů.“

„Začínám z toho mít hodně špatnej pocit,“ zabručel Martin.

Jana a Karel pokývali hlavami.

Došli ke stolu. Bylo tam prázdno.

„Vy jste z toho paneláku?“ přitočila se k nim další stejná uniforma.

„Jasně,“ kývli hlavou.

„Jsem Henry. Váš hostitel,“ představil se.

„Opravdu Henry, nebo Jindřich?“ zeptala se Jana, zatímco si podávali ruce.

„Henry. Teď už jen Henry,“ zamračila se černá uniforma.

„Jsme jediní pozvaní?“ zeptala se Jana.

„Ne,“ odpověděl Henry. „Ale každý gang má svoje místo. Nechceme, aby tu došlo k roztržkám. Chápete...“

Trochu se přikrčili, protože někdo kousek od nich začal střílet do vzduchu.

„Chápeme.“

Sedli ke stolu. Nějaké holky před ně začali předkládat jídlo a pití.

„Víno? Nebo něco tvrdšího?“ ptaly se.

Rozhodli se pro víno.

Donesli láhve červeného. Henry si s nimi přiťukl.

„Nedonesli jsme žádné dary, nevěděli jsme, o co tu vlastně jde,“ omluvil se Karel.

„V pořádku.“ Henry odložil skleničku na stůl. „Pozvání bylo jen strohé. Chceme se domluvit se všemi gangy v okolí.“

„No, my ani gang nejsme.“

„To je jedno,“ mávl rukou. „Myslíme si, že válčení už bylo dost.“

„S tím nemůžeme nesouhlasit.“

„Jsme jasný příklad toho, že i znepřátelené gangy dokáží jít ruku v ruce a nabídnout ostatním svoji širokou náruč.“

Chvilku mlčeli. Henry je sledoval se zvědavostí v očích.

„Záleží na tom, jak široká ta náruč je,“ začal opatrně Karel. „Široká náruč může taky zadusit...“

„No. Podívejte.“ Henryho oči trochu ztvrdly. „Jak jste si jistě všimli podle mé uniformy, nenáležím přímo ani k Andělům, ani k Vlkům. Hodně nás přešlo na stranu vítězů.“

„To se nedalo přehlédnout.“

„Naše společenství, tedy, náš gang byl postaven na dobrých ideálech, ale prostředky, kterými se snažil tyto ideje dovést do praxe, byly poněkud špatné.“

„Otrokářství je dobrá idea?“ vyhrkla Jana.

„Nejde o otrokářství v tom smyslu, jak je znáte z historie. Každý může dobrovolně přijít, pracovat pro gang a pokud prokáže nějaké schopnosti nebo talent, může povýšit. Je to stejné jako u vás.“

„A může od vás i dobrovolně odejít?“

„Stejně jako od vás.“

„Takže: pokud k vám přijdu, jako nováček musím dělat ty nejhorší práce a doufat, že se jednou stanu svobodným.“

„Ale vy jste svobodný! Pokud se vám naše nabídka nebude líbit, můžete kdykoliv odejít.“

„To zní dobře.“

„Vidíte,“ pousmál se Henry. „Proto jsme si vás zavolali. Napadlo nás, že byste rádi vstoupili do našeho velkogangu...“ Trošku znejistěl u posledního slova.

Seděli a přemýšleli.

„Jaké jsou podmínky?“

„Žádné,“ mile se usmál. „Jen musíte podávat zprávu o tom, co a kde děláte, a přispívat nějakým drobným paušálem pro základnu.“

„Základnu gangu?“

„Tak.“

„Kolik ten drobný paušál je?“

„To by se určilo podle soupisu vašeho majetku.“

„A pokud řekneme ne?“

„Nic se neděje,“ zvedl ruce v obranném gestu, „nikdo vás nebude pronásledovat, ani jinak obtěžovat. Ale uvědomte si, že gang vám dává ochranu.“

„Tak, nemáme se čeho bát. Gang se k nám přece nebude stavět nepřátelsky a jiným slabším komunitám se dokážeme ubránit.“

„No, když myslíte... Samozřejmě, gang na vás nebude útočit, nejsme Železničáři, ale nebude ani nijak zasahovat ve váš prospěch, pokud přijdou nějaké problémy. Rozumíte?“

„Rozumíme.“

„No. Pokud byste někdy v budoucnu změnili názor, dveře gangu jsou vám otevřené.“ Zvedl se od stolu. „Bavte se dobře,“ mile se usmál.

Osaměli u stolu.

„Od otrokářů k mafiánům. To jsme pokročili.“

„Mafiáni jsou jenom začátek. Jdou na to stejně jako Železničáři, ale oklikou. Dostaneš příkaz platit paušál, a když jednou nesplníš, nestihneš nebo nebudeš mít, napálí ti úrok. Za chvíli máš hovno a jsi jim vydanej na milost a nemilost.“

„Dones sem kořalku,“ kývl Martin na obsluhu. „Tohle je z bláta do louže.“

Ozvala se rána, jak se někde srazily dvě motorky.

„Co Kubát? Co se domluvit s ním?“

„Řekne ti, ať vstoupíš do armády.“

„Armáda?“ Karel se otočil na židli a ukázal na náměstí. „Kde máš armádu? Podívej se na to,“ ukázal okolo sebe. „Kdyby armáda nebo policie měly nějakou moc, tak tu takhle neřáděj.“

„Větší část armády prý hájí velká města. Na nás už toho moc nezbylo.“

„Hodně vojáků dezertovalo. Mají i tanky.“

„To je blbost. Kde by do nich sehnali palivo?“

„Prý obsadili strategický rezervy.“

„To zatím naši situaci nelepší. Co budeme dělat?“

Vzdychli a mlčeli. Servírka před ně postavila láhev a skleničky.

Rok 4. den 301. (27. červenec) Dávky gangům

„Co to je?“ převracel dopis.

„Přivezl to maník na motorce.“

„A co s tím?“

„Zkus hádat.“

Vytáhl nůž a rozřízl obálku.

„Dalo se to čekat. Dřív, než jsme to očekávali,“ dočetl a hodil papír na stůl.

Sklonili se nad ním.

„Chtějí po nás dávky?“

„Nebo výpalné. Pojmenuj si to, jak chceš.“

„Benzín, nafta, rejže, mouka, cigarety, alkohol,“ pročítal Karel seznam.

„Není toho moc.“

„Deset litrů benzínu, patnáct litrů nafty, pět kilo rýže, pět kilo mouky, karton cigaret, tři litry tvrdého alkoholu. To není ani na vozík. Nedáme to?“

„Ne,“ řekla tvrdě Jana.

„Myslím, že by nás to nezabilo. Rejži a mouku už stejně nemáme.“

„To je dobře.“

„Co je dobře?“

„To je dobře, že to chtějí.“ Jana se naklonila nad papír. „Protože tím ukazují, že u nás nemají zvěda. Jinak by věděli, že mouku ani rejži už nemáme.“

„Tak jim dáme to, co máme. Je to jen pár věcí.“

„Pokud jim to dáme, přistoupíme na jejich požadavky. Tím ukážeme, že souhlasíme. Rozhodně ne.“

„Ty jim to chceš odmítnout?“

„Napsala bych jim, že jsme se dohodli, že jim nic dávat nemusíme. A navíc, že z toho, co požadují, stejně nic nemáme. Přinejhorším jim nabídneme to, o co si nenapsali. To znamená konzervy, těch určitě mají dost. Nějaké hadry, saponáty a tak dál.“

Martin i Karel mlčeli.

„Bojím se, abychom nevyvolali nějaký konflikt,“ vysoukal ze sebe Martin nerozhodně.

„Kvůli prvnímu odmítnutí nám nic neudělají. Maximálně nás začnou vyhazovat ze sběru.“

„No právě.“

„Stejně už nikde nic není.“

„Začínají jim docházet zásoby.“

Pokrčila rameny. „To přece není naše věc.“

„Ale zakrátko asi bude.“

Zmlkli a dívali se na sebe.

„Musíme z města,“ vyhrkli všichni tři najednou.

Díl III.

Zřícenina

Rok 4. den 316. (11. srpen) Na zříceninu

„Jak to vypadá?“ zeptal se Jany.

„Všude klid. Můžete vyrazit,“ potvrdila mu.

Znovu zkontroloval přívěs.

„Utáhne to? Má tři tuny,“ prohlídl si minibagr na přívěsu.

„Vždyť už jsme ho vezli sem,“ mračil se Roman.

Nastartovali auta. Vždy bylo potřeba použít trochu nafty, aby motor u aut naskočil, a pak přepnuli na dřevoplyn.

Jedno auto trochu skomíralo, tak ještě čekali, až ho Roman doladí.

„Dobrá práce,“ poplácal ho Martin po zádech.

„Dík.“ Roman pyšně pohladil kotel na dřevoplyn na korbě auta. „Ještě dodělám ten auťák na olej.“

Chtěl říct, že to nespěchá, ale mlčel.

Nasedli do aut. Hlídači odtáhli krámy zakrývající vjezd mezi paneláky a mohlo se vyrazit. Přetížená auta jela pomalu. Na okraji města Martinovi hlídka palcem ukázala, že v okolí je klid.

Po chvíli dojeli ke zřícenině.

Zastavil auto, ale motor nechal běžet.

Okolo se shromáždili ostatní.

„Tak co?“

Vytáhl notes a chvilku listoval.

Rozdělíme se na dvě skupiny,“ začal. „Jedna skupina začne nahoře na zřícenině. Trochu to tam vyčistí a připraví tábor.“ Kývl na Michala. „Vezmeš si to na starost?“

„Jasně. Kolik si můžu vzít lidí?“

Přemýšlel a rozděloval si skupiny.

„Vezmi si deset lidí. Víc ženských, na stavění tábora není potřeba tolik síly.“

„Tak si vezmu jen samé ženské.“

„Dobrý nápad,“ kývl.

Michal si vybral holky. Společně se chopili nářadí a věcí, co unesli, a vyrazili nahoru.

„My ostatní se dáme do vyčištění cesty,“ otočil se k ostatním.

„To chceš pokácet ty stromy?“ zeptal se někdo a ukázal na vzrostlé jedle.

„Ne. Musíme je vyvrátit i s kořeny, přes pařezy se nahoru nedostaneme. Takže: krumpáče a do práce! Okopávat,“ ukázal na první strom.

Zatímco jedni okopávali stromy, další skupina se snažila přinutit minibagr, aby sjel z přívěsu.

Když se jim to podařilo, okamžitě se vrhli do práce. Se lžící vepředu se dařilo dostávat hlínu od kořenů mnohem rychleji. Nakonec uvázali lano a strom se poroučel k zemi.

„Hodina pryč a jeden je dole,“ podíval se Martin na hodinky. „A to nám jich zbývá ještě tak dvě stě.“

„Budeš nás potřebovat?“ zeptal se řidič jednoho z aut.

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

Nasedli do aut a vyrazili k městu.

Večer měli patnáct stromů dole. Byla to těžká práce.

Když strom vyvrátili, museli ho odříznout. Měli na to dvě motorové pily.

Kmeny, pařezy a větve skládali podél cesty.

Když se začalo slunce klonit k západu, rozhodli se, že to pro dnešek stačí.

Na zřícenině byl už provizorní tábor. Několik plachet různě natahaných mělo krýt před deštěm. A pár stanů pro dvojice.

Celé tělo ho bolelo, ale vylezl ještě na trosku věže a zkontroloval okolí.

V dáli viděl město. Slunce za ním zapadalo a vytvářelo krásný obrázek.

Směrem na sever zahlédl kouř. Nevěděl, co to je, ale rozhodně tam byli lidé.

Než se setmělo, sešel dolů.

„Hlídky po dvou hodinách. Kdo se hlásí dobrovolně?“ zeptal se.

Přihlásilo se několik dvojic. Neviděl rád, když se hlásí páry, ale zase nechtěl být za suchara.

K večeři dostal něco jako slepičí polévku a pak rozvařené maso a chlebové placky.

Polykal tu tuhou směs a představoval si, že jí řízek s hranolky.

Nefungovalo to.

Lehl si pod širák, jen do spacáku, a sledoval nebe plné hvězd.

Pořád byly na nebi vidět rychlejší objekty. Asi družice.

Za jak dlouho zmizí i ony, napadlo ho, než usnul.

Probudil se za ranního šera. Bylo mu zima.

Zkusil se víc skrčit ve spacáku, ale nepomohlo to.

Vymotal se ven a šel vykonat potřebu.

Odněkud zespoda se ozývalo kvákání žab.

„Bude pršet,“ uvědomil si. Pak ho napadlo: Jak to, že to ví? Ve městě žáby nebyly a nikdy od nikoho neslyšel, že by kvákání žab ukazovalo na zhoršení počasí.

Nebo slyšel?

Jestli dole kvákají žáby, musí tam být bažina. Nebo rybník. V říčce, co teče pod zříceninou, žáby nejsou.

Rozhrnul křoví a vydal se za kvákáním žab. Bylo už docela jasno. Svítalo rychle.

Sešel dolů z kopce. Chvíli mu trvalo, než se v hustém lesním porostu zorientoval, ale pak nakonec dorazil na malou mýtinu.

Uprostřed se rozkládala velká bažina.

Vyvýšené okraje ukazovaly, že zde kdysi dávno byl rybník. Feudální majitel zříceniny v něm asi choval kapry pro své postní jídlo.

Procházel se po břehu. Žáby umlkaly, když se k nim přiblížil.

V jednom místě našel ve břehu velký otvor. Tady asi byla hráz. Když přešel na druhou stranu, našel i místo, kudy nejspíš do rybníku přitékala voda z potoka. Teď to bylo zanesené, ale při jarních deštích se do bažiny přece jenom nějaká voda dostala.

Koutkem oka zahlédl pohyb. Strnul a nepohnul se.

Několik laní a srnců stálo na břehu bažiny. Chvílemi skláněli hlavu, aby se napili.

Pak v klidu odběhli.

Mrzelo ho, že nemá kuši. Ale nebyl si jistý, zda by vystřelil.

Měl u sebe pistoli, ale výstřel by nadělal v celém okolí poplach. A kdoví, jestli by na takovou dálku trefil.

Došel k místu, odkud vysoká zvěř pila.

Půda tam byla zválená a rozrytá. Rochnila se tu i divoká prasata.

Slunce už jasně svítilo, tak se rozhodl vrátit.

„Kdes byl?“ zeptal se Michal.

„Obhlížel jsem terén,“ vysvětlil. „Víš, že dole byl kdysi rybník?“

„Dobrá zpráva pro Patrika a Radka. Pořád kňučí, že nemají kam chodit na ryby.“

„Nevím, jestli tam budou ryby. Je to spíš bažina.“

„Dneska zřícenina, zítra hrad. Dneska bažina, zítra rybník,“ zafilozofoval Michal.

„To máš pravdu.“ Podíval se směrem, kde naposledy zahlédl bývalé rybáře Patrika a Radka.

Po snídani si rozdělovali úkoly.

„Myslím, že na kácení stromů nás včera bylo až moc,“ rozhodl. „Proto by měla jít dolů jen třetina. Zbytek by začal práce na zřícenině.“

Rozhlíželi se po okolí.

„Co si myslíš, že bychom měli začít dělat jako první?“

„Potřebuju tři chlapy, aby začali dávat dohromady studnu. Víc ne, to by se pletli. Ale ať je tam u nich nějaká holka a hlídá je. Slyšel jsem, že tam můžou být jedovatý plyny, tak ať o nikoho nepřijdeme.“

Kývali hlavou.

„Vytrháme všechny malé stromky, na které budeme stačit. Musíme vybrat místo, kde je poskládáme. Další skupina, to by mohly být ženský, by mohla v klidu nosit zásoby, co jsme včera vyskládali z aut a zůstaly dole. Nepřehánějte to, kopec je prudký, tak ať si nezlomíte nohu,“ podíval se na sráz vedoucí k silnici.

„První mi doneste ty role papíru. Chci nakreslit plány, jak to asi vypadalo a jak bysme chtěli, aby to vypadalo teď.“

Chvilku se ještě radili, ale vcelku s Martinovým plánem souhlasili.

Část odešla stavět cestu, část nosit zásoby.

Ostatní se vrhli na malé stromky na zřícenině.

Půda zde nebyla naštěstí tvrdá, tak to šlo docela dobře.

„Opatrně,“ radil Martin, když se kus zdiva sesulo.

„Budeme to asi stejně muset všechno rozebrat a znovu postavit.“ Michal vzal do ruky kus kamene a zamyšleně si ho prohlížel.

„S tím zhruba počítám,“ podíval se na věž. „Pouze tohle chci opravit, docela to drží.“ Sledoval hlídku, jak pozoruje okolí dalekohledem.

„Všechno v pořádku?“ zavolal na věž.

„Jede sem auto,“ zavolali strážní dolů.

„Naše?“ zeptal se.

„Naše,“ potvrdili.

Odložil pásmo, kterým měřil zříceninu, a rázoval dolů.

Když sešel k úpatí, bylo už vyloženo.

Zkontroloval zásoby.

„Nafty je málo,“ konstatoval při pohledu na kanystry.

„Ještě jednou se otočím,“ vysvětloval řidič. „Karel se bál, že kdyby mě kontrolovali, tak mi naftu seberou.“

„Policajty jsem neviděl, ani nepamatuju,“ mávl rukou. „Ale pokud se dneska ještě ukážeš, tak snad vyjdeme.“

Řidič sledoval vykonanou práci.

„Mákli jste si,“ pochválil. „Ale po tomhle nevyjedu,“ ukázal na kus hotové cesty.

Zkušebně šlapali na hlínu.

„Myslel jsem, že tahle cesta měla nějaký podklad. Ale asi ne. Můžeme to ujezdit a udusat, ale při dešti se to spláchne a změkne,“ varoval řidič.

„Musíme to zpevnit kameny. Nebo nějakou dlažbou.“

„Zámková bude stačit. Běžné auto po ní vyjede a s tankem snad sem nikdo nepojede.“

„Tak máte další práci: sehnat dlažbu.“

„To máte… Dlažbu, písek, cement, tvárnice, cihly, hřebíky, okapy,“ začal řidič parafrázovat starý Svěrákův film.

„Je toho nad hlavu. A to je začátek,“ vzdychl Martin. „Jak to vypadá doma?“

„Klid. Klid před bouří.“ Řidič kouřil cigaretu. „Co s tím dřevem?“ ukázal na hromady větví.

„Spálíme to. Až bude čas.“

„Doma je nedostatek dřeva.“

Martin zavolal na ostatní a naložili na korbu přívěsu co nejvíc dřeva. Řidič poděkoval, nasedl a odjel. Martin si naložil na záda hromádku věcí a pomalu vykročil ke zřícenině.

Přes dopoledne pomáhal odnášet kameny. V jednu hodinu odpoledne byl hotový oběd. Ve velkém kotli bublal guláš. Sledoval, jak osmnáctileté holky zkušeně nalévají tu nevzhlednou kaši do ešusů a přidávají ke každé porci placku upečenou kdoví z čeho. Před pár lety by se těšily na večerní diskotéku, dvě hodiny by trávily v koupelně a pak by večer ještě hltaly zamilovaný seriál... Místo toho se ráno rychle opláchnou ve vlažné vodě, do vlasů si dají nějakou lesní kytku a místo seriálu koukají na hvězdy.

Po obědě se podávalo kafe. Kluci, co káceli stromy na cestě, se prostřídali, druhá skupina dostala zase lehčí práce ve zřícenině.

Kreslil a měřil něco na papírech a po očku všechny pozoroval. Práce jim šla od ruky. Nikdo se neulíval, nikdo se nesnažil práci ošidit. Věděli, že to dělají pro sebe.

Napil se vody a vzpomněl si na studnu. Zkontroloval kopec nepořádku okolo studny a vydal se tam.

„Jak pokračujete?“ zeptal se, když přišel ke studni.

„Jde to rychle. Nemusíme se prolamovat skalou. Jen to taháme ven.“

„Pošlu vám sem dva kluky, ať vám udělají nad studnou rumpál s kladkou.“ Nahlédl do studny.

„Svítíte si svíčkou?“ zeptal se.

„To máme kvůli plynu. Pokud zhasne, tak pryč.“

„A co když tam bude metan? Ten vybuchuje.“

„Snad ne..,“ vyděsili se.

„Buďte opatrný.“ Znovu se podíval na nepořádek okolo. „Co to je?“

„Všechno možný ze studny. Dřevo, hlína, listí, kosti, sklo, stará láhev, bota, kamení, větve, kořeny…“

„Co půjde spálit, to spálíme. Co nepůjde, odvezeme mimo hrad, nechci tady hned mít smetiště.“

„Spálit se dá všechno, nebo se to hodí na kompost. Sklo a železo zrecyklujeme.“

Zrecyklujeme, opakoval si v duchu a otočil se od studny.

Rok 4. den 318. (13. srpen) Max z Hradiště

Oheň byl vysoký a silně kouřil.

„Už nepřikládejte,“ rozhodl.

„Důvod?“ Michal odhodil velkou větev vedle ohně.

„Dáváme všem najevo, že jsme tady. Budeme to pálit v noci.“

Sledovali stoupající kouř.

„V noci je oheň vidět víc než kouř.“

„Tady v tom ďolíku to bude nejlepší,“ ukázal na místo, kde hlína a sesuté kamení tvořily přirozený val.

Ozvalo se hvízdnutí hlídky.

„Co je?“ kývl hlavou.

„Někdo sem jde.“

Všichni přestali pracovat.

„Kolik jich je?“

„Jeden.“

„Ozbrojenej?“

„Nevíme, asi puška.“

„A odkud jde?“

Hlídka ukázala směr. Pamatoval si, že tím směrem před několika dny viděl kouř.

„Jak je daleko?“

„Dole, v údolí.“

Rychle se rozmyslel.

„Je to jen zvěd. Podá o nás zprávu.“ Ukázal na ženské.

„Někam se schovejte,“ rozkázal jim. „Ostatní ať se ozbrojí. Ať vidí, že jsme připraveni.“

Většina holek odešla, zůstaly jen dvě, co měly zbraň. Připnul si k pasu pouzdro s pistolí a čekal.

Michal mezitím rozmístil ostatní tak, aby mohli střílet, a přitom se vzájemně neohrozili.

Za chvíli se ozvalo funění a praskání větví. Neznámý se blížil.

To neznačilo, že by je neznámý přišel špehovat.Trochu se jim ulevilo.

„Stůj!“ zavelel Michal a stoupl si na okraj valu.

Praskání utichlo.

„Kdo je tam?“ zakřičel do houští.

„Karkulka,“ ozvalo se z křoví.

„Tak, Karkulko, opatrně vylez, ať nechytíš vlka.“

Praskot se znovu ozval a na okraj se vyvalil zpocený, na krátko ostříhaný a ozbrojený chlap. Zastavil se a snažil se popadnout dech.

Martin se postavil vedle Michala.

„Kde máš košíček, Karkulko?“

Chlap konečně popadl dech.

„V pr…,“ odsekl. „Co tu děláte?“

„Táboříme,“ usmál se ironicky Michal.

Chlap se podíval na Michala a pak na Martina. Sjel pohledem na pistoli u pasu. Pak se rozhlédl po okolí a zaregistroval další členy komunity.

„Tohle je naše zřícenina,“ zamračil se.

„Není,“ zakroutil hlavou Martin.

Chlap se znovu rozhlédl. Zkontroloval hromadu dříví a narovnaných kamenů. Zdola od silnice se ozval řev motorové pily.

„Kolik vás je?“ zeptal se.

„Hodně.“

Zhluboka vydechl.

„Asi jsme nezačali nejlépe,“ odplivl si. „Jsem z Hradiště asi pět kilometrů odsud,“ ukázal směr, odkud přišel. „Chtěli jsme si tuhle zříceninu opravit pro sebe, ale jak vidím, přišli jsme pozdě. Nedá se svítit, nebudeme se prát kvůli týhle hromadě kamení. Co vy na to?“

„My bysme se prali.“

„Jasně,“ vzdychl. „Máte asi lepší vybavení, my už nemáme žádnou naftu ani benzín. Trvalo by nám to dlouho, než bysme to dali dohromady. Jste z města?“

Lehce kývli.

„Jak to tam vypadá? Dlouho jsem tam nebyl.“

„Na hovno.“

„Jasně, proto jste tady, že jo,“ trochu se zasmál. „Nedáte mi něčeho napít?“

Ukázali mu rukou dovnitř.

„Vodu. Nebo čaj.“

„Máte čaj?“

„Ještě trochu ano.“

„Nám už došel. Vaříme si čaj z jahodovýho listí. Je to zdravý a taky jediný, co se v týhle svinský době dá použít. Pravý čaj jsem neměl už týdny. A pro kafe bych vraždil.“

Zavedli ho do míst, kde pravidelně jedli.

„Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptali se.

„Max,“ odpověděl.

„Myslím pravý jméno.“

„To není důležitý,“ mávl rukou.

Martin se pozorně zadíval na pušku na jeho rameni.

„Jsi zběh?“ zeptal se.

„Tak trochu,“ odpověděl Max.

„Jak může někdo zběhnout jen tak trochu?“

„Ale.“ Max se nervózně rozhlížel. „Když zastřelili dva moje kamarády, řekl jsem si, že jsem pro armádu udělal už dost, a dal jsem si propouštěcí list.“

„Sám sobě?“

„Velitel byl mrtvej a dalšího už jsem hledat nechtěl. Odešel jsem z města. Zbraně, co jsem vzal mrtvým kamarádům, mi pomohly jako vstupenka do vesnice. Teď už v tý vesnici pár měsíců bydlím. Neprásknete mě?“ zeptal se.

„Proč bysme to dělali?“ pokrčili rameny. „Kolik vás je?“

„Docela dost,“ odpověděl neurčitě.

„Říkal jsi Hradiště? To je opevněná vesnice?“

„Tak nějak se tomu říká.“

„A jak jste přišli na nás?“

Ukázal bradou směrem ke kouřícímu ohništi.

„Říkal jsem to,“ ulevil si Martin.

Michal pokrčil rameny.

„Přišel ses podívat, kdo to tady zapaluje les?“

„Byl jsem tu už v noci. To vás bylo víc a měli jste tu i ženský. Tipnul jsem si, že nejste žádní vrazi, tak jsem se sem vrátil přes den.“

„Ty jsi tu byl v noci?“

„Včera.“

Martin se podíval na věž.

„To vám nepomůže. Lepší je nastražit pasti. Nebo miny,“ pochopil Max jeho myšlenkový pochod.

„Máte v Hradišti miny?“ usmál se nevěřícně Martin.

„V Hradišti ne. Ale před Hradištěm,“ opáčil Max.

Martin nepřítomně pokýval hlavou.

„Ať se všichni vrátí do práce,“ poručil Michalovi.

Michal odběhl. Martin ukázal Maxovi na místo u stolu.

„Přišel jsi tedy zjistit, co a jak?“ zeptal se, když se Max usadil.

„Jo,“ potvrdil Max. „A nabídnout obchod.“

Martin zvedl obočí na znamení zájmu.

„Máme hodně masa.“

„Jaké maso?“

„Drůbež a vepřové. A i divočinu.“

„Co něco jiného? Mouka, obilí...“

„To je horší. Z některých farem uteklo hodně domácího zvířectva, hlavně prasat. Ta se spojila s divokými a docela nám poničila letošní úrodu.“

„Máte mléko?“

„Přiměřeně.

„A co za to?“

„Naftu, potřebujeme ji do traktorů. Potom cigarety, kávu, věci, co si nevyrobíme.“

„Naftu a benzín, toho máme sami málo. Cigarety, káva, čaj, to by se něco našlo.“

„Baterie?“

„Ty už nemáme.“

„Zbraně?“

„Kuše.“

Prohlížel si samostříl opřený o stůl.

„Možná by se dalo i tohle,“ pokývl. „Jak to vlastně vypadá ve městě?“ zeptal se.

„Jako u snědenýho krámu. Celej den se plahočíš kvůli troše jídla. Proto jsme se začali přesouvat sem.“

„Jídla bude málo. Musíte hned začít něco pěstovat.“

„Letos už to nestihneme.“

Chvilku přemýšlel.

„Něco ti prozradím,“ řekl nakonec. „Hodně farem je opuštěných. Pole zplaněla, ale pořád se někde něco najde.“

„A ty víš kde?“

„Nevím. Ale pokud máte nějaký dopravní prostředek, můžete objet vzdálenější místa.“

„Už jsem o tom přemýšlel.“

Max chvilku poposedával.

„Jak jste na tom se solí?“ vypadlo z něj nakonec.

„Hodně špatně.“ Martin zvedl lehce oči k nebi a v duchu poděkoval tátovi, který právě před nedostatkem soli a jiného cizokrajného koření varoval. Díky tomu se zásobili touto komoditou v obrovském množství. Sůl a koření naštěstí zůstávaly ve vypleněných hypermarketech a obchodech bez povšimnutí a tak, přestože se sběrači netvářili moc nadšeně, doplňovali vozíky pytlíky se solí a plnili s ní jednu celou místnost v paneláku.

„My už sůl skoro nemáme,“ přiznal Max. „Potřebovali bysme ji na konzervování potravin, ale stačí nám jen tak tak na běžnou spotřebu.“

„Možná bysme sůl a i nějaké koření mohli sehnat. Ale ta je teď nad zlato.“ Martin se podíval úkosem na Maxe.

„Chápu,“ kývl Max. „Určitě se ale zkusíme dohodnout.“

Rok 4. den 319. (14. srpen) Prase

V noci se spustil liják. Bylo to nečekané. Spal pod širákem a zmokl mu spacák.

Spolu s ostatními natáhli plachty všude možně, prověsili je a stékající vodu jímali do kýblů a jiných nádob.

Když bylo hotovo, sedl si k ohni, rozvěsil svoje mokré prádlo a spacák tak, aby co nejrychleji uschly. Chvílemi v polosedě dřímal. K ránu déšť ustal.

Když se rozednívalo, vzal si na sebe vlhké oblečení a šel na čekanou.

Sešel dolů, až k bažině. Prohlédl si kaliště, kde spatřil prasečí stopy. Vypadalo jinak, než si ho pamatoval.

Stromy okolo byly odřené a byly na nich prasečí štětiny.

Našel si strom, odkud na kaliště mohl vidět, a vylezl na něj. Byl celý umáčený od mokré trávy a kapek, které na něj napadaly ze stromu.

Seděl na větvi a sledoval okolí. Po chvíli se začal hlásit nedostatek spánku a on, přestože byl promoklý a bylo mu zima, začínal dřímat.

Probudilo ho lehké zapraskání. Otevřel oči a na chvilku zapomněl, kde je. Pak se podíval směrem, odkud zvuky a praskání zaslechl.

U bažiny stálo několik srnek a obrovský jelen s rozložitým parožím. Zatímco srny pily, jelen pozoroval okolí.

Zvedl kuši a opatrně zamířil. Sledoval přes hledí krk mohutného zvířete a pomalu tiskl spoušť.

Pak prst ze spouště sundal.

Jelen sklonil hlavu a také se napil. Pak majestátně odkráčel, následován svým harémem.

Martin vzdychl.

Znovu zvedl kuši a namířil na místo, kam zmizel jelen.

„Tentokrát to zmáčkneš,“ umiňoval si. Ale jelen už se nevrátil. Vyšlo slunce. Zadek ho bolel od větve a zapařená kůže svědila.

Ve chvíli, kdy se chystal seskočit, uslyšel drobné praskání a ke kališti vyrazil houf prasat.

Strnul v pohybu a sledoval je. Byli tam velcí kanci, bachyně a i menší kusy. Několik prasat mělo světlejší kůži, šlo o uprchlíky z farem.

Začali se válet s ostatními v kališti. Některá prasata ryla zem a se spokojeným chrochtáním si pochutnávala na hlízách a bobulích.

Pomalu zvedl kuši. Přiložil si ji k líci a pečlivě si vybíral svou kořist. Chtěl střelit nějaké zdivočelé domácí prase, ale všechna byla moc daleko. Nakonec si vybral velkého kance, který se nacházel nejblíže a stál ideálně bokem.

Zamířil mu na místo, kde předpokládal srdce, a zmáčkl spoušť.

Ozvalo se zadrnčení tětivy, zlostné a bolestné zakvičení a následoval rychlý úprk celého stáda.

Seděl na stromě a čekal.

Nevěděl, zda trefil. Bolestné zakvičení mu dávalo naději, že možná zasáhl, ale teď měl strach slézt. Souboj s poraněným kancem rozhodně absolvovat nechtěl.

Vyčkával asi deset minut. Když se nic nehýbalo, seskočil se stromu. Vytáhl pistoli, natáhl spoušť a odjistil.

Opatrně se přibližoval ke kališti.

Nikde nic. Ani krev, ani šíp, který vystřelil.

S pistolí napřaženou kupředu se vydal směrem, kudy prasata zmizela. V krku měl sucho a tep mu bušil do spánků.

Nic. Jen les.

Postavil se před hromadu hlíny a smetí a znovu se opatrně rozhlížel. Hledal krev, nebo teď už alespoň ztracený šíp.

Stále nic.

Ve chvíli, kdy se otočil a chtěl se znovu ke kališti vrátit, ho do nosu udeřil zvláštní pach. Nikdy dříve takový odér necítil. Byl to zápach, ale zároveň to vonělo.

Vycházelo to od jeho nohou.

Podíval se dolů a polekaně uskočil.

To, co považoval za hromadu hlíny a smetí, bylo prase. Leželo na boku, konec šípu mu trčel ven z těla.

Stál a nehýbal se. Pak, stále s pistolí namířenou na kančí hlavu, lehce do prasete kopl.

Bez pohybu.

Kopl víc.

Nic.

Kopl potřetí a pak usoudil, že prase je opravdu mrtvé.

Zajistil pistoli, zastrčil ji, chytil konec šípu a zkusil ho vytáhnout. Nešlo to.

Vzal prase za jednu nohu a zatáhl.

Zápach se zintenzívnil, ale jiný výsledek to nemělo.

Popadl ho za dvě nohy a zabral.

Popotáhl jen o kousek.

Nemělo to smysl.

Pustil nohy a vydal se směrem ke zřícenině.

„Kde se touláš?“ uvítal ho Michal.

„Byl jsem střílet prasata.“ Odložil kuši a napil se vody.

„Á, pán chce být za Bivoje,“ poklepal mu Michal na rameni. „A kde máš ty prasata?“

„Jedno. Dole v lese. Potřebuju s ním pomoct.“ Rozhlédl se a sebral sekeru.

„To jako fakt??“ Michalovi se po tváři rozhostil nevěřícný úsměv.

„To jako fakt. Jdeš se mnou.“ Bylo to spíš konstatování.

„Kolik váží?“ zeptal se.

„Snad tunu.“ Otočil se od Michala a zavolal na dva kluky, co se připravovali k odnosu kamení.

„Potřebuju pomoct v lese,“ řekl jim.

Na nic se neptali a připojili se. Odmotal si ještě kus silné šňůry a vydal se dolů.

„Fakt prase,“ divil se Michal, když mu ho ukázal. „A velký jako kráva.“

Snažil se zachovat kamennou tvář, ale nedalo mu, aby se hrdě neusmíval.

„Jedna rána na komoru,“ pochlubil se.

Obhlíželi prase, zatímco on pokácel menší stromek a osekal z něj větve. Pak praseti svázali nohy a provlékli kmínek pod provazy.

Nakonec zvíře zvedli.

„Fakt snad tuna,“ konstatovali, když se dřevo prohnulo.

„Spíš metrák,“ odhadl, když vykročili.

Na zřícenině způsobili pozdvižení. Každý se musel podívat.

„Bude pečínka,“ jásali.

„Rozdělíme ho na polovinu a půlku pošleme do města.“

„A umí ho někdo stáhnout a vyvrhnout?“

„Starej Otáhal. Nebo Tamara.“

„Ti umí tak akorát stáhnout králíka.“

„To je pravda.“

„Tohle chce velký hrnec na ovar. A na jitrnice.“

„Co?“

„A kroupy na prdelačku.“

„Myslím, že ho jenom vyvrhneme, stáhneme a upečeme. Vnitřnosti hodíme psům.“

„A ty to umíš?“

„Ne.“

„Není to škoda? Jitrničky, jelítka. Ovárek.“

„Já to neumím. A neznám nikoho, kdo by to uměl.“

„A co v tý vesnici? Tam přece musí mít prasata.“

Zahleděli se směrem, kterým odešel Max.

„To není špatný nápad. Ale kdo by tam tu štreku šel?“

Všichni ztichli a dívali se na něj.

„No, tak já vyrazím, ať jsem do odpoledne zpátky,“ vzdychl.

Rok 4. den 319. (14. srpen) Na Hradiště

Naštvaně a otráveně sledoval, jak se brána Hradiště pomalu přibližuje. Nevěděl, kolik toho ušel, ale už sotva pletl nohama. A to ho ještě čeká cesta zpátky.

„To mám za to, že se o ně tak starám,“ bručel si potichu. „Ráno jim zastřelím prase, a místo nějakého vděku musím ještě sehnat řezníka.“

Brána Hradiště byla zavřena. Po obou stranách se tyčily vysoké strážní věže. Vysoký plot ze zašpičatělých kůlů. Před ním hluboký příkop.

Nikde ani náznak pohybu.

„K čemu jim to je?“ přemýšlel. „Kdybych byl terorista na motorce, dojedu až k bráně, hodím na ni trhavinu a jaký byli...“

Přicházel stále blíž po vyčištěném prostranství před Hradištěm.

„Obrana na hovno. Už dávno mě měl někdo zastavit. No, nevím, nevím,“ ušklíbl se v duchu, když si vzpomněl na Maxovo vychloubání o obraně Hradiště.

Najednou se mu země zvedla pod nohama. Mohutný výbuch ho ohlušil a mocná síla s ním praštila o zem. Ležel na zemi poloomráčený a sledoval nebe, jak se po něm pomalu prohání mraky.

V duchu mu zněla Maxova slova:

„Lepší je nastražit pasti. Nebo miny. Před Hradištěm.“

„Šlápl jsem na minu,“ došlo mu. „Pokud teď zvednu hlavu, asi uvidím svoje nohy roztrhané na kousky. Nebo je neuvidím vůbec.“

Ležel a sledoval nebe.

„Je konec. Umírám. Nic mě nebolí. Teď začnu slábnout. Zavřu oči a měl by mi proběhnout před očima celý můj krátký život. Kurva, přežil jsem tři vlny a pak šlápnu na minu. Kvůli blbýmu praseti!“

Zavřel oči a čekal.

Ozvaly se kroky a někdo do něj strčil něčím kovovým.

„Nedělej mrtvýho, stejně víme, že to hraješ. Koukej se zvednout.“

Otevřel oči. Proti nebi viděl jen nezřetelné postavy.

„Dělej,“ šťouchla do něj jedna z postav hlavní pušky.

Nadzvedl hlavu.

Nohy byly v pořádku. Jen malý důlek ukazoval na místo, kam předtím došlápl.

Zvedal se. Setřepával ze sebe zeminu a písek.

„Já... Já krvácím,“ spatřil červenofialové mokré skvrny na rukou.

„Hovno krvácíš... To je od hypermanganu.“

„Co?“

„Šlápl jsi na výstražnou minu.“

„Na výstražnou?“ zeptal se zmateně. „To nebyla pravá?“

„Kdyby byla pravá, ani bysme se k tobě neobtěžovali.“ Strhli mu kuši ze zad. „Co tu chceš?“

„Hledám Maxe.“

„Jsi odtamtud?“ kývli bradou ke zřícenině.

„Jo.“

„Co mu chceš? Není tu.“

„Sakra.“ Teprve teď mu začalo docházet, že žije a že je v pořádku. „To si ze mě děláte prdel,“ začal v něm vřít adrenalin. „Neříkejte, že jste mě neviděli přicházet. A klidně jste mě nechali na tu minu stoupnout.“

„Sranda musí bejt,“ šklebili se.

„Mám hadry totálně zničený,“ prohlížel si fleky na oblečení.

„Neříkej, že nemáš náhradní.“

Vztekle se natáhl po svojí zbrani.

„Naval to sem,“ poručil.

Podali mu kuši.

„Kdybychom věděli, že jsi ze zříceniny, tak bysme tě varovali,“ omlouvali se.

„To vám tak věřím,“ rozčiloval se.

„Hele, vážně. Je nám to líto. Co chceš Maxovi?“ snažili se změnit téma.

„Už nic. Kašlu na vás.“

„Nezlob se. Nějaký hadry najdeme. Byl to blbej vtip.“

„Byl.“

„Zveme tě na panáka, máme domácí slivku.“

„K vám už nejdu. Ještě u vás do něčeho šlápnu,“ bručel.

Zasmáli se.

„Provedeme tě minovým polem. Tady jsou jenom výstražný, ale blíž k plotu už jsou miny opravdový.“

Měl vztek, ale zvědavost u něj zvítězila.

„Řeknete mi, z čeho to bylo?“ ukázal na díru po mině.

Podívali se po sobě.

„To je tajemství,“ zrozpačitěli.

„Ale no tak,“ naléhal.

„Ne, fakt. To nejde. Ale třeba se nějak domluvíš s vedením.“

„Dobrá,“ zavrčel. „Max tady teda není?“

„Ne. Je pryč. Ale třeba ti můžeme pomoct my.“

„Střelil jsem prase, a nemáme řezníka.“

„To by šlo. My tu máme řezníků několik.“

Vyrazili k bráně. Sledoval cestu a snažil se ji zapamatovat.

„Nesnaž se ji zapamatovat,“ upozornili ho. „Každých několik dní měníme rozložení min. Sami musíme chodit podle tohohle,“ ukázali na pruhy látky položené na zemi.

Přestal sledovat cestu.

Dorazili k bráně. Na jedné věži byla na stráži hlídka. Ostatní věže zely prázdnotou.

„Jen jedna hlídka?“ zeptal se.

„Je relativně klid. Lidi jsou potřeba při práci,“ vysvětlili mu.

„To je dobře,“ ulevil si.

„Co je dobře?“ zostražitěli.

„Že je tu klid. Ve městě se pořád válčí.“

„Slyšeli jsme.“ Zabouchali na bránu. „Tady to bylo horký ze začátku, když se po okolí toulaly ozbrojené bandy. Ale po třetí vlně se to uklidnilo. Zjistily, že se venkov nevyplácí.“

Vešli do Hradiště. Za dveřmi bylo několik lidí, kteří ho zkoumavě sledovali.

„Je ze zříceniny,“ vysvětlila hlídka. „A potřebují tam řezníka.“

„A co my s tím?“ zeptala se vysoká holka.

„Myslel jsem, že bysme mu mohli nějakého půjčit.“

„Potřebujeme každou ruku.“

„Samozřejmě to nechceme zadarmo,“ vložil se do toho Martin. „Max říkal, že máte málo soli. Co třeba kilo?“

Ozval se šepot.

„Kilo soli?“ Holka se přestala mračit. „To je samozřejmě něco jiného.“

„Takže souhlasíte?“

Všichni se na holku podívali. Martin usoudil, že je to místní vůdce.

„Martin,“ napřáhl ruku.

„Alena,“ stiskla mu ji pevně. „Souhlasíme. A omlouvám se za to přijetí.“

Podíval se na sebe. Barva zaschla a na kůži zůstaly fialové skvrny. Jinde zase pokožka zbělala.

„Z čeho to bylo?“ zeptal se.

„Já nevím. To dělá náš chemik, a ten se nesvěřuje,“ uhnula očima.

„Chápu.“ Lehce kývl hlavou. „A kolik by nás stálo, abych se dozvěděl, jak se to vyrábí?“

„Hele, to zatím nevím. Možná, že to bude zadarmo, možná, že k nezaplacení. O tom sama nemůžu rozhodovat.“ Ukázala rukou k jedné z budov. „Jestli chceš, můžeš se trochu umejt, my zatím někde seženeme nějakého řezníka.“

„Umejt určitě potřebuju a voda na pití mi taky došla,“ zatřepal lahví u pasu.

Rok 4. den 319. (14. srpen) Návrat z Hradiště

„No nazdar,“ uvítal ho Michal, „vypadáš jak omalovánka, kterou vymalovalo tříletý dítě.“

„Neser,“ odsekl mu. „Tady je řezník,“ ukázal za sebe palcem. „Jestli už přijelo auto z města, zdržte ho, ať mi neujede.“

„Proč?“

„Podívej se na mě. Musím se dát dohromady,“ ukázal na sebe. „A vezmeme tam půlku prasete, ať se taky najedí. Navíc, zítra sem z Hradiště přivezou nějakou zeleninu a ovoce. Slíbil jsem jim za to sůl, kafe a cigarety, tady toho tolik nemáme.“

„Šéfe, vemte mi tam u vás krabičku marlborek. Já vám za to ráno k snídani udělám na grilu vynikající panenku a játra,“ ozval se za ním řezník.

Cesta byla klidná. Řidič v kabině kouřil a pobaveně si Martina prohlížel. Dojeli před panelák.

Proběhl vchodem a doufal, že si ho nikdo nevšimne. Hned na schodech vrazil do Jany.

„Co se ti stalo?“ zbledla.

„Šlápl jsem na minu,“ vysvětlil jí a protáhl se okolo ní.

Vyběhl několik pater a vrazil do ordinace.

„Zdar,“ pozdravil doktora. „Co to je?“ ukázal mu bílé a fialové skvrny na rukou.

„Jak se ti to stalo?“ zeptal se doktor.

Vysvětil mu to.

„Bude to peroxid vodíku a to fialové je hypermangan.“

„To je všechno?“

Doktor se zamyslel.

„Asi ano. Nejspíš při došlápnutí došlo ke smíchání obou látek a asi tam byla použita i voda. Vznikla silná reakce, při které se vytvořilo obrovské množství kyslíku. Nádoba, ve které bylo vše uzavřeno, explodovala a vytvořila silný výbuch s takovýmito účinky.“

„Nikde nebyly střepy. Mohla to být pet láhev?“

„Teoreticky ano. Ale nějaká menší.“

„A jak se ty látky smíchaly?“

„To nevím,“ pokrčil rameny doktor. „Nejspíš byl hypermangan rozpuštěný v malé nádobce vody, která se v pravou chvíli dostala do směsi s roztokem kysličníku.“

Sledoval na stole několik plastových injekcí.

„Dejme tomu,“ vzal jednu z nich do rukou, „že tohle naplním roztokem hypermanganu. Předek injekce zasunu do hrdla malé pet lahve naplněné peroxidem. Vše zahrabu do země a nechám čnít jen kousek tady toho,“ ukázal na píst injekce. „A pokud na to někdo stoupne…“ Zmáčkl injekci.

Doktor pokýval hlavou.

„Asi to tak je.“

„Co s tím?“ ukázal na sebe.

„Nový oblečení. Jinak to ostatní za pár týdnů zmizí.“

„Za několik týdnů?“

„Pokud se budeš pravidelně mýt, tak možná i dřív.

„Zdar, kropenatej,“ pozdravil ho Roman.

Chtěl něco odseknout, ale rozmyslel si to.

„Co máš na práci?“ zeptal se Romana.

„Nic, co by nějak spěchalo. Potřebuješ něco?“

„Kolik by stálo vyrobit rikšu?“

„Co?“

„Takový to kolo s přívěsem.“

„Jo, kolo s přívěsem...“ Roman chvilku přemýšlel. „Jak velkým?“

„Chci se zkusit podívat po okolí, a kdybych na něco narazil, tak abych to netáhl na zádech.“

„Myslíš, že to po silnicích projedeš?“ Roman se tvářil pochybovačně.

„Myslím, že ano. Mimo město jsou ty silnice v mnohem lepším stavu.“

„Mě ven nepouštějí, takže já nevím,“ mračil se.

„Kolik by to stálo?“

„Nech mě přemýšlet.“ Roman zkrabatil čelo. „Tipoval bych to na dva kartony.“

„Dva?“

„Jeden pro mě a jeden pro komunitu.“

„A nešlo by to jako melouch?“

„No dovol? Jsi tady něco jako šéf a musíš ostatním dávat příklad.“

„No jo. Tak dva,“ vzdychl.

Rok 4. den 319. (14. srpen) Hádka

Večer se sešli v jídelně. Seděl u svého stolu a snažil se nevnímat pobavené pohledy ostatních.

Počkal, až se ostatní sejdou, a nastínil jim situaci.

„Takže, je dost možné, že budeme mít čerstvou zeleninu a ovoce?“ zeptal se někdo.

„Zatím máme domluveno jen padesát kilo brambor a nějakou zeleninu. Ale je to prozatím, jde o to, že se vzájemně oťukáváme.“

„To je dobrá zpráva.“

„Ano. Potom, je tu další věc. Dozvěděl jsem se, že hodně farem a statků v okolí je opuštěných. Pole sice zplaněla, ale stále se dá na poli něco nalézt. Možná by bylo zajímavé to zkusit místo prolézání prázdných baráků.“

„Je to daleko.“

„Kola jsou k dispozici.“

„Projedeme půl dne cestou tam a půl cestou zpátky.“

„Je problém přespat na místě?“

Bylo ticho, jen občas nějaký šepot.

Podíval se vedle sebe, na Karla a Janu. Povídali si mezi sebou a drželi se za ruce.

Stočil svůj pohled ke dveřím kuchyně.

Monika stála opřena o futro a sledovala ho.

„Je pravda, že je nás tu hodně a víc toho sníme, než najdeme,“ ozvalo se někde vzadu.

„Tak jeďte na ty pole v okolí.“

Cítil ve vzduchu nějaké neurčité napětí.

„Mysleli jsme, jestli nepotřebujete na hradě pomoct.“

„Ne. Tam je nás dost. Ale bude potřeba v podhradí založit pole a zahrady.“

Ozvalo se breptání.

„My nechceme do podhradí. My chceme na hrad.“

Trochu zmateně se otočil k Janě a Karlovi.

„Můžete mi vysvětlit, jaký je rozdíl mezi taháním kamení na hradě a obděláváním půdy pod ním?“ zeptal se jich.

„Nechceme být otroky!“ ozývalo se hlasitěji ze sálu.

„Nikdo z vás otroky nedělá.“

„Dělá! Chceš, abychom dělali dole, a sám si budeš jako pán na hradě.“

„Nikdy mě nenapadlo …,“ nedokončil.

„Nelži,“ ozývalo se ze sálu. „Jste stejní jako Nádražáci.“

Cítil, jak se mu hrne krev do hlavy.

„Nejsme jako Nádražáci,“ bránil se. „Hrad slouží všem jako ochrana v době útoku.“

„Ale bydlet tam budeš ty.“

Znejistěl. Byla to pravda. Bral to jako samozřejmost.

„Někdo to musí hlídat.“

„A proč ty? Proč ty nejdeš kopat záhony?“

„Já? Proč bych měl kopat záhony?“

„A jsme u toho. Jsi v něčem lepší než my ostatní?“

Nešťastně se podíval na Karla a Janu. Už se nedrželi a sledovali sál.

„Tak…,“ odmlčel se. „Nemyslím si, že jsem jinačí, ale přece jenom nějaké zásluhy snad mám.“

„Jaké?“

„No… Třeba, tady to místo,“ rozpřáhl se. „Nebo všechny ty problémy, co jsem řešil pro ostatní. Nápad se zříceninou...“

„To hlavně vyřešil tvůj táta a ty se jen vezeš. Co jsi udělal pro ostatní navíc, aby tě to opravňovalo nás tu vést?“

Sledoval ty tváře. Co se stalo? Pár dní tu nebyl a najednou ho mají skoro za nepřítele.

„Já nevím.“ Byl nešťastný a zmatený. „Nikdy jsem o nějaké vedení neusiloval, sakra! Prostě to tak vyplynulo. Snažil jsem se chránit vás všechny. Před vůdcem. Nikdy jsem se nevyhnul žádný práci, nikdy jsem necouvnul před zlem, vyhazoval jsem lenochy, zatímco vy jste se bavili, sepisoval jsem papíry a hlášení o situaci pro Kubáta, zabil jsem Zdeňka, který nás ohrožoval…“

„Zapálil vlak,“ ozvala se Jana.

Ztichl s rukama roztaženýma.

„Jaký vlak?“ zeptal se Karel.

„Zapálil vlak Železničářům.“

„Co?“ pochybovačně se Karel podíval nahoru.

Rozhostilo se naprosté ticho.

„Ty jsi zapálil ten vlak?“ zeptal se Karel.

„Jo.“

„TY JSI ZAPÁLIL TEN VLAK S NAFTOU?!!“ zvýšil Karel hlas.

„Zapálil,“ kývl.

„Ten přece zapálili Motorkáři. Hells Angels,“ vykřikl někdo ze sálu.

„Ne. Zapálil jsem ho já. Jen jsem jel na motorce.“

„Na jaký motorce?“

„Pamatuješ, jak jsme našli ve vilkách toho Harleye?“

„Toho černýho?“

„Tak na něm.“

„Ty neumíš jezdit na motorce.“ Karel zkrabatil obočí.

„Umím.“

„Tomu nevěřím. Jak ty to víš?“ otočil se k Janě.

„Copak jste si nevšimli, že když ten vlak vybouchl, on jedinej nebyl na střeše? Tloukli jsme na něj, ale neotvíral. Přišel až k ránu. A všichni jste pořád čuměli na ty plameny a nikdo si nevšiml, že je celej očouzenej a má spálený vlasy.“

„Já si těch vlasů všimla,“ pípla Monika.

V sále se někdo zasmál.

„Tak ty jsi zlikvidoval Železničáře?“

„Jen ten vlak.“

„Ale to je zničilo.“

„V to jsem doufal. Nemyslel jsem si, že je to zlikviduje, ale chtěl jsem je donutit, aby si začali všímat někoho jinýho než nás.“

„A to se ti povedlo.“

„Vyprávěj,“ začalo se ozývat. Spor ohledně hradu byl zapomenut.

„Nevím, jestli je dost času,“ ošíval se.

„Určitě je dost času.“

„Tak jo.“ Sedl si na stůl a dal se do vyprávění.

Rok 4. den 320. (15. srpen) Zpátky na hrad

Druhý den vyrazil nazpět. S naloženým autem.

„Koukám, moc dolů to nešlo,“ ukázal řidič na skvrny na Martinově obličeji.

„Moc ne. A to jsem se drhnul ve vaně asi hodinu.“

„A ještě ti pomáhala Monika,“ zasmál se řidič.

Vyhlížel z okénka a přemýšlel, kolik se o tom jejich vztahu ví.

Dorazili ke zřícenině.

Dole u cesty už stálo několik vozíků.

„Čekáme na vás.“ Michal se nahnul nad korbu. „Nechtěli nám dát nic, dokud nezaplatíme,“ ukázal na vozíky, u kterých stáli cizí kluci.

„V pořádku,“ kývl Martin. „Vezu všechno, na čem jsme se domluvili.“

Začali vykládat. Skládali to na hromadu.

„Za takovou hromadu jen tahle hromádka?“ bručeli z legrace ti z Hradiště.

„Aspoň se tolik nenadřete. Je to v pořádku?“

Kontrolovali sůl, kávu a cigarety.

„Ta sůl je divná.“

„Je v pořádku. Akorát není vážená, je v pytlích. Není tu váha, ale vážil jsem to ve městě. Nemáme důvod vás šidit, chceme s vámi obchodovat i do budoucna.“ Martin nadzvedl pytel soli. „Řekněte Aleně, že je tam i ta sůl za toho řezníka.“

Kluci z Hradiště začali nakládat. Martin zatím kontroloval zeleninu. Nerozuměl tomu a nedokázal odhadnout, zda váha souhlasí, ale chtěl jen ukázat, že se nenechá ošidit. Pokusně osahával cibuli, jestli není měkká, dloubal do brambor, potěžkával květák. Cítil, jak se mu sbíhají sliny. Vytáhl nůž od pasu a kousek květáku si odkrojil.

Už si ani nepamatoval, jak chutná.

„Je dobrej,“ ukázal květákem na Hradišťany.

„Aby ne. Ruce jsme na něm nechali,“ odsekl mu jeden z nich.

Naložili sůl a jiné věci na vozíky a odjeli po silnici.

„Odkdy tu jsou?“ zeptal se.

„Přijeli asi před hodinou.“

Martin počkal, až ti z Hradiště zmizí, a potom pomohl nakládat zeleninu na auto.

„Otáhal bude nakrknutej,“ zasmál se Michal.

„Proč myslíš?“

„Přichází o monopol.“

„Myslíš, že mu bude vadit, že bereme zeleninu i odjinud?“

„No jasně. Z toho, co mu zbylo, má dost dobrej příjem.“

„Ale taky živí devět krků.“

„Makaj na něj.“

„Hele,“ Martin se opřel o postranice a podíval se na Michala, „co ti na tom vadí?“

„Nic.“ Michal hodil na vůz další koš se zeleninou. „Jen mu tak trochu závidím. Sedí si venku v tom houpacím křesle, jen hůlkou ukazuje, kde se má co zalejt, co zasadit, a baby ho obskakujou. Takovej harém.“

Martin se natáhl pro rajče z korby auta.

„Jsou to ty holky, který sem přišly s tou várkou od majora Kubáta. Z těch, co pochytali v okolí. Pamatuješ si, jak vypadaly?“

„Ne. Já se k vám připojil později,“ připomněl mu Michal.

Ozval se rachot padajícího stromu. Oba zmlkli a poslouchali.

„Jde jim to od ruky,“ změnili téma.

„To jo.“

„Co vlastně děláš tady?“ uvědomil si Martin. „Nemáš být na hradě?“

„Hlídka mi hlásila ty vozíky, tak jsem to seběhl ještě s pár lidma. Pro jistotu.“

„To je rozumné.“ Martin se zakousl do rajčete. „Dřevo už nenaložíme,“ zavolal na řidiče.

„Jo.“ Řidič vlezl do auta a zařadil rychlost.

Sledovali odjíždějící auto.

„Jinak nic důležitého?“ Vzali každý jeden koš.

„Ne. Akorát jsem poslal pár lidí dolů, aby postavili z vytěženého dřeva milíř a začali pálit dřevěné uhlí.“

„To je dobře.“

„Bohužel, máme tu zatím samý pryskyřičný dřevo. To je míň kvalitní.“

„Ale aspoň něco. Zásoby mizí neuvěřitelným tempem.“ Zastavil se. „Cítím pečínku,“ zavětřil.

„Řezník se činil. A dneska snad budou i jitrnice.“

„Jitrnice?“

„Ano. To jsem ti zapomněl říct. Nějaká Alena z Hradiště ti poslala pytel krup jako omluvu za to přijetí,“ kývl bradou na skvrny na Martinově obličeji.

„Tak to beru. Jitrnice,“ vzdychl.

„Tak přidej, nebo na nás nic nezbude.“

Na hradě bylo rušno. Martin se hned hrnul k ohni. Řezník tam na provizorním stole krájel kusy masa.

„Zlatej,“ poděkoval, když mu Martin podal cigarety. „Už jsem chtěl jít, když donesli ty kroupy. Tak se dám ještě do jitrnic.“

„Co ty jatýrka?“ vzpomněl si Martin.

„Hned je tam dám, šéfiku.“

Martin poděkoval a šel si po svých. U studny se zastavil.

„Jak to jde?“

„Vodu máme, je ale hrozně kalná,“ ukázali na kýbl, který zrovna vytáhli na rumpálu.

„To se vyčistí.“

„Taky si myslíme.“ Popadli kýbl a vylili ho do filtračního přístroje.

Tátova příručka, vzpomněl si Martin na stránku, kde byl nákres jednoduchého filtračního přístroje. Byly to vlastně jen tři plastové kýble zavěšené pod sebou. V prvních dvou byly ve dnu vyvrtány nebo propáleny rozžhaveným hřebíkem otvory. Skrz ten prostřední otvor bylo protaženo lanko, na kterém visely. V nejvýše zavěšeném kýblu byl do poloviny nasypán písek, v prostředním na jemno nadrcené dřevěné uhlí.

Voda se lila do horního kýblu. Nejprve se nahrubo pročistila pískem a pak se profiltrovala přes dřevěné uhlí.

Nakoukl do spodního kýblu. Voda v něm byla čistá, jen na povrchu plavalo trošku mouru z uhlí.

„Dá se to pít?“ zeptal se.

„Ještě to pro jistotu převařujeme.“ Podali mu polní láhev.

Napil se.

„Do jaký hloubky jste se museli dostat?“ zkontroloval si hromadu bahna vedle studny.

„Docela dost,“ vzdychli.

Nahlédli do studny a sledovali, jak kýbl mizí ve tmě.

„Možná bys měl něco vidět,“ řekli mu.

„Co?“

„Je tam chodba.“

„Kde?“

„V tý studni.“

„Chodba?“

„Asi. Je to taková díra, ale má klenbu z opracovaných kamenů.“

„A vy jste nebyli vevnitř?“

„Jen několik metrů.“

„Měla by se propátrat.“

„To si taky myslíme.“ Podívali se na něj.

Vzdychl.

„Připravte mi lano,“ poručil.

„Svíčku, nebo lampu?“ Vytáhli obojí.

„Obojí. A hodně zápalek.“ Uvázal si lano okolo pasu.

Pomalu ho spouštěli.

„Nic nevidím!“ zavolal nahoru. Žádná odpověď.

Nalítl jsem zase na špatnej vtip, napadlo ho. Teď mě vymáchají ve vodě a pak mě vytáhnou. A venku bude stát veškerý osazenstvo a všichni se budou řehtat. A já se budu muset tvářit, jako že se nic nestalo.

Vzdychl.

Pod sebou uviděl odlesk světla lampy na hladině. Lano se zastavilo.

„Už bys tam měl být,“ uslyšel hlas.

Zvedl lampu. Kousek pod ním se černal otvor.

„Ještě tak metr!“ zavolal nahoru.

Trochu ho spustili. Zhoupl se. Rukama se zachytil okraje chodby.

Prsty mu sklouzly po vlhkých kamenech. Odrazil se a znovu se dostal do chodby.

Dole bylo bahno.

Chytil lampu do zubů a vyvlékl se z popruhů.

Vzal lampu a posvítil si. Chodba se ztrácela ve tmě.

Roztřásla ho zima a dostal strach.

Jestli ho to tu zasype, nikdy ho už asi ven nedostanou.

Prohlížel strop chodby. Byl z masivních kamenů a vypadal kvalitně.

Vydal se dopředu.

Chodba byla zasypaná asi tak dva metry. Jak čistili studnu, padal z ústí chodby nepořádek, tak ji museli vyčistit až k nezasypané části.

Opatrně našlapoval. Sledoval stěny a hlavně strop. Místy nějaký kámen v klenbě chyběl, ale nevypadalo to na velké poškození.

Měl pocit, že jde dlouho. Mrkl na hodinky.

Asi tak pět minut.

Ušel ještě pár metrů a chodba končila.

Zvedl lampu.

Viděl kořeny stromů mezi hlínou. Sáhl na ni.

Byla suchá.

Musel být tak metr, možná dva od konce chodby. Za těmi kořeny byl východ.

Otočil se a šel zpátky.

„Tak co?“ ptali se, když ho vytáhli.

„Je to asi v půlce zasypaný. Zkoušel jsem se přes to dostat, ale nešlo to.“

„To se nedá nic dělat. Asi to byla úniková chodba. Možná bysme ji měli opravit, kdyby bylo potřeba.“

„Snad později.“ Šel se ohřát k ohni.

„Akorát jsem vás chtěl zavolat, šéfiku.“ Kuchař mu podal talíř.

„To voní. A chutná,“ složil řezníkovi poklonu.

„Spokojenost na obou stranách,“ pokynul mu řezník a mocně potáhl z cigarety.

Rok 4. den 323. (18. srpen) Další směna (Karel)

„Část cesty je hotova.“

„To jsem si všiml.“ Karel vystoupal na násep před hradem. „Kterým směrem je ta vesnice?“

Ukázal mu to.

„Tak čtyři, pět kiláků.“

„Cesta k ní nevede?“

„Ne, přímo ne. Oklikou po asfaltce, uhnout před jednou zbořenou vesnicí.“

„Je to delší?“

„O dost. Ale zase, když vezeš vozík s věcmi, lepší, než se prodírat lesem.“

Karel procházel podél hradeb.

„Zatím se snažíme ucpat díry v hradbách a vykopat příkop. Z vytěženého dřeva stavíme tady tyhle boudy,“ ukázal Martin na chatrče.

„Jasně. Budeme pokračovat stejně. Nejdřív obrana, potom se sem můžou navozit tvárnice a jiné věci. Co ta studna?“

„Ta je hotova. Vodu filtrujeme přes písek a dřevěné uhlí a pro jistotu převařujeme.“

Karel se drbal ve vousech.

„Jestli chceš, můžu ti tu nechat pár lidí. Oni ti vysvětlí, co dál.“

„Možná na jeden nebo dva dny. Aby ostatní neměli pocit, že se tu někdo chce usadit.“

„Nejdřív o to nikdo nestál, a teď se všichni bojí, že se sem nedostanou.“

„Tak víš, jak to vypadá ve městě.“

Rok 4. den 324. (19. srpen) Kolo

Prohlížel si kolo. Mračil se na něj čím dál víc.

„Nelíbí?“ zeptal se Roman.

„Měl jsem na mysli něco jako kolo, které bude mít vzadu úložný prostor.“ Martin si rozladěně prohlížel Romanův výtvor.

„Udělal jsem ten vozík jako přívěs. Pokud by tě někdo pronásledoval, vytáhneš tady ten kolík za sedlem a vozík zůstane na silnici. Ty můžeš zmizet, zatímco se pronásledovatel bude věnovat kořisti.“

„Mám opustit zboží?“

„Pokud tě chytí, přijdeš o něj stejně.“

Martin si už prohlížel kolo s větším zájmem.

„Dá se s tím jezdit i po menších pěšinách, líp se s ním manipuluje. Pokud se někam nebudeš moct dostat, odepneš kolo a můžeš si to rozdělit.“

„Máš pravdu.“ Zkušebně nasedl na kolo a popojel.

„Jde to lehce.“

„Nemáš to naložené. S čím tam pojedeš?“

„Kam?“

„To já nevím. Rozhodně s tím nepojedeš do centra.“

„To ne. Zkusím klasiku. Sůl, cigarety, koření. Zatím jen v malém množství.“

Začal plnit vozík. Když si bral ze skladu další várku, objevila se ve dveřích skladu Jana.

„Kam chceš jet?“ dala si ruce v bok.

„Někam na sběr. Mimo město.“

„To je cesta na dva dny.“

„No a?“

„Nikam. Jsi velitel. Musíš zůstat tady. Kdyby se něco dělo.“

„A co by se mělo dít??“

„Nevím. Prostě, nemůžeš se odsud vzdálit.“

Přemýšlel.

„Je klid,“ zkusil to.

„Pojedou jiní. Pokud by se stal nějaký problém, máš tady autoritu. Karel tě nezastoupí, je na hradě a mě moc neposlouchají.“

Měla pravdu.

„Dva kartony cigaret jsou v hajzlu,“ vzdychl.

„Pošli tam ostatní.“

„Copak mě poslechnou?“

„Určitě. Podle mě by už dávno jeli, kdybys jim to přikázal.“

„Myslíš?“

„Nemyslím. Vidím to. Bojí se samostatnýho rozhodování.“

„Už jsou stejně všichni pryč.“

„Tak zítra.“

Rok 4. den 326. (21. srpen) Rozdělení hradu

Večer zase vznikla hádka. Kvůli tomu, kdo bude na hradě a kdo ne.

Martin a Jana se ocitli v defenzivě. Nevěděli, jak dál.

„Nechápu, proč se vlastně hádáte,“ ozval se silný hlas z kouta.

Všichni ztichli.

Pan Otáhal, který celou dobu vypadal, že spí, se zvedl.

„Nerozumím, proč se hádáte,“ opakoval.

„Někteří z nás si myslí, že tady Martin a ostatní si chtějí nechat hrad pro sebe,“ vysvětlovali mu.

„A je to pravda?“ zeptal se Martina.

„Rozhodně ne!“ ohradil se Martin.

„Tak vidíte,“ obrátil se Otáhal k ostatním.

„On chce bydlet na hradě a nás nahnat do podhradí.“

Pan Otáhal se chvilku komíhal, jak stál, a vypadalo to, že nechápe. Když už Martin otvíral pusu k další větě, Otáhal promluvil.

„Není přece problém, aby každý z nás měl na hradě kus místa, který bude patřit jen jemu.“

Chvilku bylo ticho.

„Hrad není tak velký,“ ozval se Karel.

„Ale hovno,“ odsekl Otáhal. „Vím, jak vypadá, jako mladej jsem tam taky párkrát byl. Normálně by se tam mělo vměstnat několik desítek služebnictva. A když zmenšíme panské sály, každý se tam vejde. Nikdo přece neříká, že ten hrad musí vypadat jako v minulosti.“

„To ne. To ani neplánujeme.“

„No, vidíte. A když uděláte pro každého z komunity jednu malou místnost, o který bude vědět, že je jen jeho, nikdo vám nebude tvrdit, že ho chcete okrást.“

„To zní rozumně.“ Jana se tvářila zamyšleně.

„Jistě. A kdo chce, může si hospodařit v podhradí, jak chce, hlavně, když bude vědět, že má svoje místo na hradě jistý. Já rozhodně nehodlám tvrdnout v tom ghettu, kterýmu říkáte hrad. Za tři dny si tam polezete na nervy a za pět dní se pozabíjíte.“ Otáhal si sedl a pohodlně se opřel do křesla.

„To je naprosto ideální.“ Jana se zvedla. „Každý člen komunity může mít pro sebe svůj díl na hradě, a co si s ním udělá, jestli ho vymění, prodá, propije nebo prohraje, to už je jeho věc. Ale nikdo nemůže říct, že byl ošizen.“

Ozvalo se souhlasné mručení.

„To ale musím předělat plány,“ vyjekl Martin.

„Zrušíš svůj trůnní sál?“ zeptal se Michal.

Všichni se zasmáli.

„Ten taky.“

„Měli bysme se na to podívat všichni a schválit to,“ navrhl někdo.

„Plán bych vyvěsil na nástěnku.“

„Zase ta nástěnka…“

Rok 4. den 328. (23. srpen) Hradní právo

Po dvou dnech dohadování vyvěsil na nástěnku papír tohoto znění:

Každému členu komunity, který se přihlásil k soužití na hradě, se uděluje hradní právo.

Hradní právo znamená, že majitel hradního práva (dále jen HP) má na hradě právo k užívání místnosti o rozměrech 3 m na délku, 2 m na výšku a 2 m na šířku, tj. dvanácti metrů krychlových.

Člen HP s ním může nakládat podle libosti. Může ho v rámci komunity měnit, pronajímat, prodat. Pokud by chtěl tyto transakce provést mimo komunitu, musí mít svolení Hradní rady.

Pokud jde o přijetí dalších členů, musí s jejich přijetím souhlasit tři čtvrtiny majitelů HP.

Hradní rada se zavazuje, že na hradě nechá postavit nejméně tolik místností, kolik je majitelů HP.

Vypadalo to rozumně. Přesto se večer zase rozpoutala diskuze.

„Budu mít okna?“

„Ve většině případů ne.“

„Proč?“

„Nevejdou se. Místnost má být hlavně na spaní, na zajištění základního soukromí a na právo bydlení v době války. Okna budou mít společenské místnosti.“

„Chceme být spolu. Je možné mít místnosti vedle sebe?“

„Volba místností bude probíhat formou losování, aby se zamezilo protekcionalismu. Záleží potom na vás, jak si místnosti vyměníte.“

„Pokud budou nějaké místnosti navíc, je možné si je koupit?“

„To nevím, nedokážu stanovit cenu. Myslím, že by volné místnosti měly být pro nové členy, kteří se o to zaslouží.“

„Jaké se plánují nebytové prostory?“

„Plánují se sklepy, skladiště a sýpky. Ty především, protože hrad má sloužit hlavně jako zásobárna pro případ nouze. Zbrojnice, dílna, jídelna a společenská místnost, vězení…“

„Vězení?“

„Ano, vězení. Problém?“

„Ne, jen jsem se ptal.“

Rok 4. den 330. (25. srpen) Další směna (Martin)

Stál pod kopcem a sledoval kolmý průsek až ke zřícenině.

„Co to je?“ zeptal se Karla.

„Jak pršelo, tak se pěšina rozbahnila. Nedalo se po ní už chodit. Museli jsme z klád udělat schody.“

„A tohle je co?“ ukázal na kanálové žlaby, táhnoucí se podél schodů nahoru.

„Tohle?“ mávl Karel rukou. „Udělali jsme takovou dráhu. Má to rozteč kol automobilu. Chceme na lano přidělat vozík na automobil a rumpálem to táhnout nahoru.“

„Bude snad silnice.“

„Ale nebude zase tolik aut. A pokud auto přijede, vyskládá to tady. Bude lehčí to vytáhnout takhle kolmo než kličkovat po cestě.“

Prohlížel si kanálové žlaby.

„Kolik cesty jste udělali?“ zeptal se.

„Moc ne,“ zamračil se Karel. „Není zámková dlažba.“

„Není?“

„Možná je, ale ne v našem okolí. Možná v jiné části města, pod jiným gangem. Ale nechci tam posílat svoje lidi.“

„Chápu.“ Martin sledoval úsek cesty, která už byla hotova. „Kde ji teda berete?“

„Rozebíráme chodníky ve vilové čtvrti. Ale to nás samozřejmě zdržuje.“

„Hmmm.“ Martin procházel po cestě. „Je to vidět. Každej pes, jiná ves,“ ukázal na dlažbu.

„Co s tím naděláš... Uvidíš sám, že to není sranda.“

„Co je potřeba dodělat?“

„Začali jsme kopat odpady. Latríny jsou plné a všude v okolí je to zaneřáděné. Proto se musí dole udělat jímka na odpad.“

„Tomu moc nerozumím.“

„Nakreslil jsem ti to tam.“

„Dobrá, kdyžtak se stavím.“ Martin si zkušebně stoupl na jeden schod a poskočil. Drželo to.

„Co ve městě?“ Karel sledoval, jak Martin kontroluje jejich práci.

„Relativně klid. Motorkáři provokativně jezdí po našem území, a pokud někdo od nás vstoupí na jejich, tak řvou a vyhrožujou.“

„To bylo už před týdnem. Něco jiného?“

„Poslal jsem pár lidí na výzkumy mimo město. V okolí jsou tři vesnice, teda spíš hradiště, kde pěstují zeleninu a chovají zvířata. Se dvěma z nich se nám nepodařilo navázat kontakt, ale u té třetí jsme se dohodli.“

„To je dobře.“ Karel se připojil k Martinovi a společně stoupali po schodech nahoru.

„Jo, a ještě něco. Objevili jsme Vietnamce.“

„Koho?“

„Ty naše Vietnamce. Co měli večerku u náměstí.“

„Koukal jsem, že zmizeli.“

„Prý je Motorkáři vyhnali.“ Martin se zastavil a sledoval průsek mezi stromy.

„A kde jsou?“

„Jak byl motorest U staré cesty, tak v něm.“

„To je dobrý. A furt obchodujou?“

„Furt,“ zasmál se. „A divil by ses, co dokážou sehnat. Mají v nabídce i rejži.“

„Nekecej, že ji vozej z Vietnamu.“

„To asi ne, ale prý tam je. Říkali to ti kluci, co tam byli. Mají domluvu s několika hradišti v okolí, tak seženou čerstvou zeleninu, obilí a maso. Ale chtějí zlato, šperky, cigarety, sůl, prací prostředky, pracovní oblečení a tak dál. Je toho dost. Ale hodně toho tam zase seženeš. Mají poníka a káru a objíždějí okolí.“ Nadechl se a znovu s nákladem vyrazil po schodech.

„Byli vždycky podnikavější než my.“

Vystoupali nahoru.

„Je to dřina,“ shodil Martin ze zad bágl s potravinami. „Ten dopravník nahoru je dobrý nápad.“

„Věděl jsem, že ho oceníš.“ Karel se držel za kolena a ztěžka oddychoval.

Rok 4. den 331. (26. srpen)

Nápad Karlova týmu byl tak dobrý, že Martin hned další den nechal dovést přívěs a napojil ho na dlouhé lano. Na konci lana nechal postavit rumpál.

Zabralo to dva dny práce, než vše začalo fungovat k plné spokojenosti všech, ale stálo to za to.

I s další věcí měl Karel pravdu. Okolí hradu bylo zaneřáděné, musely se urychleně dělat záchody a odpady vedoucí dále od hradu. To vše bylo samozřejmě na úkor opevňovacích prací a stavby cesty k hradu.

Rok 4. den 337. (1. září) Další směna (Karel)

Přijel Karel a jeho směna.

„Jak to pokračuje?“ ptal se.

„Pomalu.“ Martin pomáhal vykládat.

„Koukám, osvědčilo se to,“ poklepal Karel na vozík vedoucí nahoru.

„Osvědčilo. Problém je pouze s lanem. Praská. Musíme někde najít ocelové lano. Nevíš o nějakém?“

„Odstřihni ho z výtahu.“

„Velice dobrý nápad,“ praštil se do dlaní. „Něco nového?“

„Šofér ti nic neříkal?“ otázal se Karel.

„Ne. Nevídám se s nima.“

„Měli jsme přestřelku.“

„S Motorkářema?“

„Ne. Nebo myslím, že ne. Nějaká malá parta se snažila dostat v noci do baráku. Když na ně začaly lítat cihly ze střechy, utekli.“

„Trefili jste někoho?“

„Asi ano, na chodníku byla ráno krev.“

„Kolik jich bylo?“

„Málo. Asi dvacet.“

Mlčel.

„Taky ti připadá dvacet lidí málo na útok na náš panelák?“ ujistil se Karel.

„Připadá,“ potvrdil mu.

„Možná nás chtěli zkoušet.“

„Jak jsme připravení? Jak jsme odhodlaní?“

„Ano.“

Mlčel a přemýšlel.

„Musíme zrychlit stavbu zdí,“ řekl potom.

Rok 4. den 344. (8. září) Další směna (Martin)

Pozoroval zříceninu. Něco mu tam nesedělo. Pak mu to sepnulo.

„Kde je věž?“ zeptal se.

„Rozebrali jsme ji,“ odpověděl Karel.

„Proč? Je potřebná.“ Cítil vztek.

„Byla poškozená. A zbytečně obrovská.“

„Ale…,“ namítl.

„Potřebujeme kamení na opevnění.“

„Dalo se z ní sledovat okolí. A popřípadě bránit.“

Karel zavrtěl hlavou.

„Nesmysl,“ odsekl.

„Byla velká, aby se v ní obránci mohli schovat v případě prolomení hradeb. A nahoře mohl být katapult nebo něco takového.“

„To už se nenosí. Hlavně, poskytlo nám to kámen na dostavbu opevnění.“

Mlčel a mračil se.

„Postav si tam jinou, když ji tak chceš. Z tvárnic,“ položil mu Karel ruce na ramena.

„To si piš, že postavím,“ mračil se ještě víc.

„Co nového ve městě?“ změnil Karel téma.

„Je klid. V okolí dozrává ovoce v sadech a dá se najít nějaké jídlo i na zpustlých zahradách a polích. Jezdíme pro to na kolech a docela to odsejpá. Motorkáři asi dělají to samé, proto nám dali pokoj.“

„Budeme pokračovat. Dá se zjistit, kam máme jezdit?“

„Nechal jsem v jídelně mapu. A Jana ti kdyžtak vysvětlí, co budeš potřebovat.“

Rok 4. den 351. (15. září) Další směna (Karel)

Rok 4. den 358. (22. září) Další směna (Martin)

Rok 4. den 365. (29. září) Další směna (Karel)

Vzhledem k blížícímu se konci roku a příchodu vlny byla veškerá práce ukončena a většina lidí se přesunula zpět do paneláku.

Rok 5. den 1. (1. Říjen) Nový rok a pátá vlna

Na běžné Vánoce a Nový rok se zase zapomnělo. Ale příchod chřipky se nedal přehlédnout. Jedno úmrtí člena, který měl už předtím problémy se zápalem plic.

Rok 5. den 6. (6. říjen) Další směna (Martin)

Nepracovalo se, vlna.

Rok 5. den 13. (13. říjen) Další směna (Karel)

Nepracovalo se, vlna.

Rok 5. den 15. (15. říjen) Výročí – Dni žalu

Každý rok se prvního října, v den, který byl určen jako první zpráva o chřipce, začala dělat vzpomínková akce za mrtvé. Dni žalu trvaly patnáct dní, zhruba tolik dní trvala vlna chřipky. Později to překrylo Vánoce i Nový rok. První říjen začínaly Dni žalu a patnáctého října se vlastně začal počítat nový rok, další rok od přežití.

Lidé si začínali dávat drobné dárky jako symbol radosti z přežití.

Rok 5. den 20. (20. říjen) Další směna (Martin)

Rok 5. den 27. (27. říjen) Další směna (Karel)

Rok 5. den 34. (3. listopad) Další směna (Martin)

Rok 5. den 41. (10. listopad) Další směna (Karel)

Rok 5. den 42. (11. listopad) Výstraha

Přijel Kubát. Vystoupil z vojenského auta, které hned poté odfrčelo.

Pustili ho dovnitř.

„Děje se něco?“

„Jak jste daleko s tou zříceninou?“

„Moc ne. Jde to pomalu.“

„Seberte, co můžete, a odjeďte tam.“

„Důvod?“

„Jedna velká ozbrojená skupina táhne krajem. Už nemáme prostředky k tomu ji zastavit.“

„Armáda nemá prostředky?“

„Armáda neexistuje.“

„Jak víte, že půjdou po nás?“

„Domluvili se s tím gangem v centru.“

„Vůbec o tom nic nevíme,“ podíval se Martin na Janu. Ta mírně pokrčila rameny.

„Ani nemůžete. Tohle si domluvilo vedení. Obyčejní členové nic nevědí.“

„Za jak dlouho tu budou?“

„Do tří dnů.“

Zavládlo ohromené ticho.

„To nestihneme evakuovat.“

„Tak zachraňte, co můžete. Na zříceninu se za vámi asi nepotáhnou.“

„Já panelák nedám.“

„Nedělejte hrdiny. Je to polovojenská jednotka. Nemáte šanci.“

Chvilku mlčeli.

„Opravdu nemáme šanci?“

Major zakroutil hlavou.

„Pane majore,“ začala Jana, „panelák je dobře chráněn. Některá místa v okolí jsou podminovaná. Jakub a Maty nám dali nějaký výcvik a byli s námi spokojeni. Díky vám máme zbraně, a docela dost. Možná my jsme ta armáda, která by je mohla zastavit.“

Vrtěl hlavou.

„Neubráníte se.“

„Ale tenhle panelák je na obranu nejlépe uzpůsobený.“

„Nikdo z vás kromě Martina, myslím, nikdy nevystřelil na člověka.“

„Já už člověka zabila.“

Major zmlkl. Ostatní také.

„Nebylo to úmyslně. Ale dokázala jsem se s tím vyrovnat.“

„Nepatříte mezi bojové gangy. Nepřepadáváte, nestřílíte se mezi sebou.“ Major zamračeně a trochu zvědavě pozoroval Janu.

„Byl to náš gang, kdo zapálil ty cisterny. A tím zlikvidoval Železničáře,“ zavrčel Martin.

„Byl to váš gang?“ Majorovy oči za tlustými brýlemi se přesunuly z Jany na Martina.

„Přesuneme, co budeme moci, na zříceninu. Lidi, zásoby a tak dál. Tady ponecháme jen menší bojovou skupinu, která to bude bránit. Když budeme mít pocit, že už to neudržíme, tak to tady zapálíme a utečeme. Ale alespoň jim ukážeme, že umíme kousat.“

„Pane Hovorný…“

„Pane majore! Tady rozhoduji já a uděláme to podle mě! Pokud chcete, můžete nám pomoct. Pokud ne, raději jeďte pryč, protože my budeme bojovat.“

Major sklapl.

„Nesete odpovědnost za všechny, kteří tu zemřou,“ pronesl po chvíli.

„Nikoho nebudu nutit. Ale já tu zůstávám.“

„Já také.“ Jana se postavila vedle Martina.

Další se začali řadit za Martina.

„Mám ještě nějaké odstřelovací pušky. Možná se budou hodit,“ bručel major. „Trošku jste nám vyrostl, pane Hovorný.“

„Okolnosti mě donutily.“

Rok 5. den 43. (12. listopad)

Přijel Karel.

„Co se děje?“ ptal se, když vyběhl nahoru. „Co to auto narvaný potravinami? Sklady jsme ještě nezačali ani vyměřovat, natož stavět. Proč ten dopis, ať okamžitě přijedu?“

Vysvětlili mu situaci.

Seděl zničeně na židli.

„Nejsou hotové zdi. Nejsou hotové buňky na bydlení. Není nic uděláno.“

„To my víme. Prostě se musí udělat to, co je potřeba. Musíme stavět jako o život. Musíme posílat auta a vy to musíte lifrovat do hradu.“

„Není dost dřevěného uhlí na pohon aut.“

„Tak použijeme naftu a benzín.“

„Co když nás přepadnou na hradě? Co když přepadnou auta?“

„Klid, Karle,“ uklidňoval Karla Martin. „Už jsme to probírali s Janou a ostatními. Auta budeme posílat hlavně v noci. Přes den budete stavět, co budete moct.“

„My? Ty se k nám nepřipojíš?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Martin. „Zůstanu tu a budu bojovat.“

„Sám?“

„Bude nás několik.“

„To si myslíte, že to ubráníte?“

Pokrčil rameny.

„Je to můj domov. Narodil jsem se tu.“

„Neblbni.“

„Budu to bránit, co to půjde. Aby viděli, že umíme kousat.“

Karel vzdychl a podíval se na Janu.

„Ty s ním souhlasíš?“ zeptal se.

„Já tu taky zůstávám,“ odpověděla mu.

Rok 5. den 44. (13. listopad) Přesun

Jezdili hlavně v noci. Sehnali dodávky, naplnili benzínem a horečně je plnili zásobami. Někdy auto nechávali naplněné stát pod zříceninou, vrátili se do města a sebrali jiné odstavené auto.

Nebylo to tak jednoduché, jak se na první pohled zdá. Auta po takové době nečinnosti měla vybité baterie, zteřelé gumové součástky a někde potkani poškodili elektroinstalaci. Rovněž benzín i nafta začaly oxidovat a trvalo nějakou dobu, než se vše podařilo uvést do provozuschopného stavu.

Proto stěhování i přes veškerou snahu neprobíhalo ani zdaleka tak, jak by si to všichni přáli.

Martin vyslal hlídky daleko do okolí, aby mu hlásily jakýkoliv pohyb.

Roman dostal za úkol vyrobit miny. Řezal ocelové trubky, dělal na nich závity a ty pak uzavíral čepičkami. Později je rovnou na obou koncích zavařil. Do trubek vyvrtal díru a otvorem dovnitř nasypal směs střelného prachu a ocelových kuliček z ložisek. Nakonec otvor uzavřel elektrickou rozbuškou.

Vše se dalo odpálit na dálku přes baterii a slabý drát.

Poschovávali to za různé překážky, o kterých předpokládali, že je útočníci využijí.

Rok 5. den 46. (15. listopad) Útěk

Čtvrtý den přijela hlídka. Ta nejvzdálenější.

„Jede sem kolona aut,“ hlásila.

Ztuhli.

Je to tu.

„Všichni, kdo nebudou bránit panelák, ať poberou, co můžou, a vyrazí ke zřícenině!“ vydal Martin rozkaz.

Nastala panika.

Martin vyslal spojky pro hlídky v okolí, aby se stáhly.

Mezitím probíhalo chvatné nakládání aut, která měla jet až večer.

Házeli na ně vše možné bez ladu a skladu.

Martin si zavolal Michala.

„Vem si pár lidí a obsaď baráky směrem k nim. Zastav je střelbou,“ poručil mu.

„Mám po nich střílet?“

„Jen do vzduchu. Chci, aby se zastavili a sem dorazili co nejpozději. Nikoho nezraňte, nechci je rozzuřit.“

„Můžu jim prostřílet gumy?“

„To ano.“ Martina něco napadlo.

„Romane?“ zavolal na pobíhajícího mechanika.

„Ano?“

„Nějaký hřeby. Na silnici. Na gumy,“ ukázal směrem, kterým se k nim blížila kolona nepřátel.

„Jasně,“ pochopil Roman a odběhl do dílny.

První z aut nastartovalo a vyjelo. Po chvíli druhé.

Třetí a poslední dodávka ujela pár metrů, pak se jí zlomila poloosa a převrátila se na bok.

Překládali náklad rychle na vozíky a tlačili je pryč.

V dálce se ozvala střelba.

Martin vyběhl na střechu.

„Jak to vypadá?“ ptal se majora Kubáta, který sledoval místo, odkud zvuk střelby přicházel.

„Nevím, co se tam děje.“ Kubát mžoural přes silné brýle.

„Poslal jsem tam Michala, aby je zkusili zdržet. Nejspíš prostřílí pneumatiky prvnímu autu. Tím je zastaví.“

„Za rusko – finské války Finové zničili první a poslední vozidlo v koloně. Pak už nepohyblivou kolonu rozstříleli na cucky.“

„Budu si to pamatovat.“ Martin si přiložil k očím dalekohled.

„Jak probíhá evakuace?“ zeptal se major.

„Špatně. Podařilo se nám odvézt zbraně, zvířata, většinu potravin a pohonných hmot. Nic jiného.“

„To je špatné. To je hodně špatné,“ zachmuřil se major Kubát.

„Pořád lepší než nic.“ Martin odložil dalekohled a sledoval silnici, odkud k nim přibíhal Michal se třemi dalšími kluky.

Major nesledoval silnici, ale nebe.

„Pane majore?“ zeptal se Martin.

„Hmm.“

„Myslíte, že zaútočí i na zříceninu?“

„Nevím. Modlete se, aby se zhoršilo počasí. Pokud začne pršet nebo chumelit, bude těžší dostat se k vám s auty a jinou technikou.“

Martin se praštil do čela. Odložil dalekohled a seběhl dolů.

„Je tu ještě Roman?“ zařval do poloprázdné chodby.

„Viděl jsem ho s báglem dole,“ odpověděl mu někdo.

Seběhl rychle po schodech. Dovnitř akorát vběhli Michal s ostatními.

„Prostříleli jsme prvnímu kola, ale ti za ním vycouvali a vzali to jinou cestou,“ hlásil Michal.

„Měli jste to udělat jako Finové,“ odsekl mu Martin.

„Jako kdo?“ nerozuměl Michal.

Mávl rukou.

„Zabarikádujte vchod!“ poručil a vyběhl na dvůr. Vydal se vnitroblokem a zaběhl do dalšího baráku. Když jím proběhl, uviděl záda několika lidí.

„Romane!“ zavolal tím směrem.

Jedna z postav se zastavila. Ostatní také. Doběhl je.

„Dokážete zničit můstky přes potok?“ zeptal se sípavě.

Roman přešlapoval z nohy na nohu.

„Jsou z betonu,“ řekl nejistě.

„Dokážeš to?“ opakoval.

„Pokusím se...“

„Pokus se. Nebo je alespoň poškoď tak, aby přes ně nepřejelo auto.“

„Všechny výbušniny, co potřebuju, jsou na zřícenině.“

„A v paneláku nic nezůstalo?“

„Nic, co by se dalo použít. Vždyť to víš,“ vrtěl hlavou.

Rychle přemýšlel.

Na zříceninu to bylo půl dne pěšky. A když viděl Romanův batoh přetížený nářadím, bude to trvat ještě déle.

„Pojďte zpátky,“ přikázal „Vezměte sekyry a pily. Je tu hodně Molotovových koktejlů, ty si vemte taky. Pokácejte cestou stromy tak, aby zatarasily cestu. Na prvním mostě vytvořte barikádu ze stromů a větví. Proložte ji Moloťákama a nechte tam hlídku. V nebezpečí barikádu zapalte, kdyby nás část útočníků objela a jela na zříceninu.“

„A co vy? Jak se k nám dostanete?“

„My ten potok přebrodíme.“

„To oni taky.“

„Ano. Ale mají prý oplechovaná auta a těma by se dalo dostat až k hradu a prorazit bránu. Proto je musíme zastavit.“

Vraceli se. Martin ještě zadržel další skupinku utíkajících a poslal je zpátky.

„Ty běž do zříceniny,“ poručil Romanovi. „Podminuj ten druhý most. A pokud to stihneš, tak i ten první s barikádou.“

Roman kývl a vyrazil.

Martin se vracel zpátky. Vešel do paneláku a narazil na Michala.

„Kde jsi?! Všude tě hledáme.“

„Co se děje?“

„Mají dělo. Táhnou ho náklaďákem.“

Rok 5. den 46. (15. listopad) Dělo

Stáli na střeše a sledovali, jak staví dělo do pozice. Počítali nepřátele.

„Je jich hodně,“ pronesl někdo.

„Pokud se bojíš, můžeš odejít.“

„Kam?“

„Na zříceninu,“ pokrčil rameny.

„Tam půjdou taky.“

„To my víme,“ otočil se Martin od počítání nepřátel a vytáhl svoji pušku z pouzdra. „Proto je musíme zastavit tady.“

Ostatní si také zkontrolovali své zbraně.

„Tak, kolik nás tu zůstává?“ zeptal se Martin Jany.

„Dole Michal s Robertem a Jindrou,“ počítala Jana. „A tady nás osm. Plus tady pan major,“ ukázala bradou na Kubáta.

„A ostatní?“

„Zatím odcházejí. Trochu se to zadrhlo. Snaží se pobrat toho co nejvíc.“

Nepřítel řadil auta. Některá příšerně kouřila, kdoví, čím jim plnili nádrže. Před nimi se řadila pěchota.

Bylo jich moc.

„Těch je tak pět tisíc.“ Jana měla na očích dalekohled.

„Utlučou nás čepicemi.“

Jeden oddíl odpochodoval, za ním se vynořil další.

„Co teď?“

Sledovali Martina. On sám byl vyděšený. Takové obrovské množství lidí nečekal.

„Pane majore, neřekl jste, že jich je tolik...“

Major mlčel.

„Proti takové přesile nemáme šanci.“

„Podle mých zpráv jich je tak sedm stovek. I se ženami.“

„To, co vidím v dalekohledu, rozhodně není sedm stovek,“ oponoval Martin.

„Já nic nevidím, takže mně to může být jedno,“ pokrčil rameny major Kubát.

„Předvádějí se.“ Michal měl také dalekohled na očích a do této chvíle mlčel.

„Předvádějí?“ zeptali se ho.

„Ano. Ukazují svoji sílu. A přitom tam jsou někteří už po několikáté.“

Všichni, kromě Majora, přiložili dalekohledy k očím.

„No jasně,“ pochopila Jana, „odcházejí jakoby do vedlejší ulice, ale za chvíli se objeví znovu na scéně.“

„Jsi-li slabý, předstírej sílu,“ citoval Michal Mistra Suna.

„Oproti nám jsou silní až až.“

„Myslí si, že je nás tady přes dvě stovky.“

„To nám moc nepomůže.“

„Jde sem parlamentář,“ ukázal Michal na postavu s bílým hadrem.

„Tak fofrem dolů.“

Rok 5. den 60. (29. listopad) Bitva o panelák

Chlap, potrhaná uniforma armády. Došel ke vchodu.

Stáli z druhé strany.

„Co s ním?“

„Počkáme.“

Chvilku čekali. Pak se ozvalo zabouchání.

„Co je?“ Michal otevřel okénko.

„Nedělejte, že o nás nevíte,“ zuřil ten na druhé straně.

„Víme. Co po nás chcete?“

„Hádej, blbečku! Benzín, potraviny, zbraně.“

„Cha. To jako vážně?“

„Smrtelně vážně.“

„A kolik toho chcete?“ Michal se tvářil vysloveně provokativně.

„Zbraně všechny. Náboje všechny, benzín všechen. Potravin polovinu.“

Michal se nadechl k peprné odpovědi, ale Martin ho předešel.

„Poradíme se,“ odstrčil Michala od okénka.

„Máte hodinu.“ Parlamentář se nasupeně otočil a odkráčel.

„Proč jsi do mě strkal?“ vztekal se Michal nahlas.

„Máme hodinu,“ zašeptal Martin. „Hodinu na to, aby ti poslední, co se tu motají, měli čas odejít, a hodinu pro Romana na zaminování těch dvou můstků, co vedou ke zřícenině.“

Michal kývl hlavou.

„Tak to jo.“

Sešli se v jídelně. Jen hlídka na střeše zůstala na telefonu.

„Máme hodinu,“ oznámil jim Martin.

„Vzdáme se?“

„Blázníš?“

„Mají dělo.“

„A my těžkej kulomet.“

„A skoro hovno do něj.“

„Jaký jsou podmínky?“

„Zbraně, pohonné hmoty a polovinu potravin.“

„To je nepřijatelné. Pokud tohle všechno dáme, jsme mrtví. Když neumřeme hlady, zničí nás jiný gang.“

„Pane majore, co vy na to?“

„Nedával jsem vám zbraně na to, abyste je odevzdali někomu jinému,“ mračil se major.

„Ale mají dělo.“

„No a?“

„Rozstřílí panelák, potom i hrad.“

„To by se k němu nejdřív museli dostat.“

„Co vy na to, majore?“

„Každý výstřel z děla je stojí cenné náboje. Náboj do děla má v dnešní době obrovskou cenu. Pokud vystřelí víc jak třikrát, tak ať tu vezmou cokoliv, nemůže se jim to už vyplatit.“

„Co tedy navrhujete?“

„Nechat je tady vyplýtvat munici.“

„Třeba také podvádějí s tím dělem. Třeba nevystřelí...“

„Tím lépe pro nás.“

Po hodině se rozešli na místa. Major s Martinem zůstali v jídelně. Jana ještě s jedním členem komunity na střeše. Michal s kamarádem obsadili kulomet v pátém patře. Ostatní se rozmístili tam, kde jim předtím už major Kubát určil pozice.

Martin sledoval odstřelovačskou pušku na stole.

Major pozoroval Martina.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Nevím. Takový divný pocit...“

„Bojíte se?“

„Trochu. Říkám si, že jsem přežil tři vlny. A teď mě může někdo zabít. Jen tak.“

„Nemyslete na to.“ Major mu položil ruku na rameno a lehce stiskl.

„Co vy?“

„Co já?“

„Jednou jste mi řekl, že jste nikoho nezabil. Že nemůžete střílet, protože na blízko vidíte málo a do dálky vůbec.“

„Jsem vám k hovnu.“ Trošku pobaveně se usmál. „Můžu akorát metat ty cihly před vrata. Anebo mám ještě dvě krabičky poslední záchrany.“ Vytáhl z brašny dva obranné granáty.

Sledoval granáty v majorově ruce.

„Toho se bojím.“

„Já také. Ale je to tak jediný, co můžu použít.“ Schoval granáty do brašny.

„Kolik času zbývá?“

Major se podíval na hodinky.

„Už přetahujeme čtvrt hodiny.“

Stoupl si k oknu a pozoroval okolí.

„Nic se neděje.“ Sklonil se nad improvizovaný pultík s tlačítky a neumělým plánkem okolí. Byla na něm zakreslena místa, kam Roman schoval miny.

Ozval se výstřel z děla a projektil udělal díru v nějakém místě paneláku. Přikrčili se.

„To byla ale šupa!“

Ozvaly se zmatené výstřely a řinkot skla.

Uhnuli od oken.

Odražená kulka hvízdla okolo.

Vyklonil se z okna. U děla ležel člověk a nehýbal se.

„Někoho už jsme sundali.“ Martin se trošku víc naklonil.

Zazvonil telefon ze střechy. Major to vzal.

„Jana hlásí, že sundala toho u děla,“ hlásil Martinovi.

Rozprsklo se sklo z okna. Leknutím zastrčil hlavu.

„Je někde naproti,“ usoudil major.

Sledoval protější barák. V jednu chvíli měl pocit, že něco zahlédl. Zamířil tím směrem a zmáčkl spoušť.

Sklo okna se rozbilo.

„Zbytečná rána,“ pomyslel si.

Někde zase zahvízdla odražená kulka. Přikrčil se.

Pak nastalo ticho.

Opatrně vyhlédl ven. Několik desítek postav se hrnulo k paneláku.

„Jdu na střechu,“ oznámil major.

Nepřítomně pokýval hlavou a podíval se na plánek s minami. Byl narychlo nakreslený a nepřesný. Navíc, miny byly uloženy tam, kam na ně z míst, kde se odpalovaly, neviděl.

Sebral plánek od min a vběhl do vedlejší místnosti. Odsud měl na ně mnohem lepší výhled.

„Jdi vedle,“ poručil klukovi, co tam s ním sledoval přicházející útočníky. „A mačkej ty tlačítka, který ti budu hlásit.“

Kluk odběhl do místnosti s detonátorem. Martin pozoroval útočníky.

„Hlavně nic neuspěchat,“ umiňoval si.

Ze střechy a pátého patra se ozvala střelba, která donutila útočníky zalehnout. Pomalu, přískoky se blížili k prvním minám.

„Nechám těch několik prvních přeběhnout a pak uvidíte ten tanec,“ šeptal si.

Útočníci proběhli okolo prvních min.

„Teď odpal jedničku, dvojku a trojku!“ zavolal do vedlejší místnosti a odstoupil od okna.

Ticho. Jen střelba ze střechy zintenzívnila.

„Slyšel jsi?!“ zařval. „Jednička, dvojka, trojka a i čtyřka pal!“

Ticho.

Vykoukl z okna. Útočníci proběhli okolo min a dostali se k paneláku.

„Je to v pr…,“ napadlo ho.

Náhle se ozvaly dva výbuchy a panelák se otřásl v základech. Někde se tříštilo sklo a do toho se ozýval bolestný řev.

Opět vyhlédl z okna. Minové pole bylo nedotčené. Jen u paneláku leželo několik postav a ostatní utíkali pryč.

„Co to sakra bylo?“ přemýšlel. Pak si najednou vzpomněl na granáty.

„Major Kubát,“ uvědomil si a vběhl do vedlejší místnosti.

„Proč jsi neodpálil ty miny?!“ zařval ode dveří.

„Ten zatracenej krám nefunguje,“ zuřil kluk u tlačítek.

Skočil k pultíku a zmáčkl spínač. Nic.

Zvedl krabici se spínači. Vše v pořádku.

Vytrhl dráty a lehce se dotkl.

Přeskočila jiskra. Ale mina nevybuchla.

„Co se děje?“ nakoukl dovnitř major Kubát.

„Miny. Nefungují.“ Zoufale se vyklonil z okna a snažil se zahlédnout konce drátů.

„Jenom ve špatných románech jde všechno jako na drátku,“ vzdychl Kubát. „Realita ale bývá někde jinde.“

„Ale kde?“ Martin se zaklonil zpátky.

„Nevím,“ pokrčil Kubát ramenem. „Možná je ten drát moc slabej, aby na takovou dálku odpálil roznětku.“

Martin zuřivě mačkal ostatní knoflíky.

Nic. Vůbec nic se nestalo.

„Krám jeden,“ smetl bedýnku ze stolu. Rychle zamířil a poslal pár výstřelů na protější dům.

„Tím se neuklidníš, a jenom vyplejtváš drahocenné náboje,“ uklidňoval ho major.

„Nebýt těch vašich granátů…,“ nedopověděl.

„Znovu útočí!“ ozvalo se z vedlejší místnosti.

Vběhli do místnosti, kde měli větší přehled. Opatrně vykoukli ven.

Dělo měnilo pozici. Pár desítek lidí se hrnulo k paneláku. Kousek od nich stál vysoký chlap a vykřikoval něco do amplionu. Martin zamířil, ale než stiskl spoušť, amplion se chlapovi roztříštil v ruce na několik kusů. Chlap se zaklonil a padl na záda.

„To byla Jana,“ napadlo ho.

Zamířil na dělo. Jeho osádka se kryla za dělovým pancířem.

„Je to zbytečný,“ uvědomil si a zamířil na jednoho z útočících pěšáků. Než stihl stisknout spoušť, ozvala se obrovská rána a dům se otřásl.

„Udělali díru v přízemí,“ hlásil Robert.

Desítky ozbrojených kluků se hrnuly k otvoru.

V pátém patře se rozštěkal kulomet a přibil je k zemi.

„Jen tak do nich,“ pochvaloval si major Kubát.

„Stejně neprojdou. Ve sklepě jsme to kvůli krysám zasypali.“ Martin zamířil a stiskl spoušť. Puška mu v rukou poskočila a jeho cíl padl.

„Jako na střelnici. Akorát, že tohle nejsou terče,“ napadlo ho.

Po výstřelu se okamžitě přesunul jinam.

Dělo začalo zaměřovat kulomet. Radek, obsluha kulometu, se už ale přesunul k nim.

Přebíhali od okna k oknu. Přes různé harampádí vykukovali a postřelovali nepřítele.

„Miřte hlavně na obsluhu děla. Vystrašení nebudou dobře mířit,“ radil jim major.

„Já mám strach. Jsem podělanej strachy,“ brblal Radek.

Kulka se odrazila od litinových kamen a s nepříjemným zasvištěním se zarazila do zdi.

„Mají už asi dvacet mrtvých, a my jen jednoho lehce zraněného.“

„Já můžu být další mrtvý,“

Ozval se výstřel ze střechy.

„Proč nemění pozici, jak jsem jí to říkal,“ bručel major na adresu Jany.

„Asi má odtamtaď dobrý výhled.“

„Tak ať zmizí. Zaměřují dělo.“

„Co?“

„Zvedají hlaveň.“

Michal vytočil telefon na střechu.

„Prý odešla, když vystřelila.“

„Kde je?“

„Neřekla. Ale nejspíš na telefonu,“ ukázal na přístroj a zazubil se.

Dělo nevystřelilo a útočníci se stáhli. Chvíli panoval klid.

Sešli se na střeše a opatrně sledovali okolí.

„Jak jsme na tom?“

„Dva ranění, kulomet bez nábojů. Jinak vše OK,“ hlásili.

„Myslíte, že se stáhnou?“ zeptali se majora.

„Rozhodně ne,“ zavrtěl hlavou. „Jen zkusí další fintu.“

„A co to bude?“

„Jak to mám vědět?“ pokrčil rameny.

Terénní auto se rozjelo proti dveřím. Pokusilo se vyjet na schody.

Čumák auta se zvedl a zadní kola hrabala. Kymácelo se z místa na místo.

Sebral připravenou láhev s benzínem, zapálil hadr a mrštil s ním z okna na auto.

Netrefil se, ale benzín se na betonu rozlil a plameny ožehávaly bok auta.

Hodil ještě jeden Molotovův koktejl.

Tentokrát se láhev roztříštila o střechu auta a to se celé ocitlo v plamenech.

Řidič a ještě někdo se pokusili vyběhnout, ale vběhli do rozlitého benzínu. Okamžitě začali hořet.

Vyběhli na trávu před panelákem a váleli se po zemi.

Namířil na ně puškou.

„Šetři náboji,“ zasyčel Michal.

Podíval se na majora. Mlčel a tvář měl jako z kamene.

„Pane majore?“ zeptal se.

„Ať si je zastřelí oni,“ odsekl.

Ozýval se řev. A střelba do oken se zintenzivnila.

Někdo vyběhl s nějakým hadrem.

„Brácho! Brácho!“ řval zoufale na hořící postavu.

„Teď střílej,“ poručil major.

Přesunul nitkový kříž na běžící postavu. Zaměřil na prostředek těla.

Zpětný náraz ho udeřil do ramene. Měl pocit, že zahlédl i krev, která vystříkla, když zasáhl postavu do prsou.

„Jsou neozbrojeni. Možná to jsou zajatci. Nebo otroci,“ zašeptal Radek.

„Možná,“ zavrčel major. „Přesuňme se na jinou pozici.“

Večer se za dveřmi ozvalo tiché zaškrábání.

„Kdo je tam?“ zeptala se hlídka.

„Zběh,“ ozvalo se šeptem.

„Kdo?“

„Utekl jsem od nich. Chci vás jen varovat. Ve čtyři ráno zaútočí všemi silami.“

Hlídka opatrně otevřela okénko. Venku stálo několik lidí.

„Všemi silami?“

„Ano. Už vědí, že je vás jen pár. Tak se připravují na útok ze všech stran.“

„Kolik jich bude?“

„To nevíme. Ale hodně.“

„Počkejte, zavolám vedení.“

„Nikoho nevolejte, zdrháme co nejdál od nich.“ Otočili se a zmizeli ve tmě.

„Kolik jich bylo?“ ptal se major hlídky.

„Asi tři. Nebo čtyři.“

Chvilku mlčeli.

„Musíme se evakuovat,“ rozhodl major.

Bylo ticho.

„Není jiná možnost. Náboje do kulometu už nemáme a po včerejším boji toho není ani dost do pušek.“

„Oni toho také moc nemají.“

„Přesto je přesila tak padesát na jednoho. Neubráníme se.“

Pokývali hlavami.

„Sbalíme, co budeme moct, a jdeme.“

„Já zůstanu,“ rozhodl se Martin.

„Pane Hovorný, je to zbytečné gesto.“ Major se postavil proti Martinovi.

„Má pravdu.“ Jana si stoupla vedle Kubáta. „Ukázali jsme jim, že umíme kousat. To jsme přece chtěli.“

Mlčel. Tohle byl jeho domov. Všechno tady budoval. A teď to dostane nějaká banda...

„Byla by hloupost, abys tu nechal život. Potřebujeme tě. Na zřícenině. Mysli na Moniku.“ Radek se přidal k Janě a majorovi. Ostatní se postavili vedle.

„Máte pravdu,“ sklopil hlavu. „Odejdeme. Ale nic jim tu nenechám. Raději to zapálím.“

„Je to dobrý nápad?“

Pažbou rozbíjel narovnané sklenice. Odšroubovával hrdla od limonád a dupal po plechovkách energetických nápojů. Nožem prořezával krabice s kávou a lil do nich saponát.

„Brečel bych,“ vzlykl. „Záda jsme si na tom zničili,“ naříkal, když na to všechno lil petrolej.

„Já blbec to šetřil,“ kopal do lahví s drahým alkoholem. „Denně jsem mohl bejt v lihu.“

Pažbu pušky měl zalepenou různými zbytky jídla. Pod nohama mu křupalo sklo s vylitým alkoholem a jinými věcmi a vše tvořilo smradlavou, křupavou a kluzkou kaši.

Škrtl zapalovačem a zapálil hrdlo láhve. Plamen zazářil modrožlutě.

„Taková škoda,“ vzdychl a hodil láhev mezi hromady hygienických potřeb.

„Jdeme dál. Ať si neodřízneme cestu,“ strčil do něj Radek.

Metodicky zapalovali jeden sklad za druhým. Začínali odshora a sestupovali dolů.

Nad nimi se ozývalo praskání a výbuchy, jak explodovaly některé chemikálie.

Dole ve sklepě se sešli. Odhrnuli zátaras před ukrytým sklepním okénkem a vylezli ven. Dostali se pod barikádu, která spojovala dva paneláky ve vnitrobloku. Už dříve měli takhle udělanou krytou cestu v barikádě, ale dnes ji poprvé využili.

Malým okénkem se protáhli do dalšího paneláku. Prolézali potichu, protože věděli, že nepřítel ho už obsadil. Na druhém konci odblokovali dveře a za ranního pološera proběhli ulicí.

Nikdo si jich nevšiml.

Přeběhli ještě několik dalších ulic a teprve potom zpomalili.

Schováni za roh opatrně vyhlíželi, zda je někdo nepronásleduje.

Nic, klid.

Vydali se na cestu ke zřícenině. Na kraji města vlezli do posledního většího baráku. Vylezli až na střechu a sledovali požár.

„Takový práce,“ vzdychl Michal.

„A můj domov.“

„Stálo je to tak třicet mrtvých a nic nemají.“ Major se snažil srovnat si brýle.

Martin stál a cítil, jak se v něm něco láme. Před očima mu proběhl včerejší den. Celý se roztřásl.

„Pojď,“ chytil ho někdo za rameno.

Sedl si na zem. Hlavu dal do dlaní.

„Děje se něco?“ sklonila se nad ním Jana.

„Mám to furt před očima. Toho kluka, jak běžel s dekou zachránit svého hořícího bráchu.“

Klekla si proti němu a objala ho.

„Kdybys to neudělal, možná bysme tam teď hořeli my. Nedalo se nic dělat.“

„Neměl zbraň. Určitě to byl někdo, koho někde unesli nebo zajali.“

„Nebo to byl někdo, kdo sám zajímal. Zabíjel a vraždil.“

„Neměl zbraň.“

„Položil si ji vedle sebe, když vyběhl ven.“

„Pořád mi to zní v hlavě.“

„To, co jste udělali, je na medaili.“ Majorovi se konečně podařilo srovnat obroučky brýlí.

Zvedl se a pomalu se vydal za ostatními. Sestupovali po schodech. Major zůstal stát. Pozoroval je, jak odcházejí.

Zastavili se.

„Pane majore, jdete s námi?“ otázala se Jana Kubáta.

„Ne,“ zavrtěl major hlavou, „musím je dál monitorovat. Je dost možné, že teď napadnou jinou komunitu nebo gang.“

„A?“

Major se otočil k hořícímu paneláku.

„Pokud budou oslabeni nebo se rozštěpí, snad se nám je podaří zničit.“

Rozloučili se a vydali se na cestu.

Rok 5. den 61. (30. listopad)

Na zřícenině byli přivítáni jako hrdinové. Vyprávěli, chlubili se.

Martin se toho nezúčastnil. Procházel se po hradišti. Kontroloval ozbrojené hlídky a s obavou sledoval, zda se neobjeví kouř, který by značil, že vzdálená hlídka zapálila a vyhodila do povětří první můstek přes potok.

Po chvíli se k němu přidal Karel.

„Všichni se baví pod plachtou,“ ukázal na prostranství uprostřed zříceniny, kde byla napjatá velká plachta, pod kterou se všichni scházeli.

„To je dobře.“

„Máš prý nějaký výčitky. Říkala mi Jana...“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „To už mě tolik netrápí.“

„Tak co tě trápí?“

Sledoval bavící se lidi pod plachtou.

„Budoucnost,“ odpověděl. „Už doma v paneláku jsem si všiml, že věci docházejí. Ale teď je to katastrofa,“ pokračoval.

„Jídlo máme.“

„Konzervy. Těma pole neoseješ,“ mávl rukou. „A tím to končí. Nemáme hadry, nemáme nářadí, nemáme kde bydlet a zima na krku.“

Jakoby na potvrzení Martinových slov se pomalu začaly snášet první vločky sněhu.

Rok 5. den 62. (1. prosinec)

V noci napadlo pár centimetrů sněhu.

Hned ráno se pohádal s Karlem, který zapomněl nechat vyměnit hlídky u můstků. Potom se pohádal s hlídkou, která přišla na střídání. Byly to páry, kluk a holka, a Martin zakázal na tyto vzdálené hlídky posílat holky.

Dopoledne strávil procházením po zřícenině a kontroloval zásoby.

Zkontroloval také svoje zásoby a byl zdrcen. Dobrá polovina jeho osobních zásob se ztratila. Nepodezříval nikoho, věděl, že se to stalo při stěhování.

Monika to ohlídat nedokázala, sama nevěděla, co patří Martinovi a co ostatním.

Přikryl svoji hromádku a pár Moničiných osobních věcí plachtou a se vzdycháním si šel po svých.

Vyhledal pana Otáhala a zeptal se ho, jak je na tom on.

„Hodně špatně,“ krčil čelo Otáhal. „Slepice a králíci mi mrznou. Zrní a zelenina hnije na holý zemi. Nemám čím tu drůbež nakrmit. Potřebuju tak dvacet lidí na výpomoc.“

„Dostanete je,“ potvrdil mu Martin. „Musíme hlavně zachránit co nejvíc obilí a ostatních věcí na osev.“

Otáhal ho vzal stranou.

„Letošní zimu ještě přežijeme na konzervách. Ale z toho, co máme, už další zimu nemáme naději,“ šeptal. „Je nás hodně. Z toho, co máme na osev, se na podzim sklidí tak pro padesát lidí, a ne pro tři stovky. Jasný?“

„Vím o tom. A co mám dělat?“ rozčiloval se Martin polohlasem.

„Ty jsi tu šéf. Ty rozhodni. Potřebuju ještě nějaký lidi, aby nasbírali seno a co najdou pro králíky a ostatní zvířata. Nebudu přece krmit slepice drahým zrním.“

„To rozhodně ne,“ souhlasil Martin.

„Tak se do toho dej,“ vrčel na něj Otáhal. „Všichni seděj u ohňů a nikdo nic nedělá.“

Otočil se k ohni. Posedávala tam hromada lidí a sledovala ho.

„To čekají na mě?“

„No jasně! Tak dělej,“ pobídl ho Otáhal.

Přešel k ohni. Projížděl pohledem sedící a dřepící postavy.

Nejprve chtěl pronést nějaký proslov, ale nic ho nenapadlo. Proto to zkrátil.

„Dvacet lidí na pomoc k panu Otáhalovi. Raději holky,“ začal rozdělovat práci. „Dvě skupiny na dřevo. Je tu málo pil a seker, tak střídat. Potřebujeme udělat alespoň nějaké další přístřešky. Další skupiny půjdou po okolí hledat něco k snědku.

Dvacet ozbrojených kluků na hradby,“ ukázal vzhůru na kamennou zeď.

Začali se rozdělovat. Přísně je sledoval. Očima vybíral mezi partami vůdčí typy a těm potom předal velení.

„Michale,“ zavolal na jednoho z nich. „Vezmeš si na velení hradby?“ zeptal se.

„Myslel jsem, že by se nás několik mohlo podívat do města. Zjistit, jak to tam vypadá.“

„To je dobrý nápad,“ pochválil Michala. „Půjdu já,“ rozhodl.

„A v tvé nepřítomnosti bude velet kdo?“

Zamyslel se. Karel se jako velitel moc neosvědčoval. Rozkazy vydával trochu zmateně a po dlouhém rozmýšlení. Hodně lidí za ním už ani nechodilo a dělalo si práci po svém.

„Máš pravdu.“ Podíval se okolo. „Vyber si několik lidí a opatrně zjisti, co se děje.“

Michal mávl na pár svých známých a odešel.

Martin přelétl očima zbytek lidí.

„Pojďte se mnou,“ kývl na ně. „Je potřeba lépe uložit to, co jsme sem nanosili, ať se to jen tak neválí na haldách.“

Rok 5. den 63. (2. prosinec)

Stále sněžilo. Přes noc napadlo skoro třicet centimetrů sněhu.

Hrozně to zkomplikovalo veškerou práci. Kácení stromů a svoz dřeva se zpomalil na polovinu, veškeré sbírání užitečných věcí ustalo. Plachty stanů se prověšovaly pod tíhou sněhu.

Michal se vrátil k ránu, ve chvíli, kdy Martin připravoval záchrannou výpravu.

Zjistil, že jejich panelák stále ještě doutná. Gang, který je vyhnal z města, se usadil v domech okolo a prohledává okolí.

Michal neviděl nic, co by odpovídalo přípravám na útok proti zřícenině.

Přesto zanechal jednoho kluka na hlídce a s ostatními se vrátil.

Cesta je zapadlá sněhem. Místy je ho po kolena. I kdyby se gang z města rozhodl zaútočit, v tomhle počasí by se vyčerpal, než by se ke zřícenině dostal, nehledě na to, že cesta je pro techniku nesjízdná.

Martinovi se ulevilo a odvolal polovinu hlídek z hradeb.

Rok 5. den 65. (4. prosinec)

Nepřítel se neobjevil. Později se dozvěděli, že obsadil na pár dní vyhořelý panelák, ale po několika dnech ho zima a nedostatek potravin donutily táhnout jinam. Padly prý i návrhy zaútočit na zříceninu, ale sveřepá obrana obránců paneláku a jejich konečné zničení veškerých zásob ho přesvědčil, že boj proti zřícenině by byl spíše ztrátou než ziskem.

Gang prý odtáhl k jinému městu, když předtím dostal malé výpalné od spojených gangů z centra. Rozpadl se ale dřív, než se k městu dostal.

Nikdy víc o něm neslyšeli.

Rok 5. den 70. (9. prosinec)

Napadlo velké množství sněhu. Mráz poklesl hluboko pod nulu.

V noci se krčili v provizorních úkrytech, třásli se zimou a jedli staré konzervy.

Do města se ještě neodvážili, jejich panelák stále ovládal cizí gang.

Stavěli narychlo malé dřevěné chatrče.

Rok 5. den 75. (14. prosinec)

Nikam se moc chodit nedalo. Sníh byl hluboký, ujít jeden kilometr stálo obrovskou námahu, auta nedokázala projet sněhem.

Nemohli dojít ani do okolních vesnic pro různé věci, kterými by mohli vylepšit své bydlení.

Odhrabávali sníh a hledali uschlou trávu, kterou by mohli nakrmit svoji malou kolonii morčat a králíků.

Rok 5. den 76. (15. prosinec)

V noci je probudilo dunění a chvění země. Část hradeb se sesula a zasypala jednu z chatrčí. Zabila kluka uvnitř a těžce zranila jeho dívku.

Celou noc odhrabávali sutiny.

Při kontrole se zjistilo, že malta mezi kameny hradeb se drolí a rozpadá. Některá další místa hrozila sesuvem.

Nahradili zničenou část zdi provizorním plotem z kůlů.

Morálka hodně poklesla.

Rok 5. den 80. (19. prosinec)

Slabá obleva. Sníh zledovatěl. Dalo se po něm lépe pohybovat za pomoci sněžnic, které se naučili vyrábět.

Rok 5. den 82. (21. prosinec)

Od otevřeného ohně chytla jedna z chatrčí. Dva lidé zahynuli v plamenech.

Rok 5. den 84. (23. prosinec)

Seděli pod velkou plachtou. Kousek od nich bylo velké ohniště, na něm kotel s čajem.

Došel si svým hrnkem ke kotli a nabral si.

Vrátil se na své místo, zachumlal se do nějakých hadrů a popíjel to, čemu se teď říkalo čaj.

Byla to směs různých čajů, už po několikáté převařených, do toho šípky a jehličí z borovice. Kvůli vitamínu C, jak doporučil doktor.

K obědu vodová polévka, potom guláš z konzerv. Jako příloha placky ze všeho možného. Kopřivové listí, drcené žaludy, zatuchlá strouhanka, vše zoufale pospojované několika vajíčky.

Dostávali z toho úporné průjmy. V zimě a ve sněhu se jim nechtělo chodit nikam daleko, proto bylo okolí zříceniny doslova zaneřáděno exkrementy.

Nedostatek teplé vody a hygienických potřeb u nich vyvolal celou řadu ekzémů, které nebylo čím léčit.

Budoucnost byla velice pochmurná.

Seděl a sledoval ohniště.

„Tři týdny,“ prohodil vedle něj Karel.

„Co tři týdny?“ trhl sebou.

„Říkám si, že kdybychom začali o tři týdny dřív s pracemi na zřícenině, nemuseli jsme takhle dopadnout.“

Chvíli přemýšlel.

„Myslím, že ne,“ odpověděl. „Měli bysme možná o trošku víc postaveno, ale zásoby bysme nenavozili. Problém byl, že jsme neměli moc času na navezení a uskladnění zásob. Stihli jsme přivézt jen ty nejnutnější potraviny. Pohonné hmoty a zbraně. Všechno ostatní vylítlo komínem,“ naznačil rukou.

Karel neodpovídal a sledoval dno svého hrnku. „Jak to vidíš dál?“ zeptal se po chvilce.

Pokrčil apaticky rameny.

„Špatně. Nemáme skoro nic na jaro na zasetí. Nemáme připravená pole. Nemáme bydlení. Nemáme nic.“

Karel se zvedl a šel ke kotli. Nalil si čaj a vrátil se.

„Máme sůl,“ řekl polohlasem. „To jediné by nám mohlo pomoct odrazit se ode dna.“

„Doufám,“ pokývl hlavou. „Ale nevím, co dřív. Se solí po okolí, shánět jídlo, začít něco dělat tady s těmi neobdělanými poli, nebo stavět hrad?“ vzdychl.

Rok 5. den 85. (24. prosinec)

Ráno do jejich stanu vešel doktor. Dřepl si a čekal, až ho bude Martin vnímat.

„Děje se něco?“ škrtl Martin zapalovačem a zapálil svíčku.

„Máme tu sebevraždu,“ zašeptal doktor.

„Kdo?“ Martin se vymotával z dek.

Doktor řekl jméno. Martin se nedokázal pořádně upamatovat.

„Jak se zabil?“ zeptal se.

„Oběšení. Vzadu, na jednom z těch kůlů,“ ukázal doktor neurčitým směrem.

Martin mlčel.

„Takhle to dál nejde.“ Doktor se podíval na plamínek svíčky. „Morálka je na bodu mrazu. Bude to pokračovat. Lidi nemají naději.“

Martin rozpačitě rozhodil rukama.

„Doktore, co mám dělat?“ zeptal se. „Svět se zhroutil. A my jdeme do prdele taky... Všichni to vidí. Zásoby ubývají. I když přežijeme zimu, na další rok to nevystačí.“ Chvilku mlčel a sledoval doktora. „Na rovinu. Pokud se zabil, udělal asi to nejlepší. Pro sebe i pro nás.“

Doktorova tvář se zkřivila nesouhlasem.

„Jenom si říkám: přežil vražedné vlny, a teď to vzdal. Kolik jiných by si to s ním rádo vyměnilo.“ Rozhrnul plachtu provizorního stanu a odešel do sněhové přeháňky.

Rok 5. den 86. (25. prosinec)

„Pozítří uspořádáme velký hon,“ rozhodl Martin ráno, když se rozcházeli po své práci.

„Hon? V týhle zimě? A hlavně kde? Všechna zvěř zmizela,“ ptali se lidi.

„Nezmizela. Utekla jinam. Je tady na ně moc živo. Kácení stromů, hluk a v nepodstatné míře i lov, to jsou věci, které způsobily, že zvěř z okolí vymizela.“

„A to půjdeme na lov s kušemi?“

„Ano. Alespoň se procvičíte ve střelbě.“

„Stejně nic nestřelíme.“

Rok 5. den 88. (27. prosinec)

Velký lov. Podařilo se jim zastřelit pět divokých prasat.

Morálka znatelně stoupla.

Dvě otěhotnění v komunitě (dlouhé noci).

Rok 5. den 100. (8. leden)

Teplota hluboko pod nulou. Zima byla tento rok velice studená a navíc na zřícenině bylo celkově chladněji.

Snažili se udělat nějakou práci, ale ruce křehly i v tlustých rukavicích.

Morálka klesá.

Rok 5. den 110. (18. leden) Zloději

„Máme tu zloděje,“ vyhrkla Jana, když ho ráno potkala.

„Kdo koho okradl?“ zeptal se.

„Zmizelo společné jídlo.“

Zarazil se. Nikdo zatím netrpěl hlady. Jídlo bylo sice nekvalitní, konzervované, ale bylo.

„Pojď,“ chytila ho Jana za rukáv, když viděla jeho rozpaky.

Dotáhla ho k jednomu ze stanů, kde měli zásoby. Plachta stanů byla nadzvednutá a rozřízlá. Bylo jasně vidět, že chybí hromada konzerv.

„Kdo by kradl jídlo? Máme ho zatím dost.“ Pořád nemohl přijít na důvod krádeže.

„Možná si dělá soukromé zásoby.“ I Janě to nepřipadalo moc logické.

„A nebo...,“ osvítilo Martina. Rychle se rozeběhl ke zbrojnici.

Doběhl k chatrči, kam schovávali zbraně. Nebyla zamčená.

Otevřel dveře a nahlédl dovnitř.

„Ty si myslíš…,“ nedokončila Jana.

„Pokud někdo ukradl jídlo, tak nejspíš proto, že chce utéct.“ Zapálil lampu a posvítil si.

„Chybí něco?“ ptal se sám pro sebe.

„To nezjistíme. Nemáme pořádnou evidenci.“

Okolo se shromažďovali ostatní, které překvapil Martinův a Janin úprk ke zbrojnici.

„Co se děje?“ ptali se.

„Nevšimli jste si něčeho podezřelého? Nechybí někdo?“ Martin vyšel ven.

„Čeho? Kdo?“

„Máme podezření, že někdo odsud utekl. A vzal hromadu jídla a možná zbraně.“

„Cože?“ ozývaly se rozhořčené hlasy. „Někdo ukradl jídlo?“

„Zmizely konzervy,“ vysvětloval Martin.

Další lidé přicházeli a před zbrojnicí se tvořil dav.

„Kdo měl hlídku u brány?“ ptal se Martin.

„Kdy?“

„Nevím. Dneska, včera. Možná už předevčírem.“

„Chybí osm pušek, dvanáct pistolí a revolverů a nezjištěná hromada nábojů.“ Jana vyšla ze zbrojnice.

„Víš to určitě?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Ale chybí něco?“ ptal se.

Pokrčila rameny. „Je v tom hrozný nepořádek.“

„Takhle se daleko nedostaneme,“ rozzuřil se Martin. „Odteď se musí vědět o každým, kdo má zbraň. A ty to budeš mít na starosti!“ ukázal na Janu.

Chtěla protestovat, pak ale jen kývla.

„Dám se hned do toho,“ souhlasila.

„Potřebuju vědět, jestli někoho nepostrádáte,“ znovu se otočil Martin k davu.

„Včera jsem měl hlídku u brány a odešli Honza, Ilona, Radka a Dan. Bylo mi divný, že mají všichni pušky,“ zahlásil někdo z davu.

„Vrátili se?“

„Za mojí hlídky ne.“

„Viděl dneska někdo Honzu, Ilonu, Radku nebo Dana!?“ zavolal do davu.

Bylo ticho. Mnozí kroutili hlavou.

„Měli nějaké batohy?“ zeptal se znovu hlídky.

„Ne.“

Mlčel.

„Mohli si to odnést už předtím. A někde schovat,“ dohadovali se znovu v davu.

„Nemají náhodou hlídku u města?“

„Ne. Tam nesmí ženský.“

„Tak ukradli ty zbraně a jídlo?“

„To nikdo neví. Ale jestli ano, tak jsou to pěkný svině.“

„Hajzlové. Pověsit je!“ sílily výkřiky.

„Jasně. Okradli nás!“

„A víme určitě, že to byli oni? Prý neměli batohy.“

„A kde jsou?“

„Ti už jsou daleko.“

„Šmejdi zlodějský.“

Našel v davu Michala. Kývl na něj.

Michal se protlačil dopředu a dav ztichl.

„Dvanáct kluků. Ozbrojte se puškami. Připravte psy,“ poručil.

Michal začal vybírat kluky. Jana jim vydala zbraně.

Trvalo docela dlouho, než se sešli. Každý se vyptával, kam se jde a co si má vzít.

Martin potichu zuřil a umiňoval si, že tohle se musí změnit. Na zřícenině musí být připravena vojenská hotovost.

Konečně vyrazili.

Padl předpoklad, že se uprchlíci pokusí schovat v nějaké vesnici v okolí. Zbraně a potraviny by jim mohly zajistit azyl. Nikdo ale nevěřil, že to bude Hradiště nebo jiná vesnice v blízkém okolí. Ty by neriskovaly nepřátelství se silnou a dobře vyzbrojenou skupinou ze zříceniny. Spíš to bude nějaká vzdálenější vesnice.

Než vyrazili, Martin si vytipoval tři směry, kudy by se dal, kdyby byl na jejich místě.

Rozdělil své muže na tři skupiny a každou poslal se dvěma psy vytipovaným směrem. Sám se dal se třemi dalšími kluky tím nejslibnějším směrem.

Po půl hodině narazili na stopy ve sněhu.

Vyrazili po nich.

„Myslíš, že máme šanci je dostihnout?“ funěl Robert za ním.

„Nesou hromadu zásob. To je bude zdržovat. A navíc, jsou tam holky.“

Psi je zdržovali. Neuměli stopovat. Rozbíhali se po lese a štěkotem všechno plašili. Nakonec to Martin nevydržel a nechal je poslat s jedním klukem zpátky.

„Teď jsme jen tři. Proti čtyřem,“ začal opatrně Robert.

„Vím to,“ zavrčel na něj. „Ale nevěřím, že někdo z nich se dokáže trefit do vrat od garáže.“

Robert mlčel a klusal v jeho stopách. Uprchlíci udělali chybu, že si nevzali sněžnice. Podle stop zapadávali hluboko do sněhu a to je muselo hodně zdržovat. Po chvíli narazili na tábořiště.

„Tady přenocovali,“ ukázal prstem na dvě plechovky od konzerv a zválený sníh.

„Tak jsou to opravdu oni.“ Robert zvedl prázdnou plechovku. Důkazy byly víc než jasné. Na zřícenině se plechovky schovávaly a odevzdávaly Romanovi.

Podíval se na hodinky. Bylo odpoledne. Pokud vyrazili včera ve stejnou dobu, urazili za dvě hodiny přibližně tři kilometry. To bylo hodně málo.

K vesnici, kam si myslel, že jdou, to bylo přes deset kilometrů. Mohli by je dostihnout.

Vyrazili dál. Střídali se ve vedení.

Stopy byly čím dál ostřejší. Po další hodině nalezli místo, kde se čtveřice utábořila na oběd.

Malý ohníček pod skalním převisem. Popel byl ještě horký.

Rychle se stmívalo. Rozhodli se přenocovat.

Pokud to světlo ještě dovolovalo, natahali co nejvíce dřeva z okolí. Udělali velký oheň a ze dřeva zástěnu, která je měla chránit před studeným vzduchem.

Jídlo neměli. Nevzali si. Vodu jen z rozpuštěného sněhu.

Ráno vyrazili ještě za tmy. Svítili si loučemi z borových větví.

Přestože byli nevyspalí, hladoví a unavení, zmocňovalo se jich zvláštní vzrušení, které nedokázali popsat. Pocit, že se rychle přibližují ke své kořisti, jim pumpoval adrenalin do žil. Sehraně střídali běh a rychlou chůzi. V rozednívajícím světle stále lépe dokázali vidět na stopy.

Když se úplně rozednilo, narazili na noční tábořiště uprchlíků. Ze zbytků ohniště se ještě kouřilo.

Nezdržovali se. V tichosti, jako vlci, se vydali za kořistí. Vyhýbali se velkým větvím a hustému porostu, který by praskáním a šustěním uprchlíky varoval.

Dostihli je na konci lesa. Robert, který zrovna skupinu vedl, se zarazil a padl k zemi. Ostatní ho automaticky následovali. Připlazili se vedle něj.

„Támhle jsou,“ ukázal na čtyři body uprostřed bílé pláně.

Martin vytáhl pušku a přes puškohled sledoval uprchlíky.

„Jsou to oni,“ potvrdil a natáhl závěr pušky.

„Ty je chceš oddělat?“ zeptal se Marek, třetí ze skupiny.

„Jasně.“ Jedno oko měl na optice puškohledu a druhým sledoval Roberta, jak se připravuje ke střelbě.

„Co ty?“ zeptali se Marka.

Připravil se také ke střelbě.

„Já prvního, ty druhého,“ upřesnil Martin cíl. „A ty tu další,“ poručil.

„Je to holka.“

„Zlodějka.“

„Ale.“

„Kušuj.“ Pevně přimáčkl pažbu k rameni a sledoval cíl.

„Jsou v zákrytu,“ šeptal Robert.

„Střílej první, ten tvůj je líp vidět.“

Robert zamířil a zmáčkl spoušť. Ozvala se rána.

Z lesa se vzneslo několik vyplašených havranů.

Druhá postava v řadě rozhodila ruce a padla dopředu.

Zbývající se zastavily a ani se nepohnuly.

„Ideální cíl,“ pomyslel si Martin a stiskl spoušť. Zpětný úder do ramene ho zabolel. Přes skla puškohledu jasně viděl, jak kulka prolétla jeho cíli hlavou a při výletu ven s sebou vzala i těžkou čepici, kterou na hlavě měl.

Chvilku bylo ticho. Další dvě postavy stály na sněhu a čekaly na ortel.

„Dělej,“ šeptal Martin.

„Já nemůžu,“ drkotal zuby Marek.

„Já první, ty druhou,“ sklonil se Robert k pušce.

„Škoda nábojů,“ odpověděl Martin. „Zahoďte zbraně!“ zavolal na přeživší.

Okamžitě odhodili zbraně a zvedli ruce.

„Rojnice,“ zašeptal Martin. „Ty vlevo a ty vpravo,“ ukázal jim.

Vyšli z lesa a pomalu se přibližovali, zbraně připravené k výstřelu.

„Nehejbejte se!“ varoval je, když jedna z postav začala skládat ruce.

Přišli až k nim. Byly to Radka a Ilona. Stály tam a třásly se strachy a zděšením.

Podíval se na kluky. Dan byl mrtvý. Jeho střela mu urazila kus hlavy a vystříklá krev vytvořila na sněhu drobný poprašek červené barvy.

Honza ještě žil. Robertova střela prolétla batohem a nejspíše vnikla do plic. Ležel na zemi, z pusy mu vytékala krev. Byl částečně v bezvědomí a v tomto polomrákotném stavu se stále snažil zvednout a popolézt dopředu.

Robert přišel blíž. Nohou ho přimáčkl k zemi. Sundal mu opatrně čepici, přiložil hlaveň k zátylku a stiskl spoušť.

Ozvala se rána a obě holky vykřikly.

Martin je nezúčastněně sledoval. Pak se podíval na Marka.

Stál tam, v obličeji celý bílý. Vypadal, že každou chvíli začne zvracet.

Martin se od něj znechuceně odvrátil a zaměřil svou pozornost na holky.

„Svlíkat,“ poručil jim.

Neodvážily se neposlechnout. Začaly ze sebe sundávat oblečení.

„Nacpi jejich oblečení do kabátu a udělej z toho pytel,“ poručil Markovi.

Opatrně položil pušku na zem a splnil příkaz.

„Boty taky?“ zeptala se Radka.

Kývl.

Sundaly si i boty. Stály před ním jen ve spodním prádle a třásly se zimou a strachem. Robert mezitím svlékal šaty z mrtvých.

„Pomož mu,“ poručil Markovi a ukázal na Roberta.

Během chvilky svlékli mrtvoly a udělali balíky i z jejich oblečení. Aniž by přestal mířit na holky, nandal si na záda jeden z batohů. Robert a Marek na sebe natáhli, co mohli, a do rukou vzali balíky s oblečením. Pomalu ustupovali.

„Prosím. Mějte slitování,“ vzlykala Radka.

„Vy jste ho s námi taky neměli,“ odsekl jí.

Pozpátku došli na okraj lesa. Tam si Martin dal na rameno pušku a vzal jeden z balíků. Stáli na okraji lesa a přes větve sledovali svoje oběti.

„Ty je tam chceš opravdu nechat?“ zašeptal Marek.

Mlčel.

„Jsou to holky.“

„No a co,“ odsekl mu. „Co si myslíš, že se stane, pokud je přivedeme zpátky?“

„Nevím. Ty ano?“

„Ne.“ Otočil se od planiny a vydal se na zpáteční cestu.

„Alespoň ty šaty jsme jim měli nechat.“ Marek nerozhodně stál na kraji lesa.

Zastavil, ale neotáčel se.

„Pokud jim necháme šaty, stejně nepřežijou. Beze zbraní a jídla je nikde nevezmou. Zabijí je a dopadne to úplně stejně. Jen to oblečení bude nosit někdo cizí,“ odpověděl a znovu vykročil. „Měl jsi je zastřelit, když jsi měl možnost. Měly by to už za sebou.“

Marek se pomalu otočil a vyrazil za nimi.

Rok 5. den 126. (3. únor)

Konečně se teplota začala pohybovat v plusových bodech. Přes noc ještě klesala pod nulu, ale ve dne vše začalo tát.

Martin a vedení jako první bod stanovili vyčištění hradu a opravu padlé zdi.

Rok 5. den 130. (7. únor)

Velká bouře. Déšť se sněhem. Vše zmáčené a promrzlé. Některé zásoby znehodnoceny. Zvláště semena zeleniny a obilovin připravená na osev velmi utrpěla.

Dva případy zešílení v komunitě. Jedna sebevražda.

Rok 5. den 150. (27. únor) Bota

Probudila ho zima.

Vymotal se z hadrů a kusů oblečení, kterými se na noc přikrýval.

To všechno nahrnul na Moniku, která spala vedle něj.

Zkušebně nadzvedl plachtu jejich stanu. Nebyla těžká, v noci nesněžilo. O to více ale asi mrzlo.

Potmě si natáhl boty. Byly děravé a studené.

Po paměti hrabal ve svých zásobách. Nahmátl krabičku cigaret a jednu z nich vytáhl. Pak sebral několik prázdných plechovek od konzerv, rozhrnul plátěnou přední stěnu stanu a vyrazil do tmy.

Procházel po zřícenině a kontroloval hlídky. Ve světle jedné z lampiček zkontroloval čas.

Bylo ještě moc brzo.

Došel k velkému ohništi uprostřed zříceniny. Oheň příjemně hřál. Nad ohněm kotel s vařící vodou.

U ohně se hřálo už několik lidí, co nedokázali spát.

Služba mu nalila náhražku čaje.

Potichu upíjel. Nikdo si ho nevšímal.

Když se rozednilo, vydal se na obchůzku. Zkontroloval zásoby dřeva. Z polen nožem seškrábal vyteklou pryskyřici a dal ji do jedné z plechovek.

Znovu zkontroloval hlídky.

U velké nástěnné tabule uviděl pana Otáhala. Rychle k němu doběhl.

„Studujete rozdělení?“ začal nenuceně hovor.

Pan Otáhal pokýval hlavou a neodpověděl.

Sledovali spolu mapu, na které bylo rozparcelováno okolí zříceniny. Každý z osazenstva si vylosoval svoji parcelu a s tou mohl nakládat podle svého uvážení. Zároveň se rozdělilo veškeré zrní a jiné věci na osivo. Každý dostal svůj díl, který si mohl uložit buď k sobě, nebo do hlídaného centrálního skladu.

„Myslíte, že se urodí?“ optal se znovu Martin.

„Bůh suď,“ krčil rameny pan Otáhal. „Pole jsou odpočatá, roky je nikdo neobdělával. Ale stačí jediná bouřka s kroupami a veškerá úroda je pryč.“

„Nikdy by mě nenapadlo, jak se budu děsit špatného počasí,“ přiznal Martin.

„Je to bída.“ Pan Otáhal prstem ukázal na mapu. „Nevylosoval sis zrovna moc dobrý díl.“

Martin sledoval prst na mapě.

„Pokud tam zaseješ, polovina ti nevzroste,“ pokračoval pan Otáhal.

„Co mám dělat?“

„S někým si to vyměň.“

„To by nebylo čestný.“

„Ach jo,“ vzdychl Otáhal. „No, dobrá. Dej mi svoje obilí a já ti to zaseju u sebe. Mám přece jenom lepší hlínu než ty.“

„A můžu i zrní od Moniky?“

„No jo. Zkus ale sehnat brambory. Ty na tom tvým kamenitým poli snad porostou.“

„Brambory? Kde mám sehnat brambory?“ rozhodil Martin rukama.

„Jsi šéf. Starej se.“ Otáhal se otočil od mapy a odkolébal se pryč. Martin ještě chvíli studoval mapu a pak šel za Romanem.

Před Romanovou dílnou stálo několik lidí. Nakukovali dovnitř a pochechtávali se.

„Co se děje?“ zeptal se.

Udělali mu místo a nechali ho projít.

U Romana v dílně bylo teplo. Na ponku ležel kluk s oteklou tváří.

Roman měl v ruce kleště a snažil se vytrhnout ležícímu klukovi zub. Další kluk držel ubožákovi hlavu.

„Co to...?“ Martin se zarazil, když uviděl opodál stát doktora. Přešel k němu.

„Roman trhá zuby?“ zeptal se doktora.

„Jako ve středověku. Kovář byl i místní dentista,“ potvrdil doktor.

„A vy?“

„Já na to nemám sílu. A ani žaludek.“

Opřel se vedle doktora. Doktor držel v jedné ruce láhev alkoholu a v druhé skleničku. Občas si z láhve trošku přihnul.

„Chceš?“ nabídl mu.

„Takhle po ránu?“ zavrtěl hlavou.

Doktor stočil hlavu na pacienta.

„Zaber,“ poručil Romanovi. „Ten zub musí ven.“

Roman zabral. Kluk na ponku zaúpěl. Až k Martinovi bylo slyšet praskání, jak zub povoloval.

„Nejde to.“ Roman si otřel čelo. „Nechcete to někdo vzít za mě?“ zeptal se pochechtávajícího davu ve dveřích dílny.

Zavrtěli hlavou. Roman vzdychl, znovu zabořil kleště hluboko do úst své oběti, stiskl a zabral.

Znovu se ozvalo zapraskání, úpění nešťastníka na ponku a pak najednou byl zub venku.

„Sláva!“ zajásal Roman a prohlížel si zub v kleštích.

Doktor podal klukovi na ponku skleničku s alkoholem a kus vyprané látky.

„Vykloktej, vyplivni a pak si tohle dej na tu díru a skousni,“ poručil.

„Je to ten správnej zub?“ Roman si pořád prohlížel zub v kleštích.

„No to snad ne?!“ úpěl kluk a plival krev a alkohol do kýble u ponku.

Doktor vzal opatrně kleště od Romana a podíval na zub ve světle lampy.

„Snad ano,“ pokrčil rameny. „Doufám.“

„Další zub netrhám.“ Roman vzal kleště zpátky od doktora. Zub doktorovi pustil do natažené dlaně.

„Kdo tu nemá co dělat, ať odejde. Už tu není nic k vidění,“ zavolal ke dveřím.

Dílna se pomalu vyprázdnila. Poslední odešel doktor se svým pacientem.

„Co ty po mně chceš?“ zeptal se Roman Martina.

„Mám tu nějaké konzervy.“ Položil na ponk plechovky od konzerv. „Uděláš mi z jedné hrnek?“

Roman plechovky sebral.

„Jo,“ zabručel. „To je všechno?“

„Potřebuju asi metr měděného drátu.“

„Tak na to zapomeň.“

Sáhl do kapsy a z malé krabičky vytáhl cigaretu, kterou si připravil už ráno.

Roman se po ní natáhl.

„Je celá vyklepaná,“ bručel.

„Jestli nechceš...“

„Ale jo. Jak silný drát?“

Zul botu a položil ji na ponk.

„Na tohle,“ ukázal žraloka na botě.

Roman zašátral v jednom ze šuplíků a vytáhl klubko drátu. Odmotal asi metr, odštípl kleštěmi a podal mu ho.

„To musí stačit.“

Martin kývl. Vzal poslední plechovku, do které si ráno naškrabal smůlu ze dřeva, a položil ji na oheň.

„Můžu?“ ukázal na nářadí.

Roman kývl.

Martin vzal naostřený kus železa a začal dělat díry do boty. Roman mezitím opatrně vyklepal obsah cigarety do pytlíku s tabákem a zamíchal ho s obsahem pytlíku.

„Kolik bereš za zub?“ zeptal se Martin Romana.

„To je věc doktora. Neodvážil bych se mu o něco říct.“

„Dřív by ti zkažený zub nevytrhli.“ Martin dokončil děrování.

„Dřív bych nekouřil listí smíchaný s tabákem,“ pozvedl Roman pytlík.

„Já si čistím zuby tak, že rozžvýkám kus klacku, pak si vezmu trochu dřevěnýho uhlí z ohniště a tím si to brousím.“

„Tfuj,“ odplivl si Roman. „Já mám ještě nějakej kartáček. Sice už skoro bez chlupů, ale ještě to jde.“

„Hodně lidí si zuby nečistí.“

„Pak skončí u mě na ponku.“ Roman se podezřívavě podíval na plechovku na ohništi, ze které se začalo kouřit.

Martin ji vzal do kleští a přenesl na ponk. Malým klacíkem nanesl rozpuštěnou pryskyřici na kůži na botě a pevně zmáčkl. Pak začal připravenými dírkami provlékat drát a stahovat jím botu.

Roman ho pozoroval.

„Byl by z tebe dobrej švec.“

„Možná.“ Martin se snažil pospíchat, než pryskyřice úplně ztuhne.

„Někteří z nás už mají místo bot jen gumu z pneumatiky přivázanou k noze kusem hadru,“ pokračoval Roman.

„To vím. Taky mě to asi čeká.“ S despektem si prohlížel svoje dílo.

„Víš taky, že na celou naši partu jsou jen dvě jehly na šití?“

„Jasně, že vím.“ Sedl si na stoličku a začal si na nohu namotávat kus hadru.

„Ponožky už mám taky na cucky,“ vzdychl Roman. „V Anglii jsem ponožky kolikrát vyhodil, protože se mi je nechtělo prát, a koupil jsem si nové.“

Martin dokončil omotávání nohy onucí, nazul si botu a opatrně došlápl.

„V paneláku jsme měli dvě místnosti plný bot. Mohl sis vybrat velikost a značku. A oblečení, jaký jsi chtěl.“

Martin vzdychl.

„Co naděláš. Teď máme každej jedny boty a pár hadrů, co jsme zachránili.“

Roman vzal jednu z plechovek, které Martin donesl. Rychle malým kladívkem sklepal ostrou hranu okraje plechovky. Průbojníkem udělal v plechovce na boku dvě díry. Nůžkami na plech odstřihl z další plechovky malý pruh plechu, ohnul okraje a zaklepal je. Na okrajích proužku prorazil dvě dírky. Vytvaroval držadlo, přiložil k plechovce, protáhl skrz dírky dva hliníkové nýtky a na tlusté trubce je rozklepal.

„Tady máš svůj hrnek,“ podal hotovou práci Martinovi.

Celá práce mu netrvala ani deset minut. Rozhodně míň času než trhání zubu.

Rok 5. den 152. (1. březen)

Jaro.

Sníh už roztál a proměnil okolí v bahno.

Jsou vysláni kupci všude po okolí, aby za sůl a jiné věci sehnali co největší množství semen.

Jak se pak s větším či menším úspěchem vraceli, dostal každý z komunity povinnost proměnit v okolí kus louky, nebo v lepším případě zplanělého pole, v úrodnou hroudu.

Byl proveden tajný nájezd na město. Po svých dřívějších výpravách věděli, kde mají hledat. Podařilo se jim najít a odvést dva malotraktory, které odvedly při orání a setbě obrovský kus práce. Bohužel, znamenalo to spotřebu cenné nafty.

Jejich panelák byl zničený, z větší části vyhořelý a prázdný. Opatrně ho prolezli, ale nenašli nic, co by se jim v současné době mohlo hodit.

Všude na okraji města stály cedule, že město je pod správou spojených gangů a jakýkoliv nepovolený vstup se trestá smrtí.

Rok 5. den 154. (3. březen)

V okolí zříceniny a i jinde se pohybují cizí lidé. Jsou to uprchlíci z měst. Žebrají o potravu, nabízejí se na práci.

Zima ve městě byla hodně zlá. Zásoby jídla jsou vyčerpány, ve městě řádí hladomor.

Občas mají nějakou drobnost, kterou s nimi obyvatelé zříceniny vymění za trochu jídla. Ale většinou odejdou s prázdnou.

Často to jsou uprchlí otroci. Postavou připomínají vězně z koncentračních táborů.

Když jsou odmítnuti, neprotestují, odevzdaně jdou žebrat o jídlo a práci do jiných míst.

Jeden pár, kluk a holka, několik dní seděli před branou do zříceniny a žebrali o trošku jídla. Potom zemřeli.

Nebyla doba na soucit.

Rok 5. den 160. (9. březen)

Požádali o pomoc Hradiště. Za úplatu jim byli poskytnuti dva experti na farmaření, kteří jim předali četné rady a zkušenosti.

Rok 5. den 162. (11. březen) Vietnamci

Odpoledne dorazil jeden z kupců. Robin. Rychle vyhledal Martina.

„Mám možná dobrou zprávu,“ vyhrkl ze sebe, když ho objevil.

„Dobré zprávy potřebujeme.“ Martin seskočil se zdi, kterou pomáhal opravovat. „Co to je?“

„Stavovali jsme se ve vesnicích západně od nás. Nic na výměnu neměli. Prý to na podzim všechno prodali Vietnamcům.“

„Těm z toho Motorestu?“

„Jo. Těm, co je Motorkáři vyhnali z města.“

„Takže, Vietnamci mají zásoby?“ Martin si pohladil strniště na bradě.

Okolo se shromažďovali další.

„Oni mají zásoby a my zbraně,“ řekl někdo.

Martin přemýšlel.

„Oni mají taky zbraně. Než Vietnamci museli odejít z města, prý došlo taky na střelbu. A slyšel jsem, že Motorkáři měli dost velký ztráty.“

Robin rychle zvedl ruku.

„My jsme se tam u nich stavovali,“ řekl.

„U koho?“

„No, u těch Vietnamců. A mluvili jsme s nimi. Říkali, že nám klidně něco prodají.“

„Za sůl?“

„To ani ne. Tu tolik nepotřebují. Ale chtějí zlato a stříbro.“

Všichni ztichli.

„Zlata a stříbra máme hodně,“ řekl někdo.

Byla to pravda. Zlata nanosili docela dost a při útěku z města ho nějak automaticky brali s sebou. Většina holek a kluků nosila prsteny a řetízky, co někde našli.

„Kolik nabízí?“ zeptal se Martin.

„Za zlatý prsten jsem dostal dvě kila pšenice.“

„Tolik?“ vykulil Martin oči.

„Byl to těžkej prsten. Měl přes pět gramů.“

„To by nás mohlo zachránit.“ Všichni začali vzrušeně šeptat.

„To není všechno,“ pokračoval Robin. „Prý nám půjčí obilí na setbu. A při sklizni jim to vrátíme. Teda,“ odmlčel se, „plus jim ještě přidáme jednou tolik, než jsme si vypůjčili.“

„Takže stoprocentní zisk?“ Jana se protlačila davem, který se okolo Robina udělal.

„Co naděláš,“ pokrčil Martin rameny. „Uvidíme, kolik toho dostaneme za ty šperky.“

„Zbavíme se cetek a ještě dostaneme jídlo,“ zasmál se někdo.

„To je jasný. K čemu zlato...“

„Přidali mi k tý pšenici i kartáček na zuby,“ vytáhl Robin z kapsy kartáček.

Všichni ztichli a sledovali Robina. Martin vzal opatrně kartáček do ruky.

„Pěknej. Ještě zabalenej,“ pochválil a podal ho dalšímu.

Kartáček šel z ruky do ruky.

„Co tam ještě mají?“ ptala se Jana.

„Hodně věcí, hlavně nářadí. Ale jsou tam i věci, co jsem už skoro půl roku neviděl. Oblečení, látky, boty.“

Rok 5. den 191. (9. duben)

Začali sázet brambory. Koupili velkou várku naklíčených čtvrtek z Hradiště.

Rok 5. den 222. (10. květen)

Práce na polích a zahradách se začala přesouvat na hrad. Konečně se začalo i na zřícenině pokračovat ve stavbě.

Cesta na zříceninu, špatně postavená a silně poškozená jarním táním, se musela na mnoha místech opravit a předělat.

Při kontrole opevnění se zjistily trhliny ve zdi. Na některých místech se musely hradby strhnout a znovu postavit. To vše se dělalo za neustálého hlídkování a kontrolování okolí.

Rovněž pole se musela začít hlídat. Několikrát, hlavně v noci, se pokoušeli hladoví lidé vyhrabat zaseté zrno.

Rok 5. den 233. (21. květen)

Martin vyhlásil první z mnoha svých oblíbených cvičných poplachů. Po odvolání poplachu se sešli a diskutovali, kde dělají chyby.

Rok 5. den 234. (22. květen)

Pan Otáhal měl pravdu. Odpočinutá pole opravdu slibovala bohatou úrodu.

Rok 5. den 237. (25. květen)

Konečně začala výstavba prvních buněk na bydlení.

Rozhodnuto a rozplánováno bylo nakonec toto: buňky měly rozměr 3m x 2m x 2m a byly postaveny ve třech patrech nad sebou.

Přízemní buňky patřily hradu. Byly v nich stáje, skladiště, cokoliv. Hrad je nesměl prodat, prázdné ale mohl pronajmout.

První a druhé patro tvořily obytné buňky.

Každá měla vstupní otvor a dva další z každé větší strany. Tím byla celé patra mezi sebou propojena.

Po počátečních dohadech se většina přiklonila k tomuto řešení. Za prvé, ušetřilo se na materiálu, a za druhé, bylo to z bezpečnostních důvodů: například při požáru nezůstali majitelé buňky uvězněni ve své buňce, ale mohli bočními otvory proběhnout do bezpečí.

Bylo zakázáno tyto otvory napevno uzavřít, ale bylo povoleno opatřit otvory zárubní (velikost otvorů byla ostatně tak koncipována) a dveřmi (se zámkem nebo petlicí). To vše ale na vlastní náklady.

Zadní strana měla malý větrací otvor a stála asi 50 centimetrů od hradební zdi. Tím byla vytvořena vlastně další stěna, která mohla pří zřícení hradeb tvořit obranu. Větrací otvor mohl být využit jako střílna.

Mezera mezi zadní stěnou a hradební zdí byla ponechána kvůli cirkulaci vzduchu.

Do buňky se zpočátku lezlo po žebřících, později se začaly stavět dřevené terasy a ochozy.

V pozdějších dobách byly přízemní buňky pronajímány a využívány i jako obchody. Obchodník mohl vlastně využít svůj díl podloubí jako krámek.

Rok 5. den 244. (1. červen)

Většina lidí pracuje na polích, zahradách a jako hlídky. Práce na hradě zaostává.

Rok 5. den 336. (1. září)

Pokud by se bohatství přepočítávalo na jídlo, Martin dávno přestal být nejbohatším členem komunity. Část jeho zásob se při stěhování poztrácela, část byla zničena. Nebyla to jeho vina, dohlížel na obranu paneláku a neměl čas si hlídat své zásoby. Na obranu lidí z komunity nutno dodat, že ztráty nebyly způsobeny krádežemi, ale spíš všeobecným zmatkem při rychlém stěhování.

Nejbohatším členem se stal pan Otáhal. Nejlépe rozuměl farmaření, měl okolo sebe několik oddaných lidí, zvláště dívek, které mu nikdy nezapomněly, že jim hlavně on pomohl, když je tehdy major Kubát do komunity dosadil.

Rok 5. den 346. (10. září)

Nastal večer.

Sedl si na hradby a sledoval západ slunce.

Byl po celém dni hodně utahaný. Na rukou měl mozoly od tahání tvárnic.

Dopoledne na polích, odpoledne na stavbě, večer řešit spory v komunitě. Občas z toho utekl někam, kde se k němu mnoho lidí nedostalo. Například jako teď.

Ozvaly se kroky.

Otočil se. Po skoro hotových buňkách se k němu blížil Karel. Přeskočil metrovou mezeru mezi buňkami a hradební zdí a přistál vedle Martina.

„Děje se něco?“ zeptal se Karla.

„Ne,“ pozvedl ruku, v níž držel láhev, „ale nemám s kým pít.“

Ukázal vedle sebe.

Karel se posadil a otevřel láhev.

„Domácí?“ zeptal se ho Martin.

„Ne. Ještě z dob hojnosti,“ ukázal na vinětu. „Staré zásoby.“

„Doba hojnosti,“ opakoval po Karlovi.

Karel se napil a podal láhev.

„Doba hojnosti,“ potvrdil. „S láskou na ni vzpomínám.“

„To mi povídej.“ Také se napil.

Tekutina byla jemná, nenechávala za sebou takový nepříjemný ocas jako ty samohonky, co se jim dařilo dělat z popadaného ovoce.

„Vodka jemná,“ přečetl vinětu.

Karel se opíral zády vsedě o zeď.

„Doba hojnosti,“ znovu opakoval. „Pamatuješ, když jsme chodili do hospody? Lil sis rum do piva.“

„Pivo,“ vzdychl.

„A Jana si lila rum do koly.“

„Kolu už jsem neviděl asi rok.“

„Jana má jednu. Neotevřenou.“

„Kecáš!“

„Ne. Má ji schovanou. Vždycky ji jednou za čas vytáhne a nábožně na ni zírá. Pak ji zase uklidí.“

„To už nemůže být k pití.“

„Jó, myslím že je. Vydrží to roky.“

„Už si ani nepamatuju, jak chutnala.“

Chvilku mlčeli a přemýšleli.

„Já si ani nepamatuju, jak chutnala třeba rejže,“ začal Karel.

„Já už taky ne. A to ji máma vařila pětkrát tejdně. Lezla mi i ušima. Co bych dneska za jednu porci dal...“

„A chleba. Nemyslím ty placky, co dělá Nikolaj, ale pravej chleba. Pamatuješ?“

„Ne.“ Rychle se napil, aby spláchl plnou pusu slin.

„Co banán? Nebo pomeranč?“ pokračoval Karel.

„Drž hubu, ty vole,“ zavrtěl hlavou.

Chvíli bylo zase ticho.

„Já už nevím, jak chutnal sýr. Jogurt…,“ začal znovu Karel.

„Kafe,“ skočil mu do řeči.

„Kafe,“ opakoval Karel.

„Kakao. Pribináček. Rohlík. Dalamánek. Citron.“

„Máme kyselinu citronovou.“

„Ale ta vůně citronu...“

„To ne,“ potvrdil mu.

„A to pivo. Mohl sis vybrat z několika druhů.“

„Značek,“ opravil ho Karel a zhluboka se napil.

„Na moje narozky mi máma udělala dort. Ovocnej. Byly tam mandarinky a kiwi. A hromada šlehačky. A pak jsem to v hospodě s vámi zapil pivem a měl jsem průjem celej večer,“ zasmál se.

„A Pavel se poblil.“

„Pavel.“

Oba zase zmlkli. Smutně hleděli do zapadajícího slunce.

„Co děláte, že děláte?“ objevila se u nich Jana s Monikou.

Podívali se po sobě.

„Vymýšlíme, co všechno je potřeba zítra udělat,“ zalhali.

Rok 5. den 350. (15. září)

S obrovským zpožděním dokončena dostavba prvních dvaceti buněk. Každému členovi komunity přidělili číslo. Ta se potom losovala. Bylo jich taženo třináct (pět buněk byly sklady v přízemí a dvě buňky dostaly přednostně těhotné holky, i když nikdo nepředpokládal, že přežijí další vlnu).

Patnáct šťastlivců získalo konečně nové bydlení.

Rok 5. den 354. (19. září) Mrtvý

Projížděli zničenými vesnicemi. Na kolech s přívěsnými vozíky.

Procházeli domky a pomalu skládali na vozíky věci, které by se jim mohly hodit.

Odloučil se od ostatních.

Obešel polozbořený barák a leknutím uskočil.

Proti němu na zemi, zády se opíraje o malou zídku, seděl kluk v roztrhané vojenské uniformě. S otevřenýma očima ho pozoroval.

Nahlédl zpoza rohu, s puškou připravenou k výstřelu. Nic se nepohnulo.

Pomalu došel až k němu. Bylo mu jasné, že je mrtvý, ale doba ho naučila opatrnosti.

Šťouchl do něj hlavní.

Trošku se sesunul. Hlava se mu pootočila a odhalila průstřel ve spánku.

Zaposlouchal se do zvuků okolí.

Nic.

Mrtvý tu musel už být nějakou dobu a ten, kdo ho zabil, už asi odešel.

Znovu k němu sklonil hlavu.

Neviděl mu do tváře. Ukázal se mu jen ten malý otvor v hlavě.

V tu chvíli si vzpomněl na jednu méně známou písničku od Karla Kryla.

„Otvorem ve spánku zpívání skřivánků neuslyší,“ stálo v ní.

Zvedl oči a zahleděl se se znovu do krajiny.

Všude byl klid.

Prošel zničenou vesnici. Kolo tlačil vedle sebe. Na konci stálo spálené vojenské auto.

Michal a ještě několik kluků postávali okolo.

Položil kolo, udělal několik kroků a nahlédl dovnitř. Vnitřek auta shořel, uvnitř bylo několik mrtvol, spálených k nepoznání.

„Pošleme sem Romana s partou, aby se podíval, jestli z toho auta nemůže něco upotřebit.“ Ustoupil krok dozadu, aby necítil intenzivní smrad spáleniny.

„Nepohřbíme je?“ zeptal se Michal a ukázal na spálené mrtvoly v autě.

„Znali jsme je?“ odpověděl otázkou.

„Neznám jiného člověka, který by na očích nosil takovýhle lupy.“ Michal otevřel ruku. Byly v ní spálené brýle. Skla v brýlích žárem popraskala a umělá hmota shořela.

„Kubát,“ vydechl překvapeně.

Rok 5. den 357. (22. září) Zpráva

Jana nervózně obracela papír v ruce.

„Problém?“ zeptal se jí.

„Ano. Ale netýká se nás.“

Kývl hlavou, aby povídala.

„Spojené gangy chystají útok.“

„Na nás?“

„Ne. Říkala jsem, že se to netýká nás.“

„Tak na koho?“

„Na Hradiště. A na další vesnice v okolí.“

„Tak to je problém, který se nás týká. A dost.“

„Neútočí na nás.“

„Od koho to víš?“

„Říkala jsem ti, ať se neptáš. Tak proč se mě pokaždé ptáš?“

„Měl bych to vědět. Kdyby se ti něco stalo.“

„Kdyby se mi něco stalo, tak se stejně ohlásí tobě. Ale pokud o nich nevíš, je to lepší pro všechny.“

Odevzdaně si povzdechl.

„Dobrá,“ souhlasil. „Nebudu se vyptávat.“

Spokojeně kývla hlavou.

„Co s tím Hradištěm?“ zeptala se.

„Musíme je varovat.“ Zarazil se a chvíli přemýšlel. „Ne,“ rozhodl se, „my jim musíme pomoct.“

„Jak pomoct? Vojensky? Není to naše věc.“

„Je to naše věc. Pokud zničí nebo zotročí Hradiště a ostatní vesnice v okolí, oslabí to nás. Jsme na nich docela závislí. A v budoucnu ještě budeme. To, že ve městě není co k žrádlu, to je problém gangů, které ve zbytečném plýtvání a vzájemných potyčkách vyčerpaly veškeré potraviny a jiné zdroje. Teď začnou pořádat nájezdy a zničí vesnice. Vesničané utečou a gangy se potom obrátí proti nám, protože budou potřebovat žrát.“ Vytrhl Janě papír z ruky a začal ho studovat.

„V nejbližších dnech. To je dost neurčité,“ rozčiloval se.

„Ten, kdo mi dal zprávu, je jen řadový člen gangu.“

„A ty tam nemáš nikoho jiného?“

„Ne,“ mračila se.

„Tak si sežeň. Dostáváš dost potravin a cigaret na uplácení.“

„Sám mi odmítáš vydávat speciální dávky pro moje lidi.“

„Musím to zdůvodnit. A nemůžu říct, že je to pro zvědy v jiných táborech.“

„Vyřeš si to, jak chceš. Ale pokud chceš mít kvalitní informace, musíš mi dát víc financí.“ Vytrhla mu papír z ruky takovou silou, až ho přetrhla.

„No vidíš, co děláš,“ zabručel. „Seženu víc financí. A ty sežeň víc informací. Potřebuju vědět, kdy a kam zaútočí.“

„Pošlu nějaký hlídky na kolech na okraj města.“

„Ať si vezmou motorky, dám ti papír na benzín.“

Rok 5. den 359. (24. září) Obrana Hradiště

Jana k němu běžela celá vyplašená.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Dostala jsem zprávu. Od hlídek na kraji města. Gangy vyrazily na Hradiště.“

Na pár chvil se zarazil.

„Vyhlaš poplach,“ houkl na kluka, který je sledoval z uctivé vzdálenosti.

Okamžitě odběhl ke kůlu doprostřed a kusem železné tyče začal tlouct do kusu kolejnice. Ozvaly se pronikavé rány, které každého z okolí upozorňovaly, že se něco děje.

„Co všechno víš?“ zeptal se Jany.

„Jen to, že hlídka viděla jet kolonu směrem k Hradišti.“

„Jet?“ ověřoval si.

„Ano,“ potvrdila mu. „Mají opancéřovaný traktor a za ním valník. Na něm naskládané hromady věcí.“

„Kolik jich je?“

„To nevím. Možná dvě, možná tři stovky.“

Mezitím se sbíhali lidi z okolí.

Postavil se před ně.

„Podle zpráv vyrazily dnes spojené gangy z města k útoku na Hradiště! Možná si myslíte, že se nás to netýká, ale já si myslím, že pokud Hradiště zničí, přijdeme o mocného spojence a možnost vyměňovat a získávat potraviny! Proto jsem se rozhodl Hradišti pomoct. Potřebuju padesát opravdu tvrdých dobrovolníků, chlapů, o které se můžu opřít! Najdu je mezi vámi?!“ zeptal se.

Našel je. Během chvilky se padesát dobrovolníků vydalo indiánským během směrem k Hradišti. Mezitím se i zřícenina připravovala na útok, kdyby nepřítel změnil úmysly.

Vyběhli ven. Brána se za nimi zavřela s temným zaduněním.

Běželi, co jim síly stačily. Před Hradištěm se zastavili.

„Opatrně, jsou tu miny.“ Martin rozpřáhl ruce.

Vyšel z lesa a mával na Hradiště.

„Kdo je to!?“ ozvalo se ze strážní věže.

„Martin! Z hradu! Vyhlaste poplach!“

„A jako proč!?“

„Jedou na vás bandy z města.“

Pár vteřin bylo ticho. Pak se ozval zvon.

„Takhle je uslyší všichni a budou vědět, že je někdo varoval,“ syčel Michal.

„Martine?!“ ozval se Maxův hlas ze strážní věže.

„Jsem tu!“

„Co se děje!?“

„Gangy z města ráno vyrazily proti vám. Budou tu asi za dvě hodiny.“

„Díky. Chceš jít dovnitř?“

„Chceme vám pomoct. Je nás víc. Máme zbraně i pro vás.“

„Kolik vás je?“

„Přes padesát.“

Bylo ticho.

„Bojí se nás,“ šeptal Michal.

„Maxi!“ zvolal Martin. „Nemáme důvod vás podvést. Pro nás je důležitější, když budeme spolupracovat!“

„Nechápu, proč chcete za nás umírat...“

„My za vás nechceme umírat. Ale když zničí vás a okolní vesnice, jsme to my, ke komu si potom půjdou pro jídlo.“

Zase bylo ticho.

„Vy máte zbraně i pro nás?“

„Ano. Ale jenom na půjčení.“

„Jaké?“

„Kuše. Pušky si necháme my!“

Zase bylo pár minut ticho. Nervózně se dívali na hodinky.

„Jestli se hned nerozhodnete, vracíme se!“ zavolal Martin. „Nechci se s nimi setkat ve volném terénu.“

„Tak pojďte.“

„A miny?“

„Mezi modrými pásky.“

Vydali se opatrně po úzké cestičce. Brána do Hradiště se otevřela. Vstoupili dovnitř a zůstali stát.

Obklopovalo je několik desítek lidí s luky a kušemi.

Max už čekal dole. Alena vedle něj.

„Jak víte, že jdou po nás? Jak víte, že nejdou na hrad?“ ptala se Alena podezřívavě.

„Když jsme utíkali z města, pustili jsme tam jednomu gangu dost citelně žilou. Museli si to zapamatovat. Vědí, že máme zbraně.“

„Kolik jich je?“

„Přes dvě stovky.“

„To bychom se ubránili.“

„Ne.“ Vzal Alenu a Sama za lokty a odvedl je stranou. „Máte tu špicla,“ šeptal. „Vědí, že tu jsou jen tři pušky a tři pistole. Mají jeden traktor, se kterým chtějí asi projet minovým polem a prorazit bránu.“

„To si děláš srandu,“ zbledl Max.

„Ne. Hlídka to viděla na vlastní oči.“

„Co budeme dělat?“

„Máte nějaký obranný plán... Nebo ne??“

Chvilku bylo ticho.

„Aha,“ pochopil Martin. „Jsou tady všichni?“

„Já nevím.“

„Tak to, sakra, zkontroluj.“

Alena odběhla. Martin zkontroloval svoje lidi. Michal, Robert a Mirek je rozestavěli na strategických pozicích. Několik kluků si ponechali v záloze. Všechno fungovalo jako dobře namazaný stroj.

Zato lidi z Hradiště postávali nebo pobíhali zmateně okolo.

Martin se podíval na Maxe.

„Jak dlouho jsi sloužil v armádě?“ zeptal se.

„Šest dní,“ přiznal Max.

Martin vzdychl. „Mohlo mě to napadnout. Nebude vadit, když převezmu vedení?“

„Ne.“

„Řekni každému od vás, aťsi vybere jednoho z našich a připojí se k němu. Bude poslouchat jeho příkazy. Holky ať zatím sbalí to, co je tu cenné, pro případ, že by se muselo utíkat.“

Max začal jednat.

„Jsme tu všichni,“ potvrdila Alena, když přiběhla.

„To je dobře. Máte únikový východ?“

„Vzadu a z boku jsou branky, kterými chodíme na pole.“

„Zabarikádujte je a postavte k nim hlídku. Molotovovy koktejly tu také máte?“

„Co to je? Nemáme.“

„Naplňte láhve hořlavinami. Alkoholem nebo vším možným, co hoří. Obalte hrdlo hadrem. Pokud bychom ustupovali, zapálíme to tu. Zdrží je to a sníží jim to zisk z kořisti.“

„Zapálit?“

„Ano! Oni to stejně udělají, až to tu vyrabujou. Hrnce, kýble a vědra naplnit vodou. Namočit všechny hadry a natáhnout je všude možně. Sníží to zase možnost požáru, pokud po nás budou pálit něčím hořlavým.“

Alena odběhla.

„Připravit zápalné láhve na zapálení, připravit vodu na hašení,“ zasmál se Michal, který se připojil.

„To je válka. Ale tebe to docela, koukám, baví,“ sledoval rozzářeného Michala.

„Já se pro válku narodil,“ zubil se.

„Proto povedeš útočný oddíl. Vezmi si kluky ze zálohy a připravte se k bráně. Povedeš případný protiútok.“

„Rozkaz,“ zasalutoval Michal a odběhl k zálohám.

Martin se vydal na obchůzku. Hradiště bylo rozlehlé. Byla to vlastně vesnice obehnaná vysokým plotem z kůlů. Malé domky, většinou ze dřeva, se zahrádkami a domácím zvířectvem. Po chvíli došel na konec vesnice. Vylezl na strážní budku a zeptal se hlídky na stav.

„Vše v pořádku,“ hlásila mu hlídka.

Zkontroloval okolí. Malá políčka, táhnoucí se z mírného svahu. Odsud by byl útok málo pravděpodobný. Nepřítel by byl vidět na pokosených polích jako na dlani.

Sešel dolů a vracel se k hlavní bráně. Kousek od ní potkal Alenu.

„Jste tu opravdu všichni?“ zeptal se jí, když se připojila.

„Ano. Proč?“

„Přemýšlím, kdo vás zradil. Kdyby někdo chyběl, bylo by to jasné.“

„Znovu to zkontroluju.“ Alena odněkud vytáhla blok a odběhla.

„Chová se zodpovědněji než Max,“ napadlo Martina.

Zdáli se ozval nepravidelný zvuk motoru.

„Právě včas,“ zabručel si pro sebe. „Co je s tou vodou?“ zavolal na hlouček u studny.

„Došla. Musíme čekat.“

Zavrtěl naštvaně hlavou a rázoval k bráně. Po žebříku vylezl do strážní boudy.

„Jak to vypadá?“

Mirek mu podal dalekohled.

Na okraji lesa, z míst, odkud přišli i oni, stála oplechovaná obluda a u ní dav. Mávali puškami. Občas někdo střelil do vzduchu.

„Tak je pozdravíme taky.“ Martin sundal svoji pušku, sňal krytky puškohledu a hledal cíl.

Bouda se trošku zachvěla, jak do ní po žebříku lezli další lidé.

„Co to děláš?“ uslyšel hlas Aleny.

„Hledám cíl.“ Lehce se ušklíbl.

„Počkáme.“ Alenin hlas se chvěl.

„Na co?“

„Nevím.“

Sledoval traktor. Byl pokrytý pláty železa. Pouze u řidiče byl úzký průzor. Sjel hledáčkem z traktoru a sledoval okolo stojící. Radili se a rozcházeli. Beze zmatku a bez dohadů.

Snažil se mezi nimi najít velitele.

„Prosím, nestřílej,“ šeptala Alena.

„Proč šeptáš?“ utrhl se na ni.

„Já mám strach.“

Podíval se na ni. Byla úplně bílá v obličeji. Max stojící vedle ní vypadal podobně.

„Bude to dobrý. Pokud uvidí, že se nedáme, najdou si jiný cíl.“

„Opravdu?“

„Jsem si tím naprosto jistý,“ zalhal a znovu se sklonil k puškohledu. U traktoru stálo jen několik lidí. Jeden z nich přicházel blíž a mával bílou vlajkou.

„Chtějí vyjednávat!“

„Bude chtít, abyste se stali otroky.“ Martin zaměřil nitkový kříž v puškohledu na parlamentáře.

„Co chceš dělat?“

„Sundám ho.“

„Je to vyjednavač.“

„No a?“

„Ti mají nějakou ochranu.“

„Jediná ochrana je neprůstřelná vesta.“

„Počkej... Prosím, počkej...“

„Na co?“

„Ať si šlápne,“ položil mu Max ruku na hlaveň.

„To je pravda. Ať nejsem sám.“ Martin se zvedl od zaměřovače.

Parlamentář udělal ještě pár kroků, zastavil se a něco křičel.

„Ví o minách.“ Alena sledovala všechno v dalekohledu.

„Jasně, že ví.“

„Cesta tam není zaminovaná. Pojď blíž!“ zavolal Martin.

Parlamentář udělal několik kroků, když pod ním vybuchla poplašná mina. Vylétl asi metr do vzduchu a padl na záda.

„No, konečně se také bavím i já,“ zamnul si Martin ruce.

Parlamentář se zvedl a po čtyřech utíkal zpět.

Někdo vyběhl z lesa, mával rukama a něco křičel.

„Konec zábavy.“ Martin přesunul nitkový kříž doprostřed těla mávající postavy a stiskl spoušť. Postava se svalila na zem.

„Ty jsi fakt střelil!“ vyjekla Alena.

„A co jste si mysleli?“

„Já,“ sundala dalekohled z očí a celá zbledlá se podívala na Martina, „já si myslela… Já nevím...“

„Myslela sis, že se vystřelí pár ran do vzduchu a oni že odtáhnou?“

„Nevím.“

„Odtáhnou, pokud ukážete, že jste ochotni zabíjet.“

Mlčela a vyděšeně se dívala na Martina.

„Ale oni nás nechtějí zabít.“

Z lesa se začaly ozývat výstřely. Několik kulek prosvištělo nebezpečně blízko. Přikrčili se.

„Seš si jistá?“

„To je reakce na tebe.“

„Hele, Aleno,“ zvedl ruku, „scénáře jsou stejné. Vy se jim vzdáte. Oni zastřelí tebe a Maxe. Pro výstrahu a aby se zbavili původního velení. Potom sundají ještě pár potížistů. Ostatní se podvolí a stanou se otroky.“

„To nemůžeš přece vědět.“

„Vím to. V jejich vedení jsou lidé, kteří přesně tohle dělají. Můžu ti říct jména a i vraždy, kterých se dopustili.“

Střelba zintenzívněla. Nějaká kulka se zaryla blízko nich a odštěpek dřeva zasáhl Martina do obličeje. Začal krvácet. Krev mu stékala po tváři a kapala na dřevěnou podlahu strážní věže.

Chytil třísku mezi dva prsty a vytáhl ji.

Alena vyňala kapesník a přiložila mu ho k tváři.

„Skoč pro obvaz,“ poručil jí.

Seběhla dolů.

Odložil pušku. Jednou rukou si držel kapesník na tváři a druhou rukou uchopil dalekohled. Opatrně vykoukl.

Postava, kterou střelil, se zvedla a kulhavě se vracela do lesa.

„Divil bych se, kdybych se na tuhle vzdálenost trefil,“ bručel potichu.

Střelba ustala. Bylo slyšet jen výkřiky a rozkazy. Pak nastalo ticho.

„Připravte se,“ zavelel Mirek.

Stáli a nehýbali se. Z lesa se začaly ozývat rány seker. Alena přiběhla a začala Martinovi obvazovat tvář.

„Dej pohov,“ řekl Mirkovi. „Něco chystají. Dokud budou mlátit sekerami, nic se dít nebude. Až to ztichne, tak to začne.“

Mirek odešel.

„Moc jsme se nenajedli. A kdoví, kdy budeme mít zase možnost,“ otočil se Martin na Alenu.

Podívala se na hodinky.

„Dám udělat nějaké chleby.“ Seběhla ze žebříku.

Sledoval okolí. Rány seker neustávaly, občas se ozval ojedinělý výstřel.

Rána ve tváři ho pálila.

Po chvíli přišla Alena s nějakou holkou a na talíři mu přinesla několik chlebů namazaných máslem a s kouskem nakrájeného bůčku. Rajče, cibule a šípkový čaj vonící medem.

Krmil se chlebem. Občas zkontroloval okolí.

„Vynikající,“ pochválil chleba. „Dlouho jsem nejedl nic tak lahodného.“

„Máme tu dobrého pekaře.“

„Ty si nedáš?“ zeptal se Aleny.

Zavrtěla hlavou.

„Mám pocit, že kdybych něco snědla, šlo by to hned ven.“

„To jsou nervy.“ Zaposlouchal se do zvuků seker.

Zamyšleně ho pozorovala.

„Muselo to být krutý. Ve městě,“ dřepla si do rohu pozorovatelny.

„Já si spíš myslel, že to bylo horší na vesnici.“

Zavrtěla hlavou.

„Párkrát někdo přišel, ale jen před bránu. Nabízeli věci na výměnu nebo se nabízeli na práci. Ale nikdo na nás neútočil. Když jsme dělali to minové pole, většina z nás si myslela, že je to zbytečná práce.“

„Asi jste měli štěstí.“

Pokrčila rameny.

Zavřel oči a nastavil tvář slunci. Byl naprosto klidný a soustředěný. Čas pomalu plynul.

Bouchání seker pomalu ustávalo.

„Řekni všem, ať se připraví.“ Otevřel oči.

Seběhla dolů.

Přikrčil se a sledoval okraj lesa. Něco se tam dělo.

„Co se děje?“ Mirek a Max vyšplhali nahoru.

„Nevím.“ Podal jim dalekohled.

Ozval se hvizd píšťalek a zvuk startujícího motoru.

Někdo od nich vystřelil.

„Nestřílejte, dokud nedám rozkaz!“ zavelel Martin. „Každému, kdo vystřelí bez rozkazu, seberte zbraň a dejte mu klacek!“

Znovu se ozvalo pár výstřelů. Martin otráveně vzdychl a vzal si svoji pušku.

Traktor se valil po cestě k bráně. Za ním se tísnil hlouček lidí. Měli pušky a stříleli pánu bohu do oken.

Z lesa vyjely podivné vozy. Byly to vlastně velké káry, na kterých byly položeny dlouhé klády. Na koncích těch klád řetězy a na koncích řetězů polena. Káry tlačilo několik lidí, kryjících se za primitivními stěnami z kusů dřev.

„To není špatný nápad,“ ukázal Mirek dalekohledem na válečné vozy.

Pod několika poleny už explodovaly miny. Zatím jen poplašné.

Nic se nestalo a vozy pokračovaly dál.

„Palte!“ zavelel Martin.

Střelba, před chvíli sporadická, zintenzívnila. Jeden vůz najel na normální minu. Ozval se mohutný výbuch, jak poleno na konci řetězu zasáhlo pojistku miny. Celý vůz se jakoby nadzvedl, ale okamžitě dopadl na kola. Jeden z útočníků, který tlačil vůz, ležel na zemi a držel se za nohu. Ostatní tlačili dál a vůz se přibližoval ke stěně.

Za ním v závěsu běželo několik lidí, kteří stříleli všude možně.

Martin zacílil a několikrát vystřelil. Nevěděl, jestli zasáhl, útočníci se proplétali, lehali si na zem a zase se přískoky přibližovali. Všude se ozývaly výkřiky a bědování.

Další vůz najel na minu. Vyhodila ho do vzduchu a při dopadu se jedno kolo ulomilo. Vůz zůstal ležet na boku a útočníci od něj kvapem utíkali.

Následující z vozů dojel až k plotu. Ti, co ho tlačili, s ním přirazili k boku plotu a po něm začali šplhat nahoru. První z nich vylezl na plot, zavrávoral, chytil se za prsa a spadl zpátky na vůz.

Potom někdo hodil na vůz zápalnou láhev a vše se ocitlo v plamenech.

Martin si prohodil v pušce zásobníky. Mohutná rána ho přiměla zaměřit svou pozornost k bráně.

Traktor už byl kousek od brány. Kulky obránců se od něj s jiskřením odrážely. Výbuch miny na něm nezanechal žádnou viditelnou stopu poškození. S rachotem se blížil k bráně.

Dav útočníků, kteří se za ním kryli, prořídl. Někteří leželi nehybně na cestě, jiní se plazili nebo se snažili utéct do bezpečí lesa. Někdo obloukem hodil zápalnou láhev na traktor, ale netrefil.

Martin zamířil a vystřelil. Tentokrát si byl jistý, že zasáhl. Jeho cíl se zlomil v pase. Udělal ještě několik trhavých kroků vpřed. Pustil pušku a chytil se kusu železa na zádi traktoru. Jak traktor stále jel, táhl ho za sebou několik metrů, než se nešťastník pustil a zůstal ležet.

Martin zamířil na dalšího, když se najednou brána do Hradiště otevřela.

„Zrádci,“ mihlo se mu hlavou.

Hodil pušku na záda a seskočil z pozorovatelny. Jak dopadl, špatně upevněný obvaz se sesunul a rána začala znovu krvácet.

Nevšímal si toho a několika skoky doběhl k bráně.

Michal a ostatní stáli u otevřené brány, schováni za křídly vrat.

„Co to má znamenat?!“ zařval Martin. „Kdo otevřel tu bránu?“

„Já,“ uzemnil ho Michal.

„Proč?“ Klid v Michalově hlase Martina srovnal.

„Mohl by ji poškodit,“ zašklebil se Michal.

Než stačil Martin něco říct, objevil se v bráně předek traktoru.

„Klid, klid,“ uklidňoval Michal svoje kluky.

Traktor projel branou a zastavil. Dovnitř se začali hrnout útočníci.

Ozvala se střelba. Michal stál vedle zkoprněného Martina a od boku pálil do davu útočníků. Ti se nedokázali orientovat, zpanikařili a začali utíkat, nechávajíce za sebou mrtvé a raněné.

Někdo od nich vyskočil na traktor a průzorem začal dovnitř střílet.

„Rychle, odjeďte s tím, než znovu zaútočí,“ řval Michal.

Otevřeli dveře traktoru. Vypadl řidič se zkrvaveným obličejem.

Michal naskočil, nevšímaje si krve všude okolo, zařadil rychlost a rozjel traktor od brány. Ostatní za ním bránu rychle zavřeli.

„To bylo úžasný.“ Martin zvedl palec nahoru směrem k traktoru.

Ozvala se střelba a poplašný křik z druhé strany Hradiště. Rychle se rozeběhli tím směrem.

Když dobíhali k plotu, objevily se nad jeho vrchem konce žebříků.

Rychle poklekli a zamířili. Objevila se první hlava nad plotem. Martin vystřelil a hlava zmizela.

Vedle něj dopadla zápalná láhev. Nerozbila se, jen poklidně hořela.

Další lahve padaly okolo. Některé narazily na překážku, rozbily se a zapálily vše okolo.

Obránci to polévali vodou, ale mastná hořlavina spíš prskala, než aby se požár utišil.

„Mokré hadry,“ ukázal Martin na připravené namočené kusy hadrů.

Znovu se objevily postavy na plotě a znovu je obránci sestřelili.

Martin ukázal na strážní věž. Dva kluci vyběhli po žebříku nahoru.

„Běží,“ zavolali na Martina a začali pálit směrem ven.

Martin vyskočil na několik beden, kterými byla zabarikádována branka, a nahlédl za plot.

Asi dvacítka útočníků prchala od Hradiště. Strhl pušku, namířil a několikrát vystřelil. Netrefil ani jednou.

Nahlédl přes plot dolů. Na zemi pod žebříky leželo několik mrtvol.

Seskočil z beden. Obvaz se znovu posunul. Upravil si ho a utáhl.

„Pomozte mi,“ zavolal na kluky okolo. „Musíme dostat dovnitř ty žebříky.“

Za pár minut bylo hotovo. Sebrali žebříky a mrtvolám zbraně. Dvě vojenské pušky, jedna perkusní pistole a dvě brokovnice. Vrátili se a zabarikádovali branku.

Všude se ozýval jásot. Útok byl odražen, gangy utrpěly citelnou ránu.

Vzduch čpěl kouřem a spáleným masem. Jeden barák hořel, okolo pobíhali obránci a rychle jej hasili.

„Plot. Z druhé strany hoří vůz,“ ukazoval Robert na kýble s vodou.

Plameny už šlehaly do výše plotu. Vylezli na nějaké bedny a přes plot lili vodu.

Ozývala se sporadická střelba z lesa.

„Veliteli, dovolte mi zaútočit,“ přitočil se Michal k Martinovi.

Martin přemýšlel.

„Ne,“ rozhodl nakonec. „Přesila je velká a nepřítel je rozptýlen. Může se vám část těch, co utekli, dostat do zad.“

„A co když nás začnou obléhat?“

„Uvidíme. Ale moc tomu nevěřím. Nejsou připraveni na obléhání.“

Společně došli k bráně a vylezli na strážní věž. Alena s Maxem tam už stáli a sledovali les.

„Myslíte, že jsou pryč?“ Aleně drkotaly zuby.

To jsem si myslel, že je houževnatější, napadlo ho.

„To zjistíme,“ odpověděl jí. Teď se postaráme o zraněné a mrtvé. Máme nějaké ztráty?“

Zavrtěla hlavou.

„Myslím, že ne. Jen dva lehce zraněný. Výron v kotníku a ta tvoje tvář,“ ukázala lehce na zakrvácený obvaz na Martinově obličeji.

„A dva pohřešovaní,“ doplnil chmurně Max.

„Kdo?“

„Ty neznáš. Jsou od nás. Jája a Pája. Takoví vejlupkové. Naposledy jsem je viděl vzadu, ve strážní boudě.“

„Tam vzadu, kde málem prolezli přes plot?“

„Ano a tam, kde záhadně zmizely miny, které měly hájit Hradiště před útokem z tohoto směru.“

Mlčel. Max a Alena se tvářili provinile.

„Alespoň víme, kdo vás zradil.“

Nešťastně kývali hlavou.

Podíval se na hodinky. Bylo pozdě odpoledne.

Zajímalo by mě, jestli zkusí noční útok, přemýšlel.

Nikdo se o útok nepokusil. Procházeli opatrně mezi minami a sbírali mrtvé a raněné. Nepřítel měl devatenáct mrtvých, sedm těžce raněných, z nichž ani jeden nepřežil. Deset lehce raněných.

Později našli v lese ještě tři mrtvé útočníky. Nejspíše se tam jako zranění nějak doplazili a tam zemřeli.

Dohromady nepřítel přišel o dvacet devět lidí.

Lehce ranění byli na Hradišti vyléčeni, používáni nějaký čas jako vězni na práci a po nějaké době se víceméně začlenili do komunity Hradiště. Jana je několikrát vyslechla a podle jejich výpovědí si udělali lepší obrázek o životě ve městě.

Původně se mělo za to, že zranění budou odsouzeni na několik let k nuceným pracím a potom potupně vyhnáni, ale Hradiště neprojevilo snahu kriminalizovat lidi z gangu, tak vše zaniklo do ztracena.

K večeru sledovali okolí.

„Nic. Nikde nic. Možná odešli,“ dohadovali se.

„V noci uděláš s několika lidmi průzkum,“ poručil Michalovi. „A zjistíš, na čem jsme.“

V dálce obzor osvítila červená raketa. A v místě zříceniny se objevil kouř.

„Tak teď už víme, na čem jsme.“ Michal seskočil dolů a začal svolávat všechny lidi.

„Co se děje?“ ptala se Alena.

„Domluvený signál se zříceninou. Červená raketa znamená, že napadli hrad.“

Rok 5. den 360. (25. září)

Doběhli pozdě, už za hluboké tmy. Čím více se přibližovali, tím se snažili být opatrnější. Ale naštěstí to nebylo třeba.

V podhradí hořelo několik chatrčí, které tam postavili, když zakládali pole.

Nic jiného se ale nestalo. Nepřítel pokusně zaútočil na zříceninu, když ale zjistil, že je pevně zavřena a hlídána, jen několikrát vystřelil a stáhl se.

Cestou zpět zapálil alespoň jako akt ubohé pomsty ty chatrče.

Všem se ulevilo.

Ráno, při východu slunce, se narodilo v komunitě první dítě.

Porod proběhl bez komplikací. Holčička dostala jméno Marie.

Rok 5. den 364. (29. září)

Uplynulo pár dní od útoku na Hradiště.

Ráno si nechal zavolat Michala.

Chvilku trvalo, než ho našli.

Dorazil celý uřícený.

„Promiň, jestli jsem tě vyrušil od něčeho důležitého,“ omluvil se.

„V pohodě.“ Michal mávl rukou. „Co máš na srdci?“

„Za prvé, chtěl jsem ti poděkovat za skvěle odvedenou práci při obraně Hradiště.“

„Sloužím vlasti,“ vypjal Michal hruď v komickém gestu.

„Sloužíš dobře,“ pokýval Martin hlavou. „A druhá věc, co bych chtěl, je, abys převzal vojenské vedení naší komunity.“

Michal se srovnal a zvážněl.

„Mám převzít vojenské velení komunity?“ opakoval.

„Ano. Potřeboval bych, aby sis to vzal na starost. Abys vylepšil domobranu, a chtěl bych, abys vytvořil malý speciální oddíl. Byli by to lidi, kteří by dostávali od hradu podíl na vybraných dávkách a nemuseli by pracovat na poli. Nebo ne alespoň tak často. Zato by ale museli být v první linii, měli by na starosti různé akce vojenského charakteru, strážní službu, hlídky a tak.“

„Chápu,“ kývl vážně Michal. „A proč já?“

„Přijdeš mi na to nejlepší. Kluci tě berou jako svého velitele.“

„Jsem tu krátce.“

„To mi nevadí.“

Trochu se ošíval.

„A co Karel?“ zeptal se. „Měl jsem pocit, že to má na starosti on.“

Chvilku mlčel.

„Karel se na to nehodí, víme to oba,“ odpověděl.

Odpoledne dorazil Karel. Sedl si proti němu a mlčel.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

„Slyšel jsem, že jsi Michala určil vojenským velitelem na hradě.“

Lehce přikývl.

„A to jako bez nás?“

Znovu kývl.

„Hraješ si na diktátora?“

Zavrtěl hlavou.

„Tak co to má znamenat?“

Chvilku si hrál s tužkou.

„Víš, Karle,“ začal, „nechtěl jsem to probírat s ostatními, abych tě neshazoval a nedošlo k hádce.“

„Proto jsi nás obešel?“

„Ne vás. Jen tebe. To se týká jen tebe.“

Karel uraženě mlčel.

„Když bylo po boji v Hradišti a gangy se blížily k hradu, tak jsem se ptal, jak to tu probíhalo. Stál jsi na hradbách a sledoval jsi všechno dalekohledem. Obranu organizovala Jana.“

„No, proto jsem nic nedělal. Všechno bylo OK.“

„Nejde o to, jestli to bylo nebo nebylo OK,“ odsekl mu, „ale nebylo vidět tebe. Bylo vidět Janu.“

„Tak proč není velitelem Jana?“

„Protože má na starosti rozvědku. Nechci jí dávat ještě tohle. A nechci, aby ona vyhlašovala cvičné poplachy, řvala na kluky na hlídce, když tam usnou, cvičila vojáky. A rozhodně bych si nepřál, aby, až se něco semele, stála ona v první řadě. A to ty, myslím, taky ne.“

„Ne,“ zabručel.

„Tebe potřebuju na jinou věc.“

„Hmm.“

„Co když se se mnou něco stane... Kdo to tu převezme?“

„Nevím.“

„Tak hádej.“

„Asi Michal.“

„Ale no tak. Michal je dobrej velitel. Ale nebude sedět a kontrolovat dodávky obilí. Nebude vyběhávat u Romana opravu generátoru.“

„Hmm.“

„Jsi přece můj zástupce. Nebo ne?“

„Nevím.“

„Ano, nebo ne?“

„Ale jo.“

„Takže – kamarádi,“ podal mu ruku.

„Jo,“ potřásl s ní. „Ale mrzí mě, že jsi mi to neoznámil předem.“

„Omlouvám se. Bereš to?“

„Hmm.“

Rok 5. den 365. (30. září)

Druhé dítě narozené v komunitě. Zdravé (kluk).

Rok 6. den 1. (1. říjen) Nový rok

Rok 6. den 5. (5. říjen) Šestá vlna

Onemocněli mnozí, nezemřel nikdo (dokonce ani rodičky).

Rok 6. den 15. (15. říjen) Dni žalu

Vzpomínka na mrtvé a velká oslava života.

Úroda byla víc než dobrá. Stavby buněk se zase opozdily díky nutnosti postavit skladovací prostory pro uskladnění obilí a jiných potravin. Část obytných buněk, které byly dostavěny, se také zaplnily potravinami. (Lidé holt musí počkat...)

Pomoc při obraně Hradiště jim vynesla velice dobrý kredit v okolí a i vesnice, které se dříve stavěly odmítavě ke spolupráci s Hradem, jak se nově začalo zřícenině říkat, se nyní samy snažily o přátelství.

(V tyto dni nejvíce dívek otěhotnělo. Byla to kalkulace, že děti se narodí v červenci, zhruba tři měsíce před vlnou, tudíž matky i děti budou dost silné, aby vlnu přežily. Protože vlny slábly a nebezpečí se měnilo v obyčejnou chřipku, stalo se to postupem času bezpředmětné. Přesto zůstala pověra nebo tradice otěhotnět hned po dnech žalu.)

Rok 6. den 20. (20. říjen) Vyhlášení války

Přijel parlamentář na motorce. S bílou vlaječkou.

Zastavil před branou a čekal. Túroval motor, aby ho bylo slyšet.

Martin, Jana a Karel vyšli ven.

„To jste posrali, kriplové,“ zpupně jim hodil dopis a smykem se otočil.

Martin ho dvěma skoky dohnal, chytil jej za ruku a strhl z motorky. Motorkář dopadl na zem. Jak se zvedal, nakopl ho Martin plnou silou do obličeje.

Motorkář se přetočil na záda a držel se za obličej.

„Ke mně,“ zavolal Martin na kluky z hlídky.

„Pokud se pohne, oddělejte ho,“ poručil jim.

Kývli. Natáhli uzávěry pušek a namířili hlavně na ležícího Motorkáře.

Martin zvedl dopis ze země a rozdělal ho.

Mezitím se scházeli ostatní.

„Dostali jsme dopis!“ zavolal Martin do davu. „Od spojených gangů z centra!“ Odmlčel se a čekal.

Shromáždili se okolo něj.

„Stojí v něm, že za hrubé porušení neutrality nám spojené gangy vyhlašují válku.“

Podíval se po lidech. V některých obličejích viděl úlek a obavu.

„Takže! Protože, jak vidíte, parlamentář zde čeká na odpověď,“ ukázal na ležícího Motorkáře, „měli bychom jim ji napsat, ať nám tu neusne!“

Ozval se smích. Vystrašené obličeje začínaly mizet.

Prošel branou. Z nějakého stolu smetl věci, které tam měli naskládané. Na druhou stranu dopisu začal psát tužkou.

Spojeným Gangům

Válku přijímáme!!!

Od tohoto okamžiku považujte vaše město za obležené. Kdokoliv, kdo se pokusí opustit město se zbraní, bude zastřelen.

Jakýkoliv pokus o útok na vesnici v okolí nebo i na jakoukoliv osamocenou usedlost bude potrestán oběšením útočníka.

Za genocidu vlastních obyvatel a za útok na Hradiště je vedení gangu prohlášeno za válečné zločince a odsuzuje se k trestu smrti.

Podepsán M. za Spojené osady.

„M?“ zeptal se Jana, která mu nahlížela přes rameno.

„M jako Martin.“

„Tak se podepiš Martin.“

„To je divný, Martin... Jako kdybych neměl příjmení.“

„Tak se podepiš celým jménem.“

„Martin Hovorný? Tomu se budou smát. Budou mu říkat Martin Velkohubý,“ postavil se Karel na Martinovu stranu.

„Tak nějakou přezdívku.“

„A jakou?“

„Nevím... Třeba Martin Bojovný.“

Někdo se zasmál.

„Tak to neprošlo.“ Martin se chystal složit dopis.

„A co třeba Martell Kladivo?“

„Kdo to byl?“

„Nevím. Nějaký válečník, co bojoval ve francké říši s Turky. Martell je kladivo.“

Martin váhal.

„Napiš to tam,“ připojil se Karel.

„Jasně. Martel je podobné Martin. Napiš Martel Kladivo,“ přidal se Michal. „Ať je sranda.“

„Tak jo.“ Přepsal M na slovo Martel.

„Se dvěma l, myslím,“ opravila ho Jana.

Dopsal další l, udělal pomlčku a dopsal Kladivo.

„Ať je teda sranda,“ dodal.

„Sranda, při které budou umírat lidi,“ ušklíbla se Jana.

Nevšímal si jí. Otočil se k ostatním a přečetl jim nahlas znění dopisu.

„Souhlasíte?“ zeptal se nakonec.

„Ano,“ ozvalo se.

„Nahlas!“

„Ano!!“ zakřičeli.

Vyšel z brány a hodil dopis otřesenému Motorkáři.

„Teď vypadni. Nebo tě přivážu za tu motorku a odtáhnu tě do města sám,“ poručil mu.

Motorkář rychle nasedl a za jedovatých úšklebků ostatních bleskově zmizel.

„Tak pojď, Martelle Kladivo,“ položil mu Michal ruku na rameno. „Ta tvoje přezdívka se musí zapít.“ Otočil ho směrem ke kantýně.

Rok 6. den 40. (9. listopad)

Dokončeno dalších čtyřicet buněk. Sláva.

Více času na stavbu. Kromě buněk započaty další stavby.

Hlídky vartující u města hlásí klid.

Rok 6. den 65. (4. prosinec)

Velké pokroky ve stavbě. Šedesát buněk a první společné budovy hotovy.

Rok 6. den 67. (6. prosinec)

Zpráva od zvědů z města. Motorkáři chtějí podniknout spanilou jízdu na Hrad. Jen jako demonstraci síly.

Hned za městem natahali do výše lidského těla silné dráty. Pak dál po cestě pásy se hřeby.

Ukryti za stromy čekali.

Dvacet Motorkářů vyjelo z města. Během pár minut se váleli na zemi a jejich motorky byly na odpis. Několika výstřely jim zničili i ty zbývající stroje a potupně je zahnali zpět do města.

Rok 6. den 71. (10. prosinec)

První sníh.

Rok 6. den 142. (19. únor)

Patrik a Radek, dva rybáři, se dohodli s vedením, že si převezmou pod svoji správu zarostlý rybník v podhradí. Domluvili se s panem Otáhalem, že úrodné bahno z rybníku bude použito na jeho pole a zahrady a že na oplátku jim pan Otáhal dohlédne na jejich malá políčka.

Většina rybníků v okolí byla po vlnách a době hladu vypuštěna a ryby vybrány. Bývalé rybníky zůstaly ponechány svému osudu. Byla to škoda.

Rok 6. den 183. (1. duben) Mapka gangů

„Nové zprávy z města.“ Jana obracela papír s neuměle nakreslenou mapkou.

„Už bylo na čase. Celou zimu žádná zpráva.“

„Nejsou to dobré zprávy.“ Podala mu papír.

Začal číst.

„Omlouvá se, že nemohl dodávat informace, protože gangy hlídají směr k nám.“

Jana kývla.

„Gangy se soustředí na vesnice na druhé straně města, směrem od nás. Vesnice platí výpalné.“ Zamračeně vzhlédl od papíru.

„Dalo se to čekat. Někde prostě jídlo brát musí.“

Otočil papír. Prohlížel mapku.

Bylo tam nakresleno město a pak vesnice v okolí.

„Zelené názvy jsou vesnice, které platí tak, jak mají. Červené jsou ty, které musí nutit násilím. A černé ty, které neplatí a je nutno je zničit,“ četl vysvětlivky pod mapkou.

Zadíval se na jejich Zříceninu. Byla vyznačena jako černý kroužek a u ní stály tři černé vykřičníky.

Rok 6. den 336. (1. září) Slepice

Dopoledne se zastavil u Romana.

„Jak to pokračuje?“ zeptal se ho.

„Mám ji opravenou.“ Roman vytáhl malorážku zabalenou do starého hadru.

„Musel jsem vyměnit úderník.“ Natáhl uzávěr a naprázdno vystřelil.

„Jinak je v pořádku?“

„Snad ano.“ Roman znovu prohlížel hlaveň. „Srovnal jsem ji tak, že nebude střílet za roh.“

„Doufejme. Vezmu ji hned na vyzkoušení.“

„Jak chceš. Šetři náboji a prázdné patrony mi dones.“

Pokýval hlavou a sledoval matný kov.

Ze skladu nafasoval pár nábojů a šel ven. Původně si chtěl někde zastřílet do terče, ale potom si řekl, že v rámci úspor to zkusí naostro.

Nebyl to ideální nápad. Zvěř z okolí zmizela. Buď ji vystříleli, nebo odešla jinam.

Procházel lesem přes dvě hodiny a stále víc se vzdaloval od Hradu. Ve chvíli, kdy už se rozhodl vrátit, si všiml slepice, která něco sbírala na malé lesní mýtině.

Nebylo to nic zvláštního. Po vlnách zůstalo hodně stavení opuštěných a domácí zvířata utekla a dokonce se dokázala přizpůsobit životu venku. Některá sice podlehla dravcům, ale stále jste mohli objevit zdivočelé psy, kočky, prasata a jiné, původně domestikované druhy.

Pomalu namířil malorážkou. Slepice se spokojeně procházela po lesní cestě a nevšímala si okolí.

Jemňounce začal tisknout spoušť.

Najednou z lesa vyběhla postava. Slepice začala vyděšeně kvokat a utíkat.

Překvapeně lehce nadzvedl hlavu.

Postava se snažila slepici dohnat, ale ta během okamžiku zmizela v hustém porostu.

Nastalo ticho.

Postava si zničeně sedla na zem a dala se do tichého pláče. Pak se zvedla a unaveně se vracela zpátky.

Potichu si stoupl a sledoval ji.

Kdo to je? Nebo, co to je?

Šel pomalu a nenápadně. Tak, jak ho to kdysi učil Jakub, se vydal stejným směrem, kudy zmizela.

Kryl se ve stínu stromů. Nedělal prudké pohyby. Byl už natolik zběhlý a zkušený, že mu ke stopování stačil malý otisk chodidla nebo čerstvě zlomená rostlina.

Najednou ucítil kouř.

Někde poblíž hořel oheň.

Zůstal stát.

Pokud tu byl oheň, muselo jich být víc. Někdo ho udržoval.

Má se vrátit a vzít pár chlapů? Nebo dál zkoumat a zjistit, kdo je ten vetřelec?

Kouř vycházel od nedaleké skály.

Prošel okolo a přiblížil se k ohni.

Žádná hlídka. Oheň byl malý, na něm kotlík a v něm se něco vařilo.

U ohně polehávaly tři postavy.

Nedalo se určit, jestli jsou mužské, nebo ženské.

Sledoval je.

Postavy se pohybovaly zpomaleně, malátně. Většinou ležely a moc nemluvily.

Kontroloval okolí.

Nic podezřelého. Tři kočárky, ve kterých byly naskládány krámy: igelity, nějaké oblečení a hrnce.

Tihle asi kočovali a moc jim to nešlo.

Jedna postava se zvedla a zamíchala kusem klacku to něco, co bylo v kotlíku.

Teprve teď poznal, že stojící postava je muž a ležící jsou pohlaví ženského.

Mužská postava vytáhla z kočárku hrnek a sběračku a nalila obsah sběračky do hrnku. Nenapila se, ale podala ho jedné z ležících postav. Pak udělal to samé s druhou postavou. Potom si nalil sám pro sebe.

To neodpovídalo malým toulavým tlupám. Většinou se každý obsluhoval sám. Nebo ženy obsluhovaly muže.

Znovu si prokontroloval okolí. Tři kočárky ukazovaly, že tlupa nebude veliká. Tipoval, že opravdu bude mít jen tři členy.

Pomalu se zvedl. Pušku si dal před sebe, aby mohl případně vystřelit od boku, a potichu odjistil pojistku. Pak přistupoval pomalým krokem k ohni.

Všimli si ho, až když byl blízko.

Ztuhli a vyděšeně se na něho podívali.

„Nemáme nic, co by se vám hodilo,“ řekl polohlasem ten muž.

Muž.

Když se mu podíval do obličeje, byl velice mladý. Při první vlně mohl mít tak patnáct let. Teď okolo dvaceti. Chmýří na obličeji ukazovalo, že trápení s břitvou ještě moc nezažil.

Podíval se na ležící postavy. Stejný věk. Ležely na boku a neodvažovaly se pohnout.

Otočil se na mužskou postavu. Puškou mu ukázal, aby zvedl ruce.

Poslechl ho.

Přišel blíž. Pušku měl zavěšenou na řemeni, držel ji jednou rukou za spoušť a druhou volnou rukou ho prohledal.

Nůž u pasu. Vytáhl ho a hodil kus od nich.

Žádná jiná zbraň.

Ukázal mu, ať si stoupne dál.

Došel k ženským. Naznačil jim, ať se postaví.

Pak je také prohlédl.

Nedělal si problémy s tím, kam jim sahá. Nebyla v tom žádná sexualita. Byl prostě opatrný.

Jeden kuchyňský nůž nabroušený do ostra a zavírací nůž.

Dokonce i na tak malou partu to bylo málo zbraní.

Pomalu došel ke kočárkům. Stoupl si tak, aby na všechny viděl, a hlavní pušky nadzvedl hadry v něm.

Nic. Opravdu nic zajímavého.

Nechal pušku zavěšenou na řemeni. Rukama tentokrát projel kočárky pečlivěji.

Jen hadry.

„To je všechno?“ zeptal se.

„Víc nemáme. Opravdu.“ Drželi ruce nad hlavou.

Pohybem pušky jim ukázal, ať dají ruce dolů.

„Co tu děláte?“ zeptal se.

„Hledáme jídlo.“

„Tady není žádné jídlo. Pro přivandrovalce...“

Stáli tam, ruce svěšené podél těla. V očích zoufalství a odevzdání.

„Odejdeme pryč,“ řekli smutně.

Přejížděl je pohledem. Bylo mu jich líto. Ale na lítost byla špatná doba.

„Co vaříte?“ zeptal se méně příkrým tónem.

„Nasbírali jsme pár šneků.“

Sklonil se nad kotlík.

Tak tak špatně na tom ještě nejsme, napadlo ho. Úroda byla dobrá. My zimu snad v pohodě přežijeme. Ale oni? Podíval se na trojici.

„Vezměte si,“ ukázal kluk na nedopitý hrnek.

Vzpomněl si, jak se staral o ty dvě. Podíval se jim do tváří.

Něco podobného viděl kdysi dávno v televizi. Záběry z koncentračního tábora.

Akorát tihle měli vlasy zacuchané, špinavé.

Zarazila ho ta podoba.

„Vy jste sourozenci?“ zeptal se.

„Ano,“ potvrdil.

Já neměl ani bráchu ani sestru, pomyslel si. A je to možná dobře. Stejně by třeba nepřežili vlnu.

Znovu se na ně podíval. V očích měli zoufalství a beznaděj.

Rozum mu říkal, aby se otočil a odešel. Ale uvnitř se všechno bouřilo proti tomu nechat je umřít.

Znovu si vzpomněl, jak jim podal ten hrnek s ubohou šnečí polévkou.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se.

„Já jsem Kamil,“ ukázal kluk na sebe. „A tohle je Klára a Karolína,“ ukázal na sestry.

„Vaši rodiče vám dali jména na K?“

„Ano.“ Trochu se pousmál.

Ukázal jim, že můžou přijít k ohni.

Přišli, sedli si a uchopili svoje hrnky.

„Omlouvám se, že vám to kvůli mně vychladlo,“ omluvil se.

„To nevadí.“ Pili vychladlou polévku.

„Živíte se šneky?“

„Šneky, žábami, žížalami...“

„Toho se moc nenajíte.“

Pokrčili rameny.„Nic jiného není.“

„Proč někde nepracujete?“

„Nikdo nás nechce,“ vzdychl. „Jsme příliš slabí.“ Podíval se na něj s nadějí.

Teď se zvedni a odejdi. Jinak se jich nezbavíš, říkal si v duchu. Pak si vzpomněl na Moniku. Jak vypadala, když se vrátila z tábora.

„Dělali bychom pro vás cokoliv,“ řekla jedna z dívek. Nevěděl, jestli Klára, nebo Karolína. „Cokoliv,“ dodala s důrazem.

„V naší komunitě je hodně holek, které dělají cokoliv.“

Posmutněla.

„Jak dlouho už se takhle touláte?“

„Pět zim.“

„A jak zimy přežíváte?“

„Špatně.“ Zase se trochu pousmál. „Kdysi jsme občas ještě někde něco našli a mohli jsme to vyměnit. Ale teď jsou města i vesnice buď zničené, nebo obsazené.“

Rozhodl se to ukončit.

„Přeji vám hodně štěstí,“ řekl a vstal.

Jedna z dívek ho chytla za ruku.

„Prosím,“ šeptala.

Zůstal nerozhodně stát. „Nemáme dost jídla ani pro sebe. Natož ještě pro někoho, kdo pomalu neuzvedne motyku.“

„Stačí nám i zbytky...“

„Možná jednoho bychom dokázali ještě uživit,“ váhal.

Bylo ticho.

„Já zůstanu,“ řekl po chvíli Kamil.

„Já taky,“ řekla Karolína, nebo Klára.

„Ne. Já už nemám moc naději,“ řekla ta druhá. „Běžte raději někdo z vás.“

Stáli tam a nerozhodně se na něj dívali. V očích prosbu i zoufalství.

Kam jsme se to dostali, napadlo ho najednou.

„Dojezte si tu francouzskou kuchyni a potom uvidíme, co dál,“ vzdychl. „Něco mi ráno říkalo, abych dneska nechodil na lov.“ Zničeně si sedl vedle ohně.

Brána byla zavřena. Okénkem v bráně vykukovala hlídka.

„Někdo tě sleduje.“

„Neblbni a otevři,“ přikázal.

Hlídka otevřela.

„Tak co?“ zeptal se doktora.

„Vlny už mají za sebou,“ pokrčil doktor rameny. „Prostě jen umírají hlady.“

„Dobrá. Co s tím?“

„S tím už si dělej, co chceš,“ smutně se na Martina podíval. „Kdy jste měly naposled menstruaci?“ zeptal se Karolíny a Kláry.

Nerozhodně krčily rameny.

„Měl jsi je tam nechat,“ bručel Karel.

„Měl. Já vím,“ vzdychl.

„Nemáme dost jídla na to, aby si tu někdo choval svoje domácí zvířátka,“ dala si Jana ruce v bok.

Sledoval, jak se jí břicho pomalu spouští dolů. Bude rodit každým dnem.

„Jen mě napadlo, že podobně jsme mohli skončit my. Nebo třeba ty s Romanem.“

Naštvaně se otočila a odkráčela.

„Je ti jasný, že sis zadělal na problém?“ zeptal se Karel.

„Budu je živit ze svých zásob. Abych nebral ostatním.“

Karel pokýval hlavou. „To je něco jiného.“ Pak se podíval na trojici.

„Něco ti přispěju,“ řekl nakonec. „Ale už sem nic podobnýho netahej.“

Kamil, Klára a Karolína si ustlali u dveří. Měli tam nějaké koberce, tak si na ně lehli.

Martin ležel a poslouchal jejich oddychování.

„Rozmyslel sis dobře, co děláš?“ zeptala se ho Monika.

„Vůbec jsem nad tím nepřemýšlel.“

„Ale není doba na soucit.“

„Já vím.“ Chvilku mlčel. „Jen, když jsem je tam viděl stát, tak jsem si vzpomněl, jak jsi tehdy přišla ty z toho tábora. Vypadala jsi podobně. Akorát jsi neměla vlasy. Psal jsem zrovna dopis majoru Kubátovi. Tomu, co tě k nám přidělil. Psal jsem mu, že tolik lidí nedokážeme uživit. A když jsi tam stála, tak příšerně vychrtlá, tak jsem si uvědomil, že vlastně rozhoduju o tom, jestli přežiješ, nebo ne.

Zmačkal jsem ten papír a hodil do koše. A ani jednou jsem nezalitoval, že jsem to udělal.“

Přimáčkla se k němu.

„Ve všem, co uděláš, budu stát pevně za tebou,“ zašeptala mu.

Rok 6. den 338. (3. září)

Kamila, Kláru a Karolínu přestěhovali do buňky, která patřila Monice.

Rok 6. den 341. (6. září)

Janě a Karlovi se narodil syn. Pojmenovali ho po tátovi.

Rok 6. den 355. (20. září)

Kamil, Klára a Karolína byli z nejhoršího venku. Potulovali se po okolí, všude se jen motali a překáželi. Martin nevěděl, co s nimi. Neměl pro ně žádnou práci.

Rok 6. den 361. (26. září) Občerstvení

„Martine!“

Prudce se otočil.

Kamil stál nerozhodně před ním. Klára a Karolína asi krok za Kamilem.

„Co chcete?!“ trošku se na ně utrhl.

„Víš, Martine..,“ začal trochu rozpačitě Kamil.

Stál a čekal.

„My jsme ti na obtíž.“

Trochu to v něm povolilo a zastyděl se.

„Nejste,“ zalhal.

„Ale jsme,“ ujistil ho Kamil. „Víme to. Jíme z tvých zásob, spíme v tvém malém bytě, teda vlastně teď v Moničině.“

Pokrčil rameny.

„No a? Někomu to vadí?“

„Ne. Nikdo nic neříká. Ale víme, že sis nás vzal na svoje triko. A že ti ujídáme.“

„Nemá cenu to řešit,“ mávl rukou. „Příští rok, pokud všechno dobře dopadne, si zaberete někde nějaký kousek a začnete tam zkoušet něco pěstovat.“

„Nechceme čekat celou zimu.“

„A co teda chcete?“ rozhodil netrpělivě rukama.

„Napadlo nás,“ Kamil se podíval za sebe na Karolínu a Kláru, „že bychom odešli.“

„Odešli?“ Překvapeně vyvalil oči.

„Ne daleko. Jenom dolů, pod Hrad.“

„Do podhradí?“

„Tam, kde je silnice a spojuje se tam cesta nahoru k Hradu.“

„A co tam chcete dělat?“

„Napadlo nás, že bychom si tam otevřeli takové občerstvení.“

Zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Občerstvení?“ opakoval.

„No. Protože hodně lidí nechodí nahoru na Hrad. Jen dole naloží nebo vyloží vozík.“

„Ale na Hradě je jídelna, která funguje i jako občerstvení.“

„Ale až na Hradě. A to je hodně do kopce. Všimli jsme si, že hodně lidí nahoru ani nechodí.“

„Alespoň zbude víc v jídelně.“

„Kdyby bylo dole občerstvení, třeba by jedli tam.“

„Nemyslím si, že si můžeme dovolit dvě jídelny.“

„Ale tohle by nebyla jídelna. To by bylo občerstvení. Jako soukromé.“

Přemýšlel. Úplně hloupý nápad by to nebyl. Pokud by lidi jedli dole, nechodili by nahoru a neujídali ze společných zásob, kterých bylo na Hradě hodně málo.

„Pokud to chápu, chcete si dole udělat občerstvení. A čím by vám měli lidi platit, když nemáme peníze? Ha?“

„Směnou. Něco za něco.“

„Nebo jsme si říkali,“ přidala se Karolína, „že by se platilo solí.“

„Solí?“

„Ano. Protože v okolí se hodně shání sůl, měnilo by se zboží za sůl.“

Pořád to nechápal. Měl hodně práce a teď se mu tohle nechtělo probírat.

„Pořád to nechápu. Ale asi to máte vymyšlené. Tak jestli chcete, otevřete si tam to vaše občerstvení,“ mávl rukou.

„My nemáme nic do začátku.“

„Aha,“ docvaklo mu. „Mám vás založit.“

„Nám nikdo nic nedá. Potřebujeme si někoho najmout, aby nám pomohl pokácet stromy, postavit nějaký domek, na střechu lepenku nebo co se dává, kamna, hřebíky...“

„Okapy, okna, dveře, panty..,“ skočil mu do řeči.

„No právě,“ nešťastně se na něj podíval Kamil.

„To vám nestačí jen stánek?“

„My jsme mysleli i na zimu. Že bysme tam přespávali, abychom vás neotravovali.“

„To je trochu jiná řeč,“ usmál se. „Ale nedokážu si představit, co mě to bude stát.“

„Asi hodně,“ ozvala se Klára. „Ale mysleli jsme, že by to bylo stejně jako tvoje.“

Podrbal se na strništi na bradě.

„Vemte si na mě, co potřebujete. Nemyslím si ale, že vás uživí stánek s občerstvením.“ Pokrčil rameny, otočil se a šel po své práci.

Pak se zastavil a zamyslel.

„Začněte s tím ale po Novém roce. Tím myslím po vlně,“ zavolal za Kamilem

Rok 7. den 1. (1. říjen) Nový rok

Rok 7. den 2. (2. říjen) Sedmá vlna

Jeden mrtvý.

Rok 7. den 15. (15. říjen) Dni žalu

Opět velká úroda.

Většina lidí měla své pole, které opatrovala. Jen malá část komunity žádné políčka neobdělávala.

Martin patřil mezi ně. Stal se správcem Hradu a byl mu odsouhlasen malý plat v naturáliích. Ale jinak měl na starost veškeré hradní zásoby.

Jana s Karlem měli zahradu, pole a malou farmu s domácím zvířectvem. Roman se stále věnoval práci se železem. Měl několik pomocníků a pomocnic. Přestože mu v podhradí vyrostla konkurence v podobě kováře, který opravoval hlavně zemědělské nástroje, dostával Roman velké zakázky hlavně od Hradu. Byl relativně bohatý a našel si partnerku, která několik dní po Dnech žalu otěhotněla.

Dalším člověkem, který nepracoval na poli, byl samozřejmě doktor. Měl tři pomocnice. Léčilo se hodně přírodní medicínou. Proto bylo jeho pomocnice možno stále vidět někde v lesích nebo na loukách sbírat léčivé byliny.

Tamara onemocněla rakovinou a za půl roku zemřela. Nikolaj se staral o chod jídelny, ale jak lidé na Hradě ubývali a odcházeli do podhradí, i on se začal pomalu věnovat zemědělství.

Rok 7. den 20. (20. říjen) Sam

Pomáhal zrovna na poli, když se z Hradu ozvala rána. Všichni zpozorněli.

Na věži, která se stavěla, někdo mával modrou vlajkou.

Znamení, že se má vedení okamžitě dostavit na Hrad.

Všeho nechal a spěchal nahoru.

„Co se stalo?“ zeptal se hlídky u brány.

„Máme návštěvu.“

„Kdo to je?“

„Pořádně nevíme. Ale Jana a Karel už je vzali dovnitř.“

Zamračil se. Cizí lidi do Hradu nesměli.

Došel do poradní místnosti.

Rychle ji přejel pohledem. Karel a Jana. Monika obsluhovala. A tři noví.

„Co se děje?“ zeptal se.

Příchozí se otočili. Chvilku trvalo, než jednoho z nich poznal.

„Same,“ ulevilo se mu, když poznal přítele z bývalé školní komunity, „rád tě vidím.“

Podali si ruce.

„Kde se tu bereš?“ zeptal se.

„Přišli jsme poprosit o pomoc,“ odpověděl Sam.

Zvážněl.

„O jakou pomoc konkrétně?“

Sam se podíval na Janu a Karla. Martin sledoval jeho pohled.

Jana mírně zavrtěla hlavou.

To znamenalo, že už jeho nabídku odmítli.

„Potřebovali bysme ochranu. Před gangy z města.“

Mlčel.

„Na podzim nám sebrali většinu úrody. A teď skoro ten zbytek. Nezbývá nám už ani na osev.“

Martin se otočil k mapě na stěně.

„Kde jste?“

Sam ukázal na jeden kroužek na mapě.

„Jste na opačným konci, než jsme my,“ upozornil ho.

„Já vím,“ vzdychl Sam.

„I když vyrazíme zároveň s gangy, vždycky přijdem pozdě.“

„Mysleli jsme, že byste tam mohli mít nějakou posádku.“

„To je nejméně padesát lidí, kteří by chyběli tady.“

„A kdybyste nám dali zbraně?“

„To rozhodně ne. Na rovinu: nevěřím, že se ubráníte, a to by bylo potom jako ty zbraně odevzdat gangům.“

Sam zničeně sledoval mapu.

„Je nás tam pět vesnic. To je skoro tři sta lidí, kteří asi letos nepřežijí zimu.“

Jana přistoupila k Martinovi. Společně sledovali pět malých kroužků na mapě, odsouzených k zániku.

Zadíval se na opačný konec mapy.

„A co tady to?“ ukázal na kroužek kousek od nich.

„Co to je?“ zeptal se Sam.

„To původně byla vesnice,“ odpověděla Jana.

„A co se s ní stalo?“

„Řekněme, že jsme si nějak nesedli.“

„Nesedli?“

„No, připadalo jim, že všechno v okolí sta kilometrů patří jim. A my jsme jejich názor nesdíleli.“

„Zničili jste je?“

„Oni ve dne zapálili pole nám, my jsme jim v noci zapálili všechno.“

Sam mlčel a sledoval mapu.

„Same,“ začal potichu Martin. „Vím, co si myslíš. Ale na rovinu. Nikomu nepřeložím stéblo přes cestu. Pokud to ale udělá někdo mně, postarám se, aby to už nikdy neudělal.“

„Zabili jste je?“

„Ne. Odešli sami. Víme, kde jsou a co dělají. Jestli chceš, můžeš je navštívit a poptat se.“

„Takže, tohle místo je volné?“ ukázal Sam na kroužek na mapě.

„Ano. Původně to byla velká farma. Myslím si, že pokud to osídlíte, tak jediný směr, odkud na vás můžou přijít gangy z města, vede přes nás.“

Sam měřil prsty vzdálenost od okolních měst.

„Jsou daleko,“ připustil.

„Tady žije několik komunit, které nevedou války,“ ukázala Jana na jedno z měst.

„Tohle je prázdné, tady silná komunita, ale v klidu. Ale, i kdyby ne, mají to k vám dvacet kiláků, a my pět.“

„A co okolní vesnice?“

„S touhle máme družbu,“ ukázala na Hradiště.

„Přátelská, přátelská, přátelská a nepřátelská, ale skomírající,“ ukázala na ostatní vesnice v okolí.

„Dobrá. A ještě jedna věc.“ Sam se otočil od mapy. „Co za to?“

„Za co?“

„Když se přemístíme k vám.“

Martin lehce rozhodil rukama.

„Nerozumím.“

„Co budete chtít za ochranu?“

„Asi to, co všichni. Část úrody. Ale ne tak velkou jako gangy. Chápej, udržujeme vojenskou hotovost, kterou platíme ze svého. Zadarmo za vás umírat nebudou. A něco jim dát musíme.“

Sam se díval po ostatních. Mlčeli.

„Vrátím se domů a projednáme to.“

„Samozřejmě.“

„Ještě něco: nemáme skoro nic. Jen to, co jsme stihli schovat. Založíte nás?“

„Snad ano.“

„Snad ano?“ opakoval Sam.

„Same, já nemůžu mluvit za všechny. A nevím, jak vydržíme. Úroda byla sice dobrá, ale kdoví, jaká bude zima.“

Sam mlčel.

„Tak snad nebude tak hrozná jako předloni,“ vzdychl.

Rok 7. den 27. (27. říjen)

Komunita pěti vesnic, vedených Samem, se připojila ke Zřícenině.

Byla jim odhlasována potravinová půjčka.

Rok 7. den 45. (14. listopad) Stavba občerstvení

„Co si to stavíš dole za haciendu?“ zeptal se Roman Martina, když na něj na Hradě narazil.

„Já?“ Martin přemýšlel.

„No, jasně. Neříkej, že o tom nic nevíš.“

„Já nic nestavím.“

„Dole. U silnice,“ napovídal mu Roman.

„Jo, tohle? To si ti noví chtějí postavit nějaké občerstvení. Schválil jsem jim to, aby neotravovali na Hradě.“

„Občerstvení?“ zvedl Roman v údivu obočí.

„No. Je to podle mě blbost. Neuživí se. Ale alespoň mi nebudou zabírat místo na Hradě.“

Roman nejistě pokýval hlavou.

„To platíš ze svýho?“ ujišťoval se.

„Jo. Nemusíš mít strach.“

Roman nevěřícně zavrtěl hlavou a šel si po svých. Martin ho sledoval a měl divný pocit.

Chodil sice do podhradí, ale ne na silnici. Spíš na druhou stranu, kde byla pole a zahrady. Řešil spory. Když něčí pes zakousl někomu slepici, když dvě pole spolu nebezpečně sousedila a sedláci se hádali o mez. Od silnice vedl jen vozík, kterým se po laně nahoru vytahovaly zásoby. Roman ho právě předělával na elektrický pohon, proto si asi všiml něčeho neobvyklého.

Sledoval Romana. Zrovna mačkal tlačítko.

„Hotovo?“ zeptal se.

„Snad ano.“

Rozezvučel se zvonek.

„Znamení od obsluhy dole, že se má vozík vytáhnout,“ vysvětlil Roman.

Martin nevěděl, jestli to říká jemu, nebo skladníkovi, který stál opodál.

Skladník zmáčkl velké červené tlačítko.

Ozval se zvuk elektromotoru a roztočil se naviják. Dlouhé ocelové lano se začalo namotávat na buben.

„Na jaký je to zdroj?“ zeptal se Martin.

„Dole, z potoka.“ Roman sledoval naviják.

Nevěděl, co Roman postavil dole v potoce, tak mlčel.

Po chvíli vyjel vozík nahoru. Byl prázdný. Až na kožené desky, hozené na jeho dně.

Skladník sáhl do desek, vytáhl z nich list papíru a chvíli ho studoval. Pak se trochu otráveně a trochu zvědavě podíval na Martina a odešel pryč.

„Kam šel?“ zeptal se Martin.

„Pro zboží.“ Roman šroubovákem dotahoval šrouby na bubnu navijáku.

Martin čekal. Po chvíli přijel skladník i s rudlem, na kterém měl naloženy nějaké krámy. Martin nakoukl, co skládá. Hřebíky a vruty.

Skladník to naložil do vozíku a zmáčkl knoflík.

Vozík začal sjíždět dolů.

„No, já jdu taky makat,“ zastrčil Roman šroubovák do kapsy. „Ze šichty na šichtu,“ usmál se na Martina. „Mimochodem, dlužíš mi už asi třicet kartonů cigaret,“ zavrčel.

„Já? Za co?“ vyvalil na něj Martin oči.

„Za to, co si dole necháváš postavit.“ Roman začal sestupovat dolů po schodech za vozíkem.

Martin se rozeběhl za ním.

Jak scházeli dolů, Martin třeštil oči čím dál víc.

„Tohle přeci není malé občerstvení..,“ zíral na jednopatrovou budovu.

„Máme stejný dojem.“ Roman začal vyndávat z vozíku věci, které tam předtím naskládal skladník.

Martin přišel blíž.

Okolo hrubě postavené budovy se rojili dělníci.

„Mákli jsme si,“ ozvalo se za Martinem.

Prudce se otočil.

„Kamile! Co to má znamenat?!“

„Co?“ podivil se Kamil.

„No, tohle,“ ukázal rukama na budovu.

„Hospoda.“

„Říkal jsi občerstvení.“

„No, my jsme původně chtěli. Ale když jsme řekli, že je to pro tebe a že to platíš, tak se všichni mohli přetrhnout. A když už byl takový zájem, tak proč ho nevyužít.“

„Já to platím?“ zesinal Martin.

„Řekl jsi, že si můžeme vzít, co potřebujeme,“ urazil se Kamil.

„Ale já nevěděl, že si vezmete všechno,“ úpěl Martin.

„No jo,“ vzdychl Kamil, „ale většina lidí tu klidně pracuje i na dluh. Chceme to mít do zimy hotový.“

„Na dluh? Na dluh?“ hroutil se Martin. „To si děláte srandu? Vy jste mi vyluxovali moje zásoby? A ještě jedete na dluh?!“

„Tak přece to nenecháme bez střechy,“ zálibně se Kamil podíval na budovu.

Martin si sedl na povalující se kládu. Obličej vložil do dlaní.

Kamil usedl vedle něj. Seděli a mlčeli. Martin měl zakryté oči a poslouchal jen údery kladiv a seker.

„Můžeš mi říct, kolik tohle stálo?“ zeptal se a ani nezvedal hlavu z dlaní.

„Nebylo to tak hrozný. Ale nevěděli jsme, že máš tak málo zásob. Proto ty dluhy.“

„Dlužím hodně?“

„Docela dost. Nejvíc asi panu Otáhalovi.“ Kláda se pohnula, jak se Kamil postavil.

„Já v životě dlužil nejvíc tři stovky. A teď dlužím asi každýmu, na koho se podívám. Já vás zabiju,“ rozhodl se.

„Pokud nás chceš zabít, klidně to udělej, ale kdo ti potom bude dělat na hospodě?“ zeptal se Kamil bezelstně.

„Na hospodě!“ Martin se hystericky zasmál. „Nikdo sem chodit nebude. Chápete to? Co by tu dělali? Kompletně jste mě zničili.“ Zvedl se a odcházel.

„Nejdeš si nahoru pro pušku, že ne?“ ujišťoval se Kamil.

Martin zavrtěl hlavou. Šel podél potoka až tam, kde ho nikdo neviděl. Sedl si tam do mechu a tupě hleděl na tekoucí vodu.

„Tak tohle se může stát jenom mně. Proč jsem je tehdy v tom lese nenechal..,“ vzdychal potichu.

Rok 7. den 61. (30. listopad) Pozvánka

Přemýšlel, jak stavbu hospody zastavit. Ale na nic nepřišel. Na všechno už bylo pozdě. Směrem k nedostavěné hospodě přestal chodit. Jen jednou se šel podívat na svoje zásoby a to, co tam viděl, ho naprosto konsternovalo.

Kamil, Klára a Karolína mu do posledního kousku vybrali vše, co mělo nějakou cenu.

Posledního listopadu dostal pozvánku k slavnostnímu otevření hospody. Obracel ji v ruce.

Martell zvaný Kladivo zve všechny své přátele na otevření nově postavené hospody. Jídlo a pití zdarma.

Zhroutil se na postel a zbytek dne jen zíral do stropu.

Večer přišla Monika.

„To jsem nevěděla, že pořádáš takovou oslavu.“ Lehla si vedle něho.

Mlčel. Sledoval strop, jak se po něm proháněly stíny, které tvořilo světlo ze zapálené svíčky.

„Všude se mluví jen o hospodě a o tobě,“ pokračovala.

„Říkají, že jsem hlupák a marnotratník.“

„Právě naopak. Všichni jsou nadšeni. Hrozně se těší. Na oslavu.“

Taky bych se těšil, kdyby to platil někdo jiný, myslel si, ale mlčel.

Rok 7. den 62. (1. prosinec) Otevření

Původně tam ani nechtěl jít. Ale měl pocit, že nemá na vybranou.

Zkontroloval hlídky na věži, pak s Monikou pomalu sešli dolů po schodech.

„Dobře se bavte,“ popřál jim závistivě kluk u vrat a zabouchl za nimi bránu.

„Vezmeme to po cestě?“ podíval se vedle na Moniku.

Pokrčila jemně rameny. Takhle večer už bylo chladno. Byla zachumlána v kabátku, a přesto se třásla zimou.

Po cestě to trvalo déle než po schodech.

Konečně dorazili. Hospoda jasně svítila do tmy. Ověšena pentlemi a elektrickými vánočními svíčkami.

„To je krása,“ špitla Monika. „Už jsem zapomněla, jak vypadají Vánoce.“

Na chvilku se nechal také unést krásou blikajících světýlek.

„Je to krása,“ potvrdil jí. „A já jsem ten, kdo ji platí,“ zašeptal potichu, aby to neslyšela.

Přišli blíž. Monika opatrně brala malá světýlka do rukou a pohrávala si s nimi.

„Připomíná mi to domov.“ Otočila se a v očích měla slzy. „Je to tak krásné...“

Trochu se usmál. Nálada se mu o kousek zlepšila.

Za hospodou rachotil parní stroj, který uváděl do chodu elektrocentrálu. Zevnitř bylo slyšet hudbu a hluk.

Vstoupili dovnitř. V chodbě od nich Klára převzala kabáty a pověsila je na jeden z dlouhé řady věšáků.

„Kdo tu je?“ zeptala se Monika.

„Snad všichni, kdo měli volno.“ Klára zářila jak sluníčko.

Vešli do sálu. Záře světel je na chvilku oslnila.

Trvalo pár vteřin, než si zvykli.

„Kde sedíme?“ ptala se Monika.

Nevěděl. Měl pocit, že to bylo na pozvánce, ale jist si nebyl.

„Támhle jsou volná nějaká místa,“ táhla ho ke stolu, kde na ni mávaly kamarádky.

„Martine!“ volal na něj Karel a Roman z druhé strany. Pustil Moniku a přešel k baru. Hlouček lidí mu udělal místo.

„Teda, vytáhl ses,“ poklepávali mu na rameno. „Vždycky jsme si mysleli, že jsi suchar a držgrešle, ale tímhle jsi nás dostal.“

„Tak to víte: tehdy jsme si to nemohli dovolit, ale teď to vypadá, že se blýská na lepší časy.“ Nuceně se usmíval.

U baru mu Karolína nalila panáka.

„S ledem?“ ptala se.

Zavrtěl hlavou a hodil ho do sebe.

Moje železná zásoba whisky, zaúpěl v duchu.

„Ještě jednou,“ nastavil skleničku. Karolína mu do ní hodila pár kousků ledu a zalila alkoholem.

„Šetři se,“ řekla mu. „Noc bude dlouhá.“

„Seš frajer,“ objal ho už lehce přiopilý Karel.

Opatrně se snažil sundat jeho ruku ze svého ramene.

„Jana je s malým?“ zeptal se.

„Neblbni, ta by si to nenechala ujít. Je ve vedlejší místnosti. Mají tam dětský koutek a hlídají si tam mimina navzájem.“ Znovu ho pevně objal. „Teda, já už takhle nezapařil, ani nepamatuju!“ řval mu do ucha.

„To já taky ne...“ Vymanil se z Karlova objetí.

„Nemáš tu něco k jídlu?“ zeptal se Karolíny. Panák na lačný žaludek mu neudělal dobře.

„Sedni si vedle, Kamil tam obsluhuje. Ale trvá mu to, to víš, je tu skoro tři sta lidí a ještě mají přijít z Hradiště,“ ukázala Karolína na dveře do vedlejší místnosti.

Raději se na nic neptal. Prošel přes parket, kde několik holek tancovalo do rytmu hudby. Někdo ztlumil ostrá světla, anebo přestala fungovat elektrocentrála.

V přítmí viděl Moniku, jak se vesele baví. Ukázal jí, kam jde.

Přiběhla k němu.

„Půjdeme si zatancovat?“ zeptala se.

„Máme se jít do salonku najíst,“ ukázal na dveře s nápisem.

Ve vedlejší místnosti panovalo také přítmí. V krbu praskal oheň a bylo tam příjemně. Sedli si k poslednímu volnému stolku.

Na stole ležel jídelní lístek.

„Smažená slanina s vejci a hranolky, vepřové s bramborem, pšeničné placky se žampionovou omáčkou…,“ začala předčítat Monika. „To snad není možné,“ zarazila se.

„Co není možné?“ Ústa měl plná slin.

„To jídlo. Ten parket, hudba. Jídelní lístek. Ta světla. Jako by se všechno vrátilo najednou zpátky.“ Oči se jí leskly.

Martin vzal lístek a chvilku ho studoval. Pak ho položil na stůl.

„Tak co to bude?“ postavil se před ně Kamil. Měl sice obyčejnou flanelovou košili a roztrhané rifle, ale s motýlkem okolo krku a ručníkem přehozeným přes ruku vypadal trochu jako číšník.

„Prosil bych láhev dobrého sektu a něco na grilu,“ nasadil Martin ležérní tón.

„Mohu doporučit Ďábelský špíz s hranolky?“

„Určitě. Máte tatarku?“

„Bohužel, teprve otvíráme, ještě nejsme plně zásobeni. Ale máme kečup. Samozřejmě domácí.“ Mírně se nad ně naklonil.

„Kromě sektu máte co?“ vyhrkla Monika.

„Kromě sektu jen samé problémy,“ přiznal Kamil. „Pár lahví vína, domácí pálená kořalka, káva jen z pražených žaludů, čaj bych se vám styděl nabízet,“ vzdychl. „Ale pokud se jen trochu povede, určitě se polepšíme.“

„Mohla bych místo sektu střik z bílého vína?“ poprosila Monika.

„Nemáme sodu. Nebude slečně vadit voda?“

„Určitě ne,“ usmála se.

„Já si dám sklenici vody. A panáka vedle.“

Kamil se uklonil a zmizel.

Z kuchyně se linula nádherná vůně. Z vedlejší místnosti hlasitá hudba a výskot. Monika ho držela za ruku a něco mu povídala.

Špatná nálada ho začala opouštět.

Odcházeli ráno. Cesta byla osvětlena pochodněmi, vedoucími k Hradu. Přestože už na Hradě bydlel málokdo, stále většina lidí měla své buňky a teď se jim to hodilo jako báječné místo na přespání.

Šli po cestě. Za krk jim padal první sníh této zimy, která přišla letos relativně hodně pozdě. Monika šlapala vedle něj a tiše si prozpěvovala nějakou melodii, kterou slyšela v hospodě.

Najednou se zastavila, chytila ho okolo krku a políbila.

„Tohle je můj nejkrásnější den v životě,“ zašeptala mu.

Rok 7. den 63. (2. prosinec)

Samozřejmě mu to nedalo a hned druhý den se šel na hospodu znovu podívat.

Do rána napadl sníh a trochu to klouzalo.

Sestoupil po schodech.

Hospoda měla otevřeno. Na zdi u dveří byla velká tabule, na které bylo křídou napsáno:

NÁKUP

Pod tím, co se vykupovalo:

50 kg pšenice – 1 kg soli

40 kg brambor – 1 kg soli

20 kg zelí – 1 kg soli

12 kg mrkve – 1 kg soli

A dalších několik nabídek. Dole pod tím bylo připsáno:

CENY NEJSOU PEVNÉ, MĚNÍ SE DLE NABÍDKY A POPTÁVKY.

Vedle byla další cedule s nápisem PRODEJ.

A opět:

1,5 kg soli – 50 kg pšenice

1,5 kg soli – 40 kg brambor

a tak dál.

Dole opět stejný nápis ohledně cen.

Dostudoval ceduli a vešel dovnitř.

Kabát si pověsil na věšák. A vstoupil do sálu.

Hezky to tam vonělo. Sedělo tam už několik lidí. Dojídali snídani.

Obsluhovala Klára.

„Kde máš Karolínu a Kamila?“ zeptal se.

„Šli si na chvilku zdřímnout.“

Kývl hlavou.

„Do kdy to tu probíhalo?“

„Asi do čtyř. Pak jsme museli uklidit, zamést, připravit na ráno. A okolo osmý už se sem trousili první hosti.“

Podíval se na její unavený obličej a kruhy pod očima.

„Měli byste se šetřit. Jak jsme na tom?“

„S čím?“

„S financema. Kamil říkal, že dlužím, kam se podívám.“

„Snad se to rozjede.“ Podívala se po hostech. „Zatím tápeme. Ceny střílíme od boku.“ Podala mu lístek.

Studoval ho. Byla tam nabídka a ceny byly v soli.

„Když si dám pořádnou snídani a ještě něco k tomu k pití, prožeru vlastně padesátikilový pytel pšenice,“ počítal.

„Jak říkám. Ceny se budou upravovat.“

„A to sem nosí sůl?“ podíval se po sále.

„Ne. Zatím jim to píšeme na dluh.“

„To je nesmysl, s tou solí.“ Znovu se zahloubal do jídelního lístku. Sbíhaly se mu sliny.

„Včera to bylo vynikající. Kde jste se naučili tak vařit?“ zeptal se.

„Pronajali jsme si kuchaře z Hradiště.“

Ničemu se nedivil.

„Na jak dlouho?“

„Zatím na měsíc. A potom se uvidí.“

„Tak to se nedivím tý tlačence,“ ukázal na lístek. „Dám si ji s cibulí a octem a k pití asi vodu a obyčejnou kořalku.“

Klára odběhla. Sledoval ostatní hosty. Občas někdo zachytil jeho pohled a pokynul mu sklenicí na pozdrav.

Posnídal, popil. Klára přišla s účtem.

„Promiň, je to tady sice tvoje, ale pořádek musí být,“ vysvětlila mu.

Podepsal se pod půl kila soli.

„Tak, teď dokonce dlužím už i ve vlastní hospodě,“ pousmál se.

Monika na něj večer už čekala.

„Jdeme do hospody?“ ptala se.

„Byl jsem to zkontrolovat už ráno.“

„Já myslela posedět. Už jsme se s holkami domlouvaly.“

„Tak jo. Proč pálit doma drahé svíčky.“

„Jenom moment, trošku se musím upravit.“ Odněkud vytáhla kus zrcadla a nějaké šminky.

Moment trval asi půl hodiny. Mezitím si četl nějakou knížku.

Sešli po schodech, které někdo posypal popelem. Hospoda svítila do dálky.

Zkontroloval tabuli. Některé ceny se změnily, něco přibylo.

Uvnitř bylo světlo a příjemně. Taneční sál se zmenšil o pár stolů. Všechny byly obsazené.

„Pojď támhle,“ zatáhla ho Monika ke stolu, kde měla svoje kamarádky. Během chvilky si povídaly mezi sebou a on byl pro ně vzduch.

„Přání?“ přitočil se Kamil.

„Máte nějaký salát? Něco dietního?“ otočila se Monika od kamarádek.

„Tak tohle už jsem dlouho neslyšel,“ ulítlo mu a i Kamil zvedl trošku překvapeně obočí.

„Samozřejmě, něco namícháme,“ rychle se vzpamatoval Kamil.

„Já si dám to s houbami,“ vzpomněl si na včerejší jídelní lístek.

Kamil kývl a zmizel. Obsluhovala Karolína, Klára asi vyspávala denní směnu.

Monika byla zabrána do hovoru s kamarádkami, tak se zvedl a šel do hloučku k baru. Pozdravil se s ostatními a nechal se poklepat po rameni. Karel ho pozval na panáka.

Seděli u baru a popíjeli levnou kořalku.

„Od zítra už to bude bez papírů. Potřebujeme za něco nakupovat a na podpis nám nikde nedají,“ upozornil je Kamil.

„Jojo,“ pokýval. „Jak to dneska jde?“

„Se podívej,“ ukázal Kamil na plný sál. „Lepší, než jsem čekal.“

Musel mu dát za pravdu.

Rok 7. den 64. (3. prosinec)

Ráno ho vzbudil Kamil. Tloukl na dveře, v ruce petrolejku.

„Co se děje?“ Hlava ho bolela po včerejší nekvalitní kořalce.

„Potřebuju sůl. Na obchod.“

„Ale já ti nemůžu dát sůl bez souhlasu Karla a Otáhala.“

„Dole už čeká deset lidí s věcmi. A chtějí snídani,“ naléhal Kamil.

„Kolik tý soli? Kilo? Dvě?“

„Tak sto.“

„To si děláš pr…,“ vylítl na Kamila.

„Nedělám. Nutně ji potřebujeme. Na výměnu.“

„Ale já nemůžu dát sůl, která patří všem.“

„No, tak to vysvětli těm dole.“

„To je vaše věc.“

„Ale ty jsi ji odsouhlasil.“

„Nic jsem neodsouhlasil.“

„Neprotestoval jsi. A sám jsi podepisoval úpisy na sůl. Ráno na půl kila a večer na kilo a půl.“

Otevřel pusu a zase ji zavřel.

„Je to platidlo. Zase se to vrátí,“ znovu naléhal Kamil.

„Soli máme málo. Do města se teď nedostaneme. Kvůli sněhu.“

„Tak vymysli něco jinýho. Ale teď otevři ten sklad,“ zalomcoval Kamil zámkem.

Otevřel sklad. Kamil vytáhl poslední dva pytle se solí a hodil je do vozíku.

„To může obsluhovat jen skladník,“ upozornil ho Martin.

„Nebuď takový byrokrat,“ zmáčkl Kamil tlačítko. Vozík sjel dolů a Kamil za ním zmizel ve tmě.

Zavřel prázdný sklad.

„Platím dluh.“ Položil k večeru před Kláru dvě krabičky cigaret a šest nábojů do pistole.

„To ti ještě kilo a půl soli dám,“ usmála se na něj.

Stál u druhého vchodu do hospody. Byly tam dveře do skladu a kuchyně. Z kuchyně se dalo vstoupit do sálu, salonku a dětského koutku. Před dveřmi stál velký pult a na něm se obchodovalo.

„To šly cigarety tak nahoru?“ překvapilo ho.

Kývla hlavou.

„Musíme zaplatit dluh Romanovi. A ten to chce jen v cigaretách. Tak proto ta vysoká nabídka. Kde jsi vlastně vzal ty cigarety? Myslela jsem, že jsme ti sklad vybrali kompletně.“

„Tohle jsem měl ukryté jako poslední záchranu,“ vzdychl smutně.

„Chceš to v soli, nebo v papírech?“ Klára vyhledala jeho účty a podala mu je.

„Myslel jsem, že se platí solí.“

„Pokud to chceš hned propít, tak ti stačí papír.“

Zamyslel se. Raději by si vzal sůl a v jídelně na hradě si dal nějakou šlichtu ze starých konzerv, ale Monika už dávno zmizela v hospodě.

„Dej mi ten papír,“ zavrčel.

V hospodě bylo o poznání méně lidí než včera.

„To víš. Už to není zadarmo nebo na dluh,“ pokrčil Kamil rameny.

„Nikdo sem chodit nebude. Za tyhle ceny.“ Podal mu papír, který dostal od Kláry.

„Uvidíme. Něco jsme vyměnili a pár lidí tu je.“

„Kolik zbylo soli?“ strachoval se.

„Půlka.“

„Myslel jsem, že to bude hned pryč.“

„Lidi donesli nějaké svoje zásoby. Tak jsme něco doplnili.“

„A nakoupili jste?“

„Museli jsme zvednout nabídku za obilí a za brambory. Ale jinak to šlo.“

„A prodali jste?“

„Nic.“

Chtěl říct, že to věděl, ale opakoval by se. Tak mlčel.

„Nechceš půlku kachničky? S knedlíkem? Se zelíčkem?“ naklonil se nad něj Kamil. „Jen za kilo soli.“

„Na to zapomeň,“ obořil se na něj. „Za takovou cenu.“

Ústa se mu zaplnila slinami.

„Půl kila bych ale dal,“ vzdychl.

„A co třeba tři čtvrtě?“ usmál se vítězně Kamil.

Rok 7. den 74. (13. prosinec)

„To byl velice dobrý nápad,“ pochválil pan Otáhal Martina, když k němu Martin přišel řešit nesrovnalosti ohledně jeho dávek.

„Moc si tím jistý nejsem.“ Martin se pohodlně usadil v křesle.

„Divil jsem se, že tě to nenapadlo už dřív.“

„Proč jste to tedy neudělal vy?“

„Já?“ Pan Otáhal se natáhl pro skleničku, do které mu jedna z jeho dívek nalila nějaký likér. „Můžeš mi říci, jak bych to asi stihnul? Se vší tou prací tady?“ Připil si.

Martin se natáhl pro svoji skleničku.

„Myslíte si, že to není špatný nápad?“ Přivoněl si.

„Rozhodně ne. Přišlo to v absolutně nejlepší dobu. Úroda byla dobrá a lidi mají plné sklady. Rádi se pobaví a zbaví přebytků. Navíc se jim doma povaluje hromada krámů, které neumí vyměnit. Teď to prodají v hospodě, a buď to prožerou, nebo si za to něco koupí.“

Martin se napil. Becherovka mu nikdy nechutnala, ale za panáka bechera v hospodě jsi platil kilovkou soli. Tak ocenil pohostinnost pana Otáhala, který mu nabídl tak drahé pití.

„Přebytky asi už stejně neprodají. Už jsme zastavili výkup pšenice a brambor.“

„A proč?“ podivil se pan Otáhal.

„Není to kam dávat.“

„Na Hradě není místo?“

„Je. Ale Hrad není pro soukromé účely.“

„A pro co jiného by byl? Jen to narvěte do prázdných buněk a vykašlete se na veřejné cíle. Ty buňky jsou nevyužity. Pokud někdo bude mít řeči, ať si trhne nohou.“

„Ale to nejde.“

„Martine.“ Pan Otáhal se předklonil a zlostně se mu podíval do očí. „Ta tvoje přehnaná poctivost mi už leze krkem! Vykašli se na to! Nikdo se ti neodváží nic říct.“

„A co když ano?“

„Martine! Kdo? Já? Rozhodně ne.“ Opřel se dozadu. „Karel? Proč by to dělal? Jste kamarádi. Jana? Ta si ulejvá bokem pro ty svoje agenty. Roman? Ten tě poslechne na slovo. A na ostatní se vykašli. Budou rádi, když jednou za čas vytáhneš něco ze svých zásob a rozhodíš to mezi obyčejný lid. Jako jsi to udělal při otevření hospody.“

„Ale…“

„Žádné ale. Ti, co ti závidí, ti budou závidět stejně, ale budou se tě víc bát. Ti, co se s tebou kamarádí, se s tebou budou kamarádit ještě víc, protože každý chce mít za přítele úspěšného člověka.“

Mlčel. Pan Otáhal měl pravdu, a to ho trochu děsilo.

„Ty buňky nejsou dělaný jako skladiště brambor, obilí nebo zeleniny,“ bránil se chabě.

„Tak to destilujte,“ pozvedl Otáhal sklenici. „Z brambor rum nebo vodku, z kukuřice whisku a z obilí jiné destiláty. Když už na nic, tak jako palivo. Pokud seženete chmel, tak vám za sklenici oroseného utrhnu ruce.“

„Pivo,“ vzdychl Martin.

„Musím vám mladejm všechno takhle polopatě vysvětlovat?!“ Otáhal zlostně zaťukal holí o podlahu. Otevřely se dveře a nakoukla jedna z dívčin.

„Ještě do druhý nohy,“ ukázal jí prázdnou skleničku.

„Ještě jednu připomínku,“ pokračoval, když dostali nalito. „S tou solí: vlhne, špatně se přenáší, je to nepraktické.“

„Zkoušeli jsme to psát na papír, ale byl v tom hrozný zmatek.“

„Udělejte něco jiného.“

„Ale co? Peníze nikdo nebere. Šperky a jiné drobnosti nám působí problémy, protože nikdo neví, jakou mají vlastně cenu.“

„Udělejte si vlastní peníze.“

„To už nás taky napadlo. Nikdo je ale nebude brát...“

„Ale bude, pokud budou vědět, že si za ně něco koupí. Že jsou krytý.“

„Zlatem a ostatními aktivy?“

„Ne. Třeba tou solí. Že jedna bankovka má cenu kila soli. A že si tu sůl může kdykoliv vyzvednout na Hradě.“

„Tolik soli nemáme. Už teď jsou v tom hrozný zmatky.“

Pan Otáhal se opatrně napil.

„Martine, a ty si myslíš, že v bankách bylo někdy tolik peněz, kolik jich měli lidé na účtu? Kdyby se desetina, co říkám desetina, setina střadatelů rozhodla, že si v jeden den vyzvedne své úspory, banka by jim to nevyplatila, protože by tolik neměla. Byla to jen čísla na papíru, který jsi dostal každý měsíc.“ Položil prázdnou skleničku na stůl.

Martin se také napil.

Z tý becherovky mě bude pěkně pálit žáha, pomyslel si.

Rok 7. den 76. (15. prosinec)

Přepadl ho Karel.

„Musíme pro sůl,“ vyštěkl na něj.

„To nejde. Cesty jsou zapadané sněhem.“

„Dostaneme se tam.“

„Město ovládají gangy, jestli si nepamatuješ,“ odsekl mu. „Podle stop zjistí, že někdo chodí do skladu, a dojde jim, že je tam něco zajímavého.“

„V hospodě jsou hrozný zmatky. Všechno je na papíry a na úpisy. Z okolních vesnic se rozčilují…“

„Z okolních vesnic?“ přerušil ho.

„A já bych si taky rád něco koupil. Proto jsme snad tu sůl tam vozili. Nebo ne?“

Chvilku se na Karla mračil.

„Koukal jsem na barometr. Jde dolů. Takže bude asi sněžit,“ naléhal Karel.

„Dobrá,“ rozhodl se. „Zítra ráno vyrazíme s batohy. Ale jen my dva.“

Rok 7. den 77. (16. prosinec)

Večer se dopotáceli do hospody.

„Ještě jednou mi řekneš, že nutně potřebujeme sůl, a zabiju tě,“ vrčel na Karla.

„Ale máme padesát kilo.“ Karel se rozvalil na židli. Kamil jim donesl pití.

„Co to nesete?“ zeptal se.

„Máme asi padesát kilo soli.“ Sundal si batoh.

„Tak to jste naše záchrana,“ pomáhal jim Kamil s batohy. Sundali je, Kamil je popadl a táhl pryč.

„Moment. Kam to neseš?“ zavolal za ním Martin. „To se musí dát do skladu. Nahoru, na Hrad,“ ukázal prstem.

„Proč?“ zeptal se Karel.

„Uložit.“

„Vzhledem k tomu, že já tady dlužím skoro deset kilo, tak se asi nic ukládat nebude.“

„Kolik?“

„Skoro deset kilo.“

„To jsi mi neřekl!“

„Neptal ses.“

„To přece nejde. Ta sůl…,“ nedokončil.

„Martine, můžu ti odepsat ten dluh, co tu má Monika?“ Kamil donesl několik papírků.

„Monika tu dluží?“

„Jako skoro každý. Dáte si vepřovou s knedlíkem a se zelím?“

„Šest knedlíků, prosím,“ vzdychl.

Rok 7. den 79. (18. prosinec)

Hned ráno se zastavil u Romana v dílně.

„Nutně od tebe něco potřebuju,“ začal.

„Jasně. Až opravím tamhleta tři auta, dodělám další kotel na auto, dokončím rozvody elektřiny na věž, vyměním kolo u vozíku a vyčistím parní stroj u hospody. Krom jiného, stále mi dlužíš ještě tři kartony cigaret.“

„Romane,“ začal vyčítavě.

„No jo. Tak co tak spěchá?“ vzdychl Roman.

„Potřebujeme nějaké platidlo. Nutně potřebuju, abys udělal nějaké mince.“

Roman zvedl pobaveně obočí.

„Nutně potřebuju, abys udělal nějaké mince,“ parodoval.

„Vážně. V hospodě máme problémy. Sůl jako platidlo není ideální.“

„To není,“ připustil Roman. „Jak si to představuješ?“

„Já si nic nepředstavuju,“ pokrčil rameny. „Myslel jsem, že ty budeš vědět jak.“

„Aha,“ zamyslel se Roman. „Takže, Románku, zařiď to.“

„No tak,“ přemlouval ho. „Hrad to samozřejmě zaplatí.“

„No ještě aby ne! Z čeho to má být?“

„Ze zlata a stříbra a mědi. Jako za starých časů.“

Roman přešel v dílně k nějakému šuplíku, na kterém bylo napsáno stříbro. Otevřel ho a chvíli ho zkoumal.

„Něco bych z toho mohl stvořit. Ale ryzost asi nedodržím.“

„Já věděl, že mě nezklameš. Takže zítra?“

„Děláš si srandu? Pokud chceš, aby to nějak vypadalo, musím udělat raznice.“ Rozhlédl se po dílně. „A protože lis zůstal ve městě, musím vyrobit alespoň něco, čím bych to potom vyrazil.“

„Ty to zvládneš,“ poklepal mu na rameno. „A pozítří mi přines ukázat vzorek.“ Rychle vypadl z dílny a zabouchl za sebou. Ozvala se rána, jak něco těžkého kovového udeřilo do dveří.

Rok 7. den 85. (24. prosinec)

Roman donesl ukázat první mince. Vypadaly pěkně. Na jedné straně byla zřícenina a na druhé státní znak. Martin mu to schválil a společně udělali pět stovek mincí z tenkého stříbrného plechu. Na to Martin zabavil raznice, aby nikdo jiný nemohl razit další mince.

Část mincí večer v hospodě vyměnil za sůl. Rozhodl se, že za jednu minci bude půl kila soli.

Tak se začalo na Zřícenině platit.

Rok 7. den 102. (10. leden)

Museli vyrazit dalších tisíc mincí.

Mincí bylo už mnohem více, než kolik bylo soli, kterou prý za ně bylo možno koupit. Martin z toho měl špatný pocit.

Rok 7. den 123. (31. leden)

Dalších tisíc pět set mincí opustilo Romanovu dílnu. Krom toho se začaly razit i zlaté mince. Nebyl na nich reliéf Zříceniny, ale již hotového Hradu. Zlatým mincím se začalo říkat Zlatohrad a stříbrným Trosky pro reliéf Zříceniny na čelní straně mince.

Jeden Zlatohrad měl cenu stovky Trosek.

Mince bez problémů obíhaly po komunitě a nejen po ní. Platilo se s nimi i na Hradišti a v okolních vesnicích.

Později se razily další a další mince. Staré a poškozené se stahovaly a měnily za lepší s vyšší ryzostí, jak se Romanovi dařilo prokousávat se spletitou cestou metalurgie.

Rok 7. den 354. (19. září) Jízda naslepo

Většina práce na poli byla hotova. Všude panoval klid, tak se Martin ohlásil na jízdu naslepo.

Jízda naslepo se začalo říkat jízdám, kdy se vyrazilo do míst, o kterých se nic nevědělo. Jezdci se většinou vraceli z prázdnou nebo jen s nějakou drobotí, ale občas objevili vesnici nebo usedlost, kde žila nějaká komunita, a pokud byl zájem na obou stranách, byly navázány obchodní styky.

Hlídky naslepo většinou tvořili dva jezdci na kolech. Požádal Karla, ale ten se poslední dobou držel hodně u rodiny a neopouštěl svoji malou farmu.

Přihlásil se Michal, který měl boty z toulavých psů, a pokud měl možnost vyjet někam pryč, vždy toho využil.

Večer si nad mapou nastudovali přibližnou trasu, kam před nimi žádná výprava ještě nejela.

„Jsou tu dvě města,“ ukazoval Michal na mapu.

„Jo. Ale už se tam někdo stavoval, a pokud dobře čtu, kontakt neproběhl podle našich přestav,“ četl Martin v poznámkách.

„Dokonce na ně stříleli,“ potvrdil Michal.

„Co naděláš,“ pokrčil rameny Martin. „Naplánujeme to tady tudy, podle mapy tu byly nějaké vesnice, tak třeba tam ještě někdo žije.“

Michal studoval mapu s ním.

„Cesta by mohla být dobrá. Vypadá to, že bysme mohli být druhý den večer zpátky.“

Martin měřil mapu.

„Raději nahlásím tři dny. Cesty jsou už hodně zničené.“ Martin začal rozepisovat plán cesty.

„Standardní vybavení?“ zeptal se Michal.

„Jasně. Sůl na obchod, spacáky, stan. Večer se zastavím v hospodě, ať nám Kamil připraví jídlo na tři dny.“

Monika ani Jana nebyly nadšené, že Martin jede pryč. U Moniky to bylo pochopitelné, a Jana byla otrávená, že veškeré práce na Hradě bude muset řídit sama.

„Je to letos podruhý, co někam jedu,“ rozčiloval se. „Potřebuju vypadnout.“

„Tak jeď jen na odpoledne. Ne s přespáním. Je to riziko. Jeď někam, kde to známe. Tyhle Jízdy naslepo neschvaluju,“ mračila se.

„Proč ne?“

„Nikdy z toho nic nebylo. V prázdných vesnicích nic není a tam, kde jsou lidi, tam už taky není nic, co bysme nesehnali tady. Jednou někoho od nás zabijou. Uvidíš.“ Prorocky zvedla prst.

„Měli bysme vědět, co se děje okolo.“

„Někdo vás sestřelí z těch kol, už jenom pro ten kus žvance, co s sebou vezete.“

Mávl rukou a podal jí papír.

„Tady je trasa, kudy pojedeme. Mělo by to být na tři dny nejdéle.“

Projela očima trasu a zkontrolovala si ji s nástěnnou mapou.

„Nic. Jen dvě vesnice, chatová kolonie a lesy. Kraj, kde lišky dávají dobrou noc.“

„Právě proto tam jedeme.“

Rok 5. den 355. (20. září)

V noci byla bouřka. K ránu ještě drobně pršelo.

Nikam se mu v tomhle počasí nechtělo a k tomu ho přepadl divný pocit, že se něco stane.

„Vstávat!“ zabouchal Michal na dveře jeho buňky.

Otevřel a nakoukl mu přes rameno.

„Neodložíme to?“ zeptal se.

„Nejsme z cukru,“ zubil se na něj.

„Bude to všechno rozmoklý bahno. Zlámeme si nohy,“ bručel.

„Ale to bys jako velitel hodně klesnul v mých očích a v očích ostatních, kdyby tě trocha deště dokázala zastavit.“

Mračil se a škrábal na bradě.

„No jo,“ rozhodl se, „tak jedeme.“

Přes den se vyjasnilo a špatná nálada ho opustila. Jeli na kolech, za sebou táhli malé vozíky. Slunce brzo vysušilo polorozpadlé silnice, tak se jim jelo ideálně.

V poledne zastavili na krátkou přestávku.

„Jde to rychleji, než jsem si myslel,“ kontroloval si mapu.

„Prověříme tyhle vesnice a večer bysme se mohli zastavit ještě tady v tý chatový oblasti,“ ukázal Michal prstem.

„No, napsal jsem Janě trasu jen do těch vesnic,“ řekl nejistě.

„To zvládneme.“ Michal se napil vody z láhve a nasedl na kolo.

„Uvidíme.“ Sbalil mapu a nasedl také.

Pocit, že se něco stane, v něm znovu začal hlodat.

Ve vesnicích nic nebylo. Spálené domy. Vraky aut. Bylo vidět, že tu před nimi už bylo hodně lidí, kteří vesnice důkladně prolézali. Nic, co by mohli použít.

„Tak co?“ zeptal se Michala, když se sešli na náměstí.

Zavrtěl hlavou a ukázal igelitku.

Zběžně do ní nahlédl.

Svíčka, vázička, nějaké mosazné kování.

„Tak to je propadák,“ vzdychl.

„Co bys čekal po tolika letech rabování... Toulaly se tady hladové bandy a braly všechno.“

„To nám nevydělá ani na to jídlo, co jsem koupil v hospodě.“

„Tak zkusíme dál,“ nasedl Michal na kolo.

„Kam dál?“

„Do tý chatařský kolonie.“ Vyrazil.

Nasedl a jel za ním.

Chatová osada byla rozlehlá a vybydlená.

Zmizelo skoro všechno, co se dalo použít. Drátěné ploty někdo odnesl asi na ochranu svého pozemku, zahrady u chatiček byly zarostlé a zničené lesní zvěří, dveře a okna vytlučené nebo zcela chybějící.

„Máš něco?“ volal na Michala.

„Něco jo.“ Michal se vynořil z kůlny za chatkou.

„Jeden rýč, krumpáč bez násady a litinovej gril,“ ukázal na úlovky.

„To jde. Co s tím grilem?“

„Uděláme si v něm jídlo. Jako za starých časů.“ Postavil gril před chatku.

„Ty jsi něco našel?“ zeptal se Michal Martina.

„Jak se to vezme. Standardní futra u dveří. Několik nezničených oken, tamhle v rohu rozbitej skleník. Na půdě role krytiny. A tamhle u tý chatky zámková dlažba. Možná by se sem vyplatilo zajet s autem.“

„Pro tu dlažbu? Sem s autem nezajedeme, ta cesta je opravdu zničená.“

Zkoumal cestu. Michal měl pravdu.

„Tak jsem nic nenašel,“ vzdychl.

Rozdělali oheň a opékali si uzeniny, které Martin dostal v hospodě.

Bylo už tma.

„Minule jsme našli alespoň nějaký láhve,“ vzpomínal Michal.

„Plný?“

„Jo. Bylo v tom pivo a nedalo se pít. Ale láhve byly dobrý.“

„Ve městě toho ještě je určitě dost.“

Zavrtěl hlavou.

„Město je zatím tabu. Víš, že gangy tam mají hlídky, a mám pocit, že by jim někdo mohl dát echo, že se tam chystáme.“

„Dobrá,“ zvedl Michal ruce v obranném gestu. „Město zatím vynecháme. Teoreticky máme všeho dost.“ Dloubl do uzenky na grilu.

„Já už jdu večeřet.“ Vytáhl z tašky chleba a ukrojil velký kus.

Ozvalo se zašramocení. Michal pustil chleba a od pasu vytáhl revolver.

„Kdo je tam?“ zeptal se tmy.

„To mohl být ježek,“ odpověděl Martin, který se odkulil od ohniště a pistoli měl taky připravenou.

„Jdu v míru,“ ozvalo se ze tmy.

„Tak i v míru odejdi a přijď za dne,“ odsekl Michal.

„Jsi sám?“ zeptal se Martin.

„Jsem sám,“ potvrdila tma.

„Máš zbraň?“

„Luk a nůž.“

„Tak pojď blíž.“

Ozvalo se znovu šramocení a ze tmy vyšla postava. Překvapeně ji sledovali.

Zahalena byla ve zvířecích kožích. Vousy měla skoro půl metru, neuměle smotané v malé copánky. Vlasy rozdělené uprostřed pleší padaly na ramena a byly také stočeny do copánků. Ruce měla zvednuté dlaněmi proti nim.

„Co ty jsi teda zač?“ zabručel Michal.

„Já jsem Michal,“ podala mu neuměle postava ruku.

„Ne. Michal jsem já.“ Michal lehce sklonil hlaveň revolveru.

„Jsi opravdu sám?“ ujišťoval se Martin.

„Ano.“

Sklonil hlaveň pistole.

„Co tu děláš, Michale?“ Přehodil si pistoli do druhé ruky a stiskl Michalovi ruku. Měl pocit, že stiskl kus větve.

„Já tu bydlím,“ odpověděl Michal.

„Tady?“ zeptal se Michal Michala a stiskl mu také ruku.

„Ano.“ Michal se zadíval Michalovi pod nohy. „To už nebudeš?“ zeptal se.

Michal sklonil oči.

„Budu.“ Zvedl chleba, který upustil v okamžiku, kdy uslyšel zašramocení.

„To je škoda.“

„Máš hlad?“

„To ne. Ale chleba jsem naposledy jedl už hrozně dávno.“

Michal zastrčil revolver do pouzdra k opasku, vytáhl nůž, zakrojil chleba a podal ho Michalovi.

„Tady máš, ty Robinsone.“

„Já jsem Michal.“ Michal vzal krajíc chleba, přiložil si ho k nosu a natáhl vzduch.

„Ten voní,“ vzdychl.

Michal si přivoněl k zbytku chleba.

„Vypadáš jak Robinson,“ řekl Michalovi. „Ty kůže. Luk,“ ukázal nožem na Michalovo kožešinové oblečení.

Michal – Robinson mu neodpověděl. Opatrně se zakousl do chleba.

„Chutná jinak, než si pamatuju,“ zarazil se.

„Je to možný,“ přiznal Martin. „Ale je to domácí chleba.“

Michal – Robinson si znovu kousl.

„ Je dobrej...“

„To bych řekl. Nechceš k němu kus masa?“ ukázal na gril.

„Masa mám dost,“ mávl rukou Michal – Robinson a znovu si opatrně ukousl.

„Lovíš zvěř, Robinsone? Tímhle lukem?“ zeptal se Michal.

„Ano,“ opověděl mu Michal – Robinson.

„A co lovíš?“

„Co se dá,“ pokrčil Michal – Robinson ramenem. „Ale víc toho nachytám do pastí.“

„Chceš ještě?“ zeptal se Michal Michala – Robinsona.

Ten přikývl. Michal mu podal další krajíc chleba.

„Opatrně s tím. Pokud jsi to nejedl několik let, mohlo by ti to udělat bordel ve střevech.“ Martin uklidil svoji pistoli do pouzdra pod paží.

„Schovám si to.“ Robinson strčil krajíc chleba do kapsy. „Pálí se vám jídlo,“ ukázal na gril.

Rychle skočili k ohni a sundali z něj pálící se klobásky.

„Není to tak hrozný,“ zkontrolovali jídlo.

Sedli si tak, aby měli Robinsona na očích, a dali se do jídla.

„Kde teda bydlíš?“ zeptal se Martin.

Robinson neurčitě mávl za sebe.

„V lese?“

„Jo.“ Robinson sledoval kládu, na které byl odložený chleba.

„Jak jsi nás objevil?“

„Cejtil jsem kouř,“ nasál vzduch Robinson. „Tak jsem se šel podívat. Občas sem někdo chodí. A hledá.“

„To my také.“

„Nemáte ještě něco?“ Robinson nespouštěl oči z chleba.

„Co jako?“

„Co se dřív jedlo.“

„Myslíš rohlíky, špagety, rejži?“

„Jo. Nebo mrkev. A sýr. Mlíko...“

„Něco z toho by se našlo. Ty nic nepěstuješ? Ani nechováš?“

zavrtěl hlavou.

„Jenom lovím.“

„A nevyměňuješ? Třeba s někým?“

„Ne. Nikdo sem moc nechodí. Proto jsme si to tu vybrali.“

„Vás je víc?“

„Už ne. Všichni umřeli. Na vlnu. Přežil jsem jen já a Pepan. Ale Pepan spadl ze skály. Nebo skočil. Možná.“ Na Robinsonovi bylo vidět, že dlouho nemluvil a že mu to dělá problémy.

Martin dojedl a napil se.

„Takže, chápu to tak, že jste se sem schovali před vlnou? Kolik vás bylo?“

Robinson se zamyslel.

„Mělo nás být deset, ale sem nás přijelo šest. Ostatní zůstali ve městě. A čtyři umřeli.“

Kývali hlavou.

„Takže jsi zůstal sám. A abys přežil, tak ses naučil lovit, chytat do pastí, šít si oblečení…“

Robinson přemýšlel.

„To jsme uměli už předtím. My jsme se připravovali.“

Trochu se zarazili.

„Co jste uměli?“

„To lovení. My jsme se už dávno připravovali na konec světa. Byli jsme Prepeři.“

„Co?“

„Prepeři.“

„To je nějaká sekta?“

„Ne. To jsou lidi, co se připravovali na konec světa. Už dlouho před vlnou. Bylo nás hodně.“

„O tom nic nevíme.“

„Znali jsme se přes internet. Dělali jsme skupiny. My jsme se rozhodli, že přečkáme konec světa tady.“

„Aha. Už tomu začínám rozumět,“ kývl Michal hlavou. „Postavili jste si v lese srub a učili jste se primitivně žít.“

„Tak nějak.“ Robinson ukázal na chleba. „Když mi dáte ještě krajíc, vezmu vás ke mně. Můžete tam přespat.“

Podívali se na sebe.

Co bychom viděli na brlohu lesního muže, napadlo je oba.

Martin ukrojil pořádnou skývu.

„Tady máš, Robinsone. Ale teď tam nepůjdeme. Až ráno. Pokud budeš chtít,“ pousmál se.

Robinson vzal chleba a strčil ho do kapsy.

„Tak ráno,“ potvrdil. „Ale až po dešti.“

Podívali se na nebe. Bylo jasné a plné hvězd.

„Po jakým dešti?“ zeptali se, ale Robinson byl pryč.

Rok 5. den 356. (21. září)

K ránu sprchlo. Robinson přišel po dešti.

Měl košík plný hub.

„Tyhle houby neznám,“ studoval Martin košík, zatímco Michal uklízel stan.

Robinson pokrčil rameny. Vypadal rozmrzele.

„Stalo se něco?“

„Bolelo mě břicho,“ stěžoval si.

„Já ti to říkal. Snědl jsi večer určitě všechen chleba.“

Robinson kývl.

„Tak se nediv.“

Michal se přitočil k Martinovi.

„Moc se mi k němu nechce. Nedáme mu další chleba za to, že k němu nepůjdeme?“

Martin se usmál.

„Mě to docela zajímá,“ zašeptal. „Jak mohl někdo přežít tolik let skoro o samotě?“

„Třeba občas někoho pozval na návštěvu. Jako nás. A pak měl to maso.“

Martin se zarazil.

„To mě nenapadlo,“ přiznal.

„Ten jeho kamarád. Jak prý spadl... Přemýšlel jsem o tom celou noc.“

Podívali se na Robinsona. Dřepěl na bobku a dlouhým nožem čistil houby.

„Já tam nejdu,“ šeptal Michal.

Chvilku nerozhodně stáli.

„Ty, Robinsone?“ začal Martin.

Robinson zvedl hlavu od hub.

„Máme toho dneska hodně. Možná tu návštěvu u tebe přesuneme na jindy.“

„Tak jo.“ Robinson se zvedl. „Tak se mějte. Já musím zpátky. Dal jsem kvůli vám vařit vodu na kafe.“

„Na kafe? Děláš kafe z pražených žaludů?“

„To jsem zkoušel, ale nechutnalo mi. Tak si jednou za čas dám normálního turka. Nebo čaj.“

„Čaj?“ Nejistě se na sebe podívali. „Ze šípků, ostružinového listí, nebo pravý čaj?“

„Myslíte ten z pytlíku? Ten mám taky, ale já si dělám jen z jahodového listí a borovicového jehličí. Už jsem si na něj zvykl.“

„Chápu to tak, že máš doma pravý kafe a pravý čaj?“

„Jo.“ Robinson se otočil a odcházel.

„Počkej! My vlastně tolik nespěcháme,“ zavolali za ním.

Seděli u stolu a opatrně nasávali vůni.

Robinson před ně položil konvici.

„Udělal jsem ho víc, stejně ho skoro nepiju, tak si dejte.“

Nalil jim do hrnků. Sklonili hlavy a čichali tu vůni.

„Jsme jako ty včera. Taky jsi čichal k tomu chlebu,“ zasmál se Michal.

„Vy nemáte kafe?“ divil se Robinson.

„Už roky ne. Copak ty ano?“

„Já mám kafe hodně.“

„A kde jsi ho vzal?“

„Vždyť jsem vám to říkal. Byli jsme Prepeři. Připravovali jsme se dlouho na konec světa. Dělali jsme si velké zásoby a učili se, jak přežít s málem. A nakonec jsem zbyl jen já. Přitom zásob jsme tu měli tak pro deset - patnáct lidí na několik let.“ Lehce pokýval rukou.

Odjížděli po poledni. Robinson jim mával na cestu.

„A nezapomeňte, co jste mi všechno naslibovali!“ volal za nimi.

Rok 5. den 357. (22. září)

Dojeli dopoledne. Před hospodou narazili na Janu. Právě vycházela ven.

„Moniku máš uvnitř,“ oznámila mu. „Hlídá děti v dětském koutku.“

Nahlédla do vozíků.

„Já to říkala,“ Opovržlivě zvedla horní ret. „Kus krumpáče a rýč.“

Vytáhl malou tašku z vozíku. Michal stál vedle a Jana vítězoslavně odcházela.

„Dáš si turka, nebo preso?“ zavolal za ní.

Zastavila se.

„Jestli se teď otočím a zjistím, že sis dělal legraci, tak tě zabiju,“ řekla ponuře.

Vytáhl z tašky balíček a sklenici.

„Tak se otoč,“ poručil jí.

Otočila se a dvěma skoky byla u něj.

„To si děláš …,“ nedořekla. „Kde jsi k tomu přišel?“

„Nebudeš tomu věřit, ale narazili jsme na to při Jízdě naslepo.“

„Odvolávám, co jsem řekla, a říkám, co jsem odvolala.“ Otevřela závěr u Nescafé.

„Má ještě tu ochrannou folii.“

„To je možný. Ani jsme to nekontrolovali, mám kafe až nad hlavu, celou noc jsme kvůli tomu nespali,“ prohlásil, jako by kafe bylo něco obyčejného, co se pije každý den.

„Jdeme do hospody?“ zeptala se.

„Nechceš skočit pro Karla? Myslím, že si taky dá.“

Zavrtěla hlavou. Vzala mu láhev a zmizela ve dveřích hospody.

„Skoč si pro něj sám. Je to tvůj kamarád. Je na Hradě,“ houkla přes rameno a zabouchla dveře hospody.

„Hlídej ji! Ať se nepředávkuje,“ poručil Michalovi.

Vystoupal na Hrad a poslal Karla dolů. Pak se stavil za Romanem.

Zastihl ho ve špatné náladě.

„Čas nemám a melouchy nedělám,“ utrhl se na něj hned ve dveřích.

„Polib ruku vévodovi,“ nastavil hřbet ruky.

„Polib mi...“

„A teď?“ otočil ruku dlaní nahoru.

„Marlboro,“ vydechl Roman překvapeně, když uviděl krabičku. „Kde jsi k nim přišel?“ Vzal ji do rukou.

„V takový rozbitý chýši v lese.“

„A je tam toho víc?“ Prohlížel si krabičku.

„To nevím. Prý jo, ale majitel nás do skladu, kde to má, nevzal.“

„Co za to?“ Roman se prosebně podíval na Martina.

„Dárek,“ pokrčil Martin rameny. „Pro zlepšení nálady.“

Roman opatrně sundal z krabičky slídu a otevřel ji. Zhluboka si přivoněl.

„Všude je to stejný,“ usmál se Martin.

„Co mám dělat?“ vzdychl nešťastně Roman.

„Zapal si.“

„To nejde. To by byla svatokrádež.“

„Tak si nezapaluj a každý večer si k nim před spaním přivoň.“

„To ne. Ale opatrně rozdělám jednu cigaretu a smíchám tabák s tím listím, co teď musím kouřit.“

„Není to škoda?“

Roman vzdychl.

„Je,“ přiznal.

Chvilku přemýšlel. Martin se otočil.

„Už vím,“ ozval se Roman. „Vezmu si čistý oblečení. Vyvětrám si v buňce. Pak se tam zamknu a zadělám větračku. A potom si zapálím. A i když dokouřím celou cigaretu, pořád tam ještě bude ten kouř. A všechno oblečení mi bude vonět.“

„Smrdět.“

„Vonět.“

Mávl rukou a vyšel ven.

„Alespoň děkuju mohl říct,“ zabručel.

Večer v hospodě proběhla dražba. Dražila se čtvrtkilová krabice kávy a sklenice Nescafé.

Protože stále platil zákon, že polovina nálezu patří všem, dohodli se, že se oba druhy kávy prodají a výdělek si rozdělí.

Milovníků kávy nebylo v komunitě tolik, ale přesto cena vyšplhala vysoko. Kávu si koupil pan Otáhal a Nescafé vydražil Kamil pro hospodu.

Cena za obě kávy dosáhla něco málo přes pět set stříbrných Trosek. Půlku Michal s Martinem odevzdali Hradu a druhou půlku si rozdělili.

(Hrneček Nescafé stál v hospodě pět Trosek.)

Další den vyrazil Michal za Robinsonem. Na vozíku u kola měl naložený pecen chleba, rohlíky, mouku, cibuli, česnek, ředkvičky, okurky a další zeleninu. Martin jet nemohl, ale za podíl deseti procent z Martinova zisku to za něho vzal jeden člen komunity. Později i Michal nechal za sebe jezdit náhradu.

Robinsonovy zásoby se pomalu vyčerpaly a cena cigaret, kávy a jiných věcí z jeho zásob, která dočasně poklesla, zase začala stoupat nahoru.

Rok 8. den 1. (1. říjen) Nový rok (Přestupný rok)

Rok 8. den 15. (15. říjen) Dni žalu

Vedle dveří visel plakát:

PLENÁRNÍ SCHŮZE NÁRODNÍHO VÝBORU, stálo na něm.

Zavrtěl hlavou a plakát strhl.

Vyšel po schodech do zasedací místnosti. Jana tam už seděla. Karel a Roman stáli u okna a o něčem diskutovali. Doktor si četl v nějakém starém časopise.

„Nevíte, jestli se dostaví Otáhal?“ zeptal se.

Pokrčili rameny.

„Ostatně, je to jedno. Můžeme začít bez něj.“ Otevřel desky.

Ozval se zvuk motoru a na dvůr vjelo auto.

„Á, pan velkostatkář je tady,“ podíval se z okna.

Řidič pomáhal vystoupit panu Otáhalovi z auta.

Zavřel okno a posadil se.

Po chvilce se pan Otáhal dokolébal a sedl si na své místo.

„Hrozný vedro,“ utřel si kapesníkem zpocené čelo.

Přikývli hlavou na souhlas.

„Pokud nemáte nic proti tomu, zahájím schůzi,“ kývl Martin na zapisovatelku. Ta začala ťukat do kláves prvního zprovozněného počítače na Hradě.

Všichni se usadili a doktor zavřel časopis.

„Nebudu to nějak zdržovat. Tak jenom krátce,“ začal Martin.

„Úroda byla dobrá. Problém je jen s bramborami. Stále jich není dost.“

„To se spraví časem, lidi se nemůžou nabažit hranolek a chipsů,“ otřel si pan Otáhal znovu čelo.

„Vyřešíme to nákupem z okolí. Jinak si myslím, že jsme už kompletně soběstační.“ Martin se podíval po ostatních.

„Z hlediska obilovin ano.“ Doktor přejížděl rukou po zavřeném časopise. „Ale nemáme žádné mléko ani mléčné výrobky z něj.“

„Něco nakupujeme.“

„Rodí se děti. Potřebujeme sýry, jogurty. V mnohem větším množství.“

„Takže krávy.“ Podíval se na pana Otáhala.

„To bude problém,“ obrátil oči v sloup pan Otáhal. „Nemáme nic připraveno. Hodně jsem investoval do dalších polí.“

Martin věděl, že si pan Otáhal vymýšlí. A věděl, proč si vymýšlí.

„Pokud byste začal chovat skot, mohl byste mít zpočátku úlevy na daních,“ začal.

„Kolik?“ přestal pan Otáhal otáčet oči ke stropu.

„To by se muselo propočítat.“

„Ne. Potřebuju to přesně. Minule se také propočítalo, a byla to dvě procenta.“

Martin si položil ruku na čelo.

„První dva měsíce si můžete nechat veškerou produkci mléka.“

„Půl roku.“

„Dva měsíce. Je to velkorysá nabídka.“

„Tři měsíce,“ slevil Otáhal.

„Dva a půl,“ podíval se Martin po ostatních.

„To beru,“ pousmál se pan Otáhal a utřel si čelo.

Martin si odškrtl bod v papírech a přešel k dalšímu.

„Dále je tu žádost o hradní právo.“

Zpozorněli.

„O koho jde?“

„Znáte je.“ Martin vytáhl papíry. „Kamil, Klára a Karolína. Sehnali si dvě třetiny podpisů, jak to ukládá Hradní zákon. Známe je všichni a myslím, že se za ně můžu přimluvit, i když by to mohlo vypadat jako protekce.“

„Není to protekce.“ Karel vzal Martinovi listiny a zkoumal je. „Pokud mají dvě třetiny podpisů... Myslím, že tohle je bez problémů. Ale kobky si musí koupit.“

„V tom nevidím problém. A nejsou to kobky, ale buňky,“ opravil Martin Karla.

„To mi připomíná, že já potřebuji dvě Hradní práva i s kobkami. Buňkami,“ opravila se rychle Jana.

Zpozorněli.

„Hradní práva s buňkami?“ zeptal se Martin. „Kdo to je? Mají zákonné podpisy?“

Jana zavrtěla hlavou.

„Žádám výjimku z Hradního zákona.“ Pevně sevřela rty.

„Výjimku z Hradního zákona? To slyším poprvé. To přece nejde,“ obrátil se na ni Karel.

„Je to pro dva moje agenty, kteří kvůli nám nasazují život u nepřítele několik let.“

Chvilku mlčeli.

„Já jsem samozřejmě pro,“ zvedl ruku pan Otáhal. Martin se přidal. Karel váhavě také.

„Mně to je jedno, mě to nezajímá,“ pokrčil rameny Roman.

„Také nevím pořádně, o co jde, tak se zdržím hlasování,“ ozval se doktor.

„Takže schváleno?“ ujišťovala se Jana.

Martin lehce přikývl a odškrtl další bod.

Rok 8. den 35. (4. listopad) Lázně

„Víš, že si tu Malý Glen staví lázně?“ zabručel Kamil, když mu nesl snídani.

„Kde?“ podíval se z okna.

„Kousek dál. U potoka.“

Většina lidí v komunitě měla přezdívky. Jejich pravá jména se nepoužívala a kolikrát je už ani nikdo neznal.

„Bude tam mít asi tři vany. A sprchy. A tvrdil, že i bazének a saunu,“ žaloval Kamil.

„To je dobrej nápad!“ Martin zabořil nůž do slaniny.

„Vážně si to myslíš?“ Kamil se tvářil ustaraně.

„Určitě. Budu jeho zákazníkem.“

Kamil přešel k oknu a nakoukl ven.

„Co když tam bude mít i občerstvení?“ otočil se od okna.

„Možná nějaké malé. Ale asi nebude stíhat vařit.“

„No. Ty jsi šéf. Abys ses nedivil, až se ti začnou krátit tržby.“ Kamil se začal vzdalovat do kuchyně.

„Já si myslím, že to bude spíš lepší. Přes léto se každej vykoupe v potoce. Ale přes zimu se pořádně vyhřeje v sauně a kam potom půjde? No přece sem.“ Martin si naložil plnou pusu.

„Prý to bude i kadeřnictví. Oholí tě. Ostříhá,“ zastavil se Kamil ve dveřích.

„Nechám si udělat melír,“ odbyl ho Martin.

Kamil uraženě zabouchl dveře od kuchyně.

Rok 9. den 30. (30. říjen) Návštěva z Prahy

Zazvonil telefon na Martinově stole.

Zvedl sluchátko a ohlásil se.

„Hrad, Martin. Co se děje?“ zeptal se.

„První most,“ ohlásila se hlídka z prvního mostu u města. „Máme tu dva džípy a osm chlapů v nich. Tvrdí, že jsou z Prahy a chtějí dál.“

„Z Prahy?“ znejistěl. „Co jsou zač?“

„Nevíme. Mají bílou vlajku na džípech a vojenské uniformy.“

„Mají zbraně?“

„Pušky.“

„Chovají se nepřátelsky? Urážlivě? Povýšeně?“

„Ne. V klidu sedí v autech a čekají. Asi jsou zvyklí.“

Rychle si propočítával dobu cesty k Hradu.

„Zdrž je tak pět minut a pak je pusť.“

„Co jim mám říct?“

„Nic. Dělej, že ještě telefonuješ.“

„Rozumím.“

Zavěsil telefon a zmáčkl zvonek. Hlídka za dveřmi vstoupila.

„Červenou světlici,“ zavelel.

Hlídka kývla a zavřela dveře. Stoupl si k oknu.

Za pár vteřin se ozval výstřel a nad Hrad se vznesla červená světlice oznamující všem, že byl vyhlášen poplach prvního stupně a vojenská hotovost se má okamžitě dostavit na Hrad.

Vrátil se ke stolu a vytočil hlídku u druhého mostu.

„Martin, Hrad,“ ohlásil se. „Za chvíli k vám přijedou dva džípy. Nezastavujte je a nechte je projet. Ale dejte se jim vidět,“ poručil.

Zavěsil a vyšel na nádvoří. Odevšad se sbíhali Michalovi lidi.

„Jedou sem dva džípy. Ozbrojte se, počkáme na ně u hospody. A vemte si uniformy. Ať neděláte ostudu,“ poroučel.

Rozeběhli se. Rychle doběhl ke své buňce, z krabice vytáhl vojenskou košili s emblémem Hradu na rukávu, vojenské kalhoty a na opasek pistoli. Zamračeně si prohlédl svoje zaprášené boty, ale nebyl čas je čistit.

Prošel nádvořím a vyšel před Hrad.

Brána lanovky se při červeném poplachu zavírala, musel se ke schodům vedoucím k hospodě dostat hlavní branou a úzkou uličkou podél hradeb.

Rychle sešel po schodech dolů. Míjeli ho kluci s puškami na zádech. Dole se řadili do dvojstupu.

„Jedou sem dva džípy plný vojáků. Prý jsou z Prahy a mají bílé vlajky. Ale čert tomu věř,“ vysvětlil Michalovi. „Chci se s nimi bavit tady. Nechci, aby si prohlíželi Hrad.“

Michl kývl. Okamžitě poslal část kluků svojí bandy obsadit všechna okna hospody a druhou část poslal k závoře, bránící vjezdu k Hradu. Tím by dostal popřípadě džípy do křížové palby.

Martin vše zkontroloval a podíval se na hodinky.

Pokud dobře počítal, musí tu být každým okamžikem.

Ozval se zvuk motoru a na silnici se objevila dvě zelená auta. Odbočila ze silnice k nim a pomalu dojela k závoře. Před závorou zastavila.

Kluci u závory pozvedli zbraně.

„Nepřijeli jsme válčit,“ zvedl se poručík z místa vedle řidiče.

„Do Hradu se nikdo cizí nedostane,“ oznámil mu Martin.

Poručík se otočil na Martina. Byl o pár let starší než Martin. A o pár centimetrů vyšší.

„Vy tomu tady poroučíte?“ zeptal se.

„Tak nějak,“ kývl Martin.

Poručík si Martina prohlížel.

„Takže, nejspíš jste Martin Hovorný alias Martell Kladivo, jak vás tady znají v okolí.“

„To jsem.“

„Ničitel vlaků, ochránce vesnic, zabiják lumpů.“

Mlčel.

„Zabil jste vraha převlečeného za policistu, zastřelil jiného hajzla, který bral u vás rukojmí, zapálil vlak Železničářům, úspěšně bránil panelák a tím přispěl k rozpadu jedné z největších potulných band. Zabránil jste gangům z města terorizovat část vesnic. Je to tak?“

Lehce pokrčil rameny. Věděli toho až moc.

„Ptáte se asi, odkud to vím?“

„Ano.“

„Dostávali jsme zprávy od majora Kubáta. A zbytek jsme se dozvěděli z povídání z okolí. Takže, myslíte si, že jsme vás přijeli přepadnout?“

„Doba nás naučila opatrnosti.“

„Chceme s vámi navázat spolupráci.“

„Jste z Prahy?“

„To jsme.“ Poručík vystoupil a s ním ještě jeden důstojník z druhého džípu. „Chtěli bychom si promluvit,“ napřáhl ruku.

„To můžeme i tady v hospodě,“ ukázal Martin bradou na hospodu a stiskl ruku.

„Martin,“ představil se.

„Veselovský,“ představil se poručík.

„Strážmistr Hloucal,“ podal mu ruku ten druhý.

Znovu se představil a ukázal jim ke dveřím hospody.

„Vaši kluci jsou určitě unaveni. Uvnitř je dost jídla a pití pro všechny,“ nabídl.

Poručík trochu znejistěl.

„Možná bude lepší, když zůstanou v autech.“

„Kdybychom vás chtěli přepadnout, už bychom to udělali,“ pousmál se Martin.

„Doba nás naučila opatrnosti,“ připomněl Martinovi jeho větu.

„No, pokud si myslíte, že bude naše rozmluva trvat jen pár minut, tak samozřejmě,“ pokrčil Martin rameny. „Ale já bych nechal u auta jen hlídku a ostatní ať si protáhnou nohy uvnitř.“

Poručík se pootočil k autu.

„Novotný, Chalupník!“ zavelel. „Zůstanete u aut a ostatní mají rozchod.“

Vojáci s úlevou začali vystupovat z aut.

Společně zamířili ke dveřím. Před hospodou se poručík zastavil a pořádně se rozhlédl.

„To jste stavěli sami, nebo už to tu stálo?“ zeptal se.

„Jediný, co tu stálo, byla tamhleta zřícenina,“ ukázal Martin na Hrad.

Poručík si prohlížel hospodu a přilehlé domky.

„To teda máte náš obdiv,“ kývl a vstoupil do dveří hospody.

Prošli předsíní a vstoupili dovnitř. U oken seděli Michalovi kluci a tvářili se, že tam jsou jako hosti. Poručík je lehce sjel pohledem a sedl si k volnému stolu. Strážmistr vedle. Martin proti nim.

Z vedlejší místnosti z dětského koutku vyplula Jana a stoupla si k jejich stolu.

„Jana Kovaříková?“ zvedl se poručík Veselovský.

„Ano,“ znejistěla.

„Major Kubát o vás mluvil jako o velmi schopném děvčeti.“

„Vy jste ho znal?“

„Bohužel ne osobně. Četl jsem jen zprávy, co posílal k nám do ústředí. Náhodou nevíte, co se s ním stalo?“

„Před pár lety jsme našli v jedné vesnici spálený džíp a v něm několik ohořelých mrtvol. Domníváme se, že jedna z nich byla pan major.“

Poručík si sedl.

„Dalo se to předpokládat,“ vzdychl. „Co bylo potom?“ zeptal se.

„Pohřbili jsme ho u té vesnice. I s ostatními.“

„Víte přesně kde?“

Martin kývl. „Můžu vám to ukázat.“

„Teď ne. Později. Až se vše urovná. Kvůli DNA identifikaci.“

„Až se vše urovná?“ Martin nechápal.

„Ano. Snad,“ vzdychl poručík.

„Co tím myslíte? Tím, až se vše urovná?“ Jana svraštila obočí.

„Až znovu začne svět fungovat tak, jak má.“

„Copak to půjde?“

„Právě o to se snažíme,“ trpělivě vysvětloval poručík.

Přišel Karel, představil se a přisedl si. Michal si nenápadně sedl opodál.

Kamil se přiblížil s otazníkem v očích.

„Můžeš nám udělat nějaké chlebíčky a Klára ať nám něco namíchá,“ poručila mu Jana.

„Alko, nebo nealko?“

„Trochu alkoholu tam může být.“ Podívala se po spolusedících. Nikdo nic nenamítal, tak Kamil odešel obsluhovat ostatní.

„Kde jsme skončili?“ zeptal se poručík Veselovský.

„O tom, že se snažíte vybudovat znovu civilizaci,“ připomněla Jana.

„Ano. Děkuji,“ poděkoval poručík a pokračoval.

„Snažíme se vrátit vše do původních kolejí. Navazujeme kontakty. Propojujeme zbytky lidí v městech a vesnicích.“

„Myslíte si, že to půjde?“

„Proč by to nemělo jít?“

„Kolik zůstalo původních obyvatel?“

„Necelé dva miliony v Čechách a na Moravě.“

„A ve světě?“

„Jedna miliarda.“

„A s tím chcete znovu vybudovat civilizaci?“

„Proč ne?“ pokrčil poručík rameny. „Pokud budeme chtít, civilizace se vybuduje i při tak málo lidech.“

„To mi nepřipadá moc reálné.“

„Jde to. Jen chtít. Samozřejmě, že se to nepodaří hned. Ale za pár let bychom mohli opět vybudovat fungující společnost.“

Martin se nenápadně podíval po spolusedících. Jana a Karel se nedůvěřivě usmívali. Michal se tvářil nezúčastněně a sledoval mouchu procházející se po stole.

„Já tomu nevěřím. Ale nebudu vám v tom bránit. Jak si to vlastně představujete?“ otočil se na poručíka.

„Hlavní je znovu vybudovat infrastrukturu. To, že je nás jen pětina, znamená, že potřebujeme jen pětinu jídla z toho, co kdysi. Nepotřebujeme nové počítače a auta, stačí nám, když zprovozníme ty staré. Továrny nemusí chrlit tuny krámů, které fungují jen pár měsíců a pak jsou zastaralé, protože si toho budeme víc vážit. Takže, není to o počtu přeživších.“

„Víte přesně, kolik lidí přežilo, kolik toho bude potřeba vyrábět a kolik jen zprovoznit?“

„Ne. Je to jen hrubý odhad. Po třetí vlně se civilizace začala hroutit. V návaznosti na to jsme začali ztrácet spojení mezi městy a vesnicemi. Potom přišly druhotné aspekty chřipky a velký hladomor, kdy došly zásoby jídla.“

Kývali hlavami.

„To jsme si prožili. A vy teď chcete zase postavit fungující společnost. Sepisujete lidi, majetky. Je to tak?“

„Tak nějak.“ Poručík se podíval na strážmistra. „Navazujeme spojení, dáváme skupiny dohromady, budujeme znovu civilizaci a obtěžujeme zase lidi.“

„Obtěžujete lidi?“ nechápali.

„Obtěžujeme je různými požadavky, které jim nebývají moc příjemné.“

„Obávám se, že moc nerozumíme.“ Martin se začal mračit.

„Něco po nich chceme,“ ošíval se poručík

„Něco po nás chcete? Co tedy po nás chcete?“

Poručík se na ně zadíval a rysy mu ztvrdly.

„Potřebujeme, abyste začali odvádět daně.“

„Ho hó,“ naježil se Martin. „Tak to prr! Nebudeme živit žádné darmožrouty ve městě. Dřeme tu od rána do večera a pak to nasypeme do chřtánu nějakých úředníků.“

I ostatní okolo stolu se začali vztekat. Michal od vedlejšího stolu zuřivě praštil do stolu.

Poručík i strážmistr trpělivě čekali.

Když křik dosáhl vrcholu, sáhl poručík do kapsy a položil na stůl pomeranč. Všichni ztichli.

„To je pravý?“ zeptala se Jana.

„Bohužel ne. Je to gumová atrapa. Ale mohl by být pravý. Stejně tak jako léky, banány, nafta, benzín, rýže, kafe, čaj, čokoláda, kofola a jiné doteď nesehnatelné věci.“

Mlčeli a fascinovaně sledovali pomeranč.

„Začínáme opravovat vlakové tratě. Někde už mezi městy vlaky jezdí. Sice jen dvakrát týdně, ale dost na to, aby do těch míst dopravily takové věci, jako je uhlí, nafta, čaj a káva, cizokrajné ovoce. Máme jednu trať do Německa a druhou do polského přístavu. V nejbližších dnech zprovozníme vlakovou dopravu na Slovensko. A pokud to Slováci dokážou, pojede se ještě dál. Opravuje se trať do Rakouska. Ale lidé na železnici musí z něčeho žít. Horníci musí mít také něco k jídlu. A uhlím a jinými věcmi musíme platit zase za dodávky věcí z ciziny. Už si rozumíme?“ zeptal se.

Napětí se trochu uvolnilo.

„Pokud by za to něco bylo, je to něco jiného,“ bručel Martin. „Myslel jsem, že budeme makat jen tak pro nic za nic.“

„Nemusíte se bát, že zítra přijedou náklaďáky a seberou vám vaši úrodu. O to tady nikomu nejde,“ uklidňoval je poručík. „Zvláště ve vašem případě bude dlouho trvat, než se k vám civilizace dostane,“ usmál se.

„Nerozumím,“ nerozuměl Martin.

„Někdo od vás,“ podíval se poručík na Martina, „totálně zničil nádraží. My jsme schopni opravit trať až k městu. Ale pokud ve městě není zájem, najdeme si jinou cestu.“

„To je takový problém? Opravit jednu trať?“

„Ani ne. Ale pokud je ve městě gang, který se živí přepadáváním okolních vesnic, proč se budeme angažovat?“ rozhodil lehce poručík rukama.

„Copak nemáte armádu?“

„To máme. Ale na rovinu. Máme také hromadu problémů.“

Kamil před ně položil několik táců s chlebíčky. Karolína donesla ve džbánech naředěný jablečný mošt s trochou kořalky. Poručík se nenechal pobízet a hned se obsloužil.

„Abychom to zkrátili,“ zvedl ruku s chlebíčkem a pořádně se zakousl. „Rozhodně nebudeme stavět novou trať až k vašemu Hradu. Stejně tak ani ostatní sítě. Elektřina. Telefon. Budujeme internet, zatím jen po drátě. Tohle všechno bude ve městě. Dřív nebo později. Ale vzhledem k tomu, že gang ve městě se do toho z jasných důvodů nepohrne, budete si muset na banány a pomeranče hodně dlouho počkat. Než se armádě uvolní ruce.“

„Chcete po nás, abychom přepadli město?“

„Nechceme po vás nic. Jenom vám říkám fakta. Nebudeme si nic nalhávat. Pokud někdo z vás bude potřebovat operaci, zatím jediná nemocnice je v Praze. Stejně tak porodnice. A vlaky budou jezdit čím dál častěji. A pokud budou jezdit vlaky, začnou se opravovat silnice.“ Poručík zapil chlebíček sklenicí moštu. „Někde to začne dřív, někde později. A některá města úplně zaniknou, protože nebudou dostupná.“ Poručík si vzal další chlebíček.

„Rozumíme si?“ zeptal se.

Všichni mlčeli.

„Je to jen na vás.“ Poručík pozvedl sklenici. „Tak na úspěch vaší akce, na placení daní, na banány a pomeranče.“

Neochotně si s ním přiťukli.

Rok 10. den 345. (10. září) Hospoda

Ráno se probudil časně. Slunce svítilo otevřenými dveřmi dovnitř.

V noci bylo v malé místnosti dusno, tak je nechávali otevřené.

Podíval se na oddychující Moniku. Pak opatrně vstal, vzal si něco na sebe a vyšel ven.

Pohledem zkontroloval hlídku na věži. Viděli ho a zvedli ruku na pozdrav.

Zamával jim a šel ke studni. Lehce se opláchl a vyčistil si zuby.

Nemohl se rozhodnout, co se snídaní. Do jídelny, kde to bylo skoro zdarma, nebo do hospody?

Nakonec se rozhodl pro kvalitu.

Pozdravil se s hlídkou u brány a sešel dolů po schodech k hospodě. Bylo sice ráno, ale lesní dělníci vstávali také brzy, tak hospoda otvírala časně.

Pozdravil se s kluky od dřeva, kteří snídali na terase, a vešel dovnitř.

V krbu praskal oheň a bylo tam útulno. Klára před něj položila jídelní lístek.

Zběžně jej projel, i když věděl, že se nabídka skoro nemění.

„Míchaný vajíčka se slaninou a sýrem,“ kývl na Kláru.

„A k pití?“

Chvilku zaváhal.

„Asi pivo,“ rozhodl se. „Dneska neřídím.“

Oba se zasmáli.

Jídlo bylo vynikající. Chleba Kamil napekl asi v noci, byl ještě teplý. Trochu měl strach z piva, minulá várka byla taková divná, ale tentokrát se povedlo. Chutnalo mu, takže si dal ještě jednu sklenici.

Dopil a chvilku se nechával kolébat teplem z krbu.

„Platím,“ rozhodl se po chvíli.

Klára k němu přišla.

„Dej mi dvě Trosky,“ řekla mu dobrácky.

Byla to dobrá cena. Vzhledem k tomu, že jako podílník jednu dostal později zpátky, byla cena ještě lepší.

Sáhl do kapsy a vytáhl dvě stříbrné mince. Na jedné straně byl vyražen neumělý reliéf Zříceniny, jak vypadala před rekonstrukcí. Na druhé straně státní znak. Hodnota mince tam nebyla, mincím se pro znak Zříceniny říkalo Trosky.

Za jednu Trosku jste na Hradě dostali půl kilogramu soli. Byla to jistota, kterou byla mince krytá. Proto ji přijímali i jinde, ve vzdálenějších vesnicích.

Zaplatil, poděkoval a vyšel před hospodu. Na terase už bylo prázdno, dřevorubci už zmizeli za svojí prací. Kousek dál od hospody byl sklad, kterému říkali celnice. Sem se sváželo veškeré zboží a podle aktuálních cen vykupovalo. A zde se zase s přirážkou prodávalo dál, nebo se odváželo do skladů na hrad.

Samozřejmě probíhal i černý obchod, nad kterým Hrad přivíral oči, pokud černota nepřesáhla určité meze.

Před celnicí stál zrovna vozík tažený poníkem. Vietnamští obchodníci skládali pytle s obilím a dohadovali se o cenách.

„Úroda je dobrá, museli jste počítat s tím, že výkupní cena bude nízká,“ krčil rameny celník a ukazoval na tabuli, kde byly zapsány výkupní ceny. „Loni to bylo vyšší, protože kroupy poničily úrodu.“

Vietnamci chvilku brblali, ale nakonec s cenou souhlasili. Celník pytle převážil a zapsal na papír. Nakonec jim konečnou cenu vyplatil v Troskách.

„Co dovezli?“ zeptal se, když odjeli.

„Nazdar, Martine,“ všiml si ho celník teprve teď.

„Zdar!“ Podali si ruce.

„Co dovezli?“ Celník zareagoval na poslední otázku a nahlédl do knihy.

„Obilí, zeleninu, vajíčka. Něco jsem odmítl, máme toho hodně. Nejspíš to prodají načerno do hospody,“ provokoval celník.

„Chceš udělat v hospodě kontrolu?“ Martinovi se oči zúžily do nebezpečných čárek.

„Tolik toho zase není, aby se to vyplatilo,“ přátelsky se usmál celník.

Kamil dával úplatky celníkům, aby si ho nevšímali. Celník to Martinovi řekl jen proto, aby si u něj udělal oko.

Martin nechal vybudovat celnici proto, aby se předešlo řečem, že se snaží zabrat si Hrad pro sebe. Moc to nepomohlo. Jen více byrokracie.

„To je všechno?“ zeptal se.

„Relativně. Vietnamci tu znovu dávali požadavek, jestli si nemůžou v podhradí otevřít vlastní obchod. Prý by nám nelezli do zelí a platili by procenta z obratu.“

„Rada se zatím nevyjádřila,“ pokrčil Martin rameny.

Sám se nemohl rozhodnout, jestli povolit Vietnamcům obchod v podhradí. Bylo by to na jednu stranu dobré, Vietnamci ve svém obchodě měli i věci, které oni nedokázali sehnat, na druhou stranu, Hrad by nejspíš přišel o monopol v obchodě. Proto se zatím rozhodli nevyjadřovat a čekat.

Celník mezitím vytočil na polním telefonu Hrad.

„Ať mi skladník pošle vůz,“ zavolal do telefonu.

Po chvilce se ozval zvuk motoru a skřípání, jak vozík sjížděl dolů od Hradu. Martin počkal s celníkem a pomohl mu naložit pytle s obilím na vozík. Celník k obilí přihodil ještě pár drobností a požadavek na zboží. Pak stiskl zvonek. Vozík se rozjel nahoru.

„Prý sem dostaneme počítače?“ zeptal se celník, zatímco čekali na vozík.

„Určitě. Ale až někdy po sezóně, teď je potřeba každá ruka na polích.“

Skladník nahoře převzal zboží, potvrdil množství dodaného zboží a poslal dolů to, o co celník žádal.

Mezitím už před celnicí stála velká kára, naplněná po okraj pytli s dřevěným uhlím.

Nosit špinavé pytle se Martinovi nechtělo, tak se urychleně rozloučil a šel dál.

Prošel okolo několika chatrčí a pomalým krokem se blížil k rybníku.

Zabouchal na dveře malého domku. Po chvíli vykoukl Patrik, jeden z rybářů.

„Nazdar, Martine!“ pozdravil a pustil ho dovnitř.

Místnost byla malá a útulná.

„Máš?“ zeptal se Patrik.

„Jasně.“ Vytáhl z tašky několik papírů. „Tady máte papír na naftu a tady je povolení o připojení na elektriku.“

„Jsi zlato.“ Patrik studoval papíry.

„Doufám, že si tou elektrikou nebudete ohřívat vodu v rybníku...“

„Jen v zimě.“ Radek, druhý z rybářů, se vynořil ze schodů vedoucích do sklepa.

„Tady, jestli se neurazíš,“ podal Martinovi malý balíček.

„Co to je?“ Poodhrnul kus papíru.

„Kapr. Uzený. Jako poděkování. Za rychlé vyřízení.“

„Tak, daně platíte, všechno máte v pořádku.“ Martin dal papír zase zpátky a dělal, že si nevšiml malého pytlíku přivázaného ke kapřímu ocasu. „Tak proč bych nevyšel také vstříc. Počítejte, že přes den bude elektrika kolísat, možná se bude vypínat úplně. Dokud Romanův tým nepostaví další elektrárnu,“ varoval rybáře.

Ještě chvilku debatovali a potom Martin vyrazil dál.

V pytlíčku bylo patnáct Trosek. Potěšilo ho to.

Blížilo se poledne. Chtěl ještě navštívit pana Otáhala a možná se stavit v Hradišti.

Pan Otáhal seděl jako vždy v houpacím křesle před barákem. Pokynul Martinovi, aby se posadil vedle něj.

Martin ho moc rád neměl. Byla v tom trochu závist. Záviděl panu Otáhalovi, že nemusel projít vražednými vlnami. Že společně s panem Kovaříkem, Janiným a Romanovým tátou, udělali v paneláku a před panelákem zeleninové zahrádky, které mu po smrti pana Kovaříka tak nějak spadly do klína. Záviděl mu, že měl okolo sebe svůj harém ženských, které ho obskakovaly a jako dračice byly ochotny se za něj rvát. Na druhou stranu byla pravda to, že to byl zase pan Otáhal, kdo jim svým způsobem zachránil život a vrátil jim lidskou důstojnost, když je tehdy přivezli se sběrného tábora.

Záviděl mu jeho bohatství. Pan Otáhal měl v podhradí největší farmu. Zaměstnával několik čeledínů a děveček. Měl pole, domácí zvířata, dokonce vlastní auto na dřevoplyn i s řidičem, který ho vozil do Hradu na návštěvy k doktorovi. Na Hradě měl už tři kóje, které koupil od původních majitelů. A krásný barák v podhradí.

Seděli vedle sebe, houpali se v křesle a mlčeli. Každý se trochu zaobíral svými myšlenkami.

Z domu se ozval dětský pláč.

„Rostou jí zoubky,“ promluvil pan Otáhal.

Zase bylo chvilku ticho.

„Přišel jsi jen tak na návštěvu?“ zeptal se znovu pan Otáhal.

„Ne.“ Martin nevěděl, jak začít.

Pan Otáhal mlčel a zvědavě Martina pozoroval.

„No?“ vyzval Martina, když už čekání bylo moc dlouhé.

„Chci se vrátit do města.“

„Co ti brání?“

„Gangy.“

Zase bylo ticho.

„Chci zaútočit na město a převzít nad ním kontrolu.“

Pan Otáhal se přestal houpat na křesle.

„A jdeš ke mně o radu? Protože rovnou tě upozorňuju, že já pušku už neuzvednu a ani nemám zájem nechat se zastřelit.“

„Přišel jsem k vám o radu, ale hlavně o žádost, jestli byste tu akci zafinancoval.“

Pan Otáhal se znovu začal houpat. Mlčel a přemýšlel.

„Město je troskách. Zbytky gangů tam terorizují ty, co ještě neumřeli nebo neutekli. Hodně lidí je tam na pokraji smrti. Kdybychom převzali kontrolu, můžeme je zachránit,“ začal Martin naléhat. „Pokud převezmeme město, můžeme s ostatními znovu dát dohromady nádraží a jiné věci. To by znamenalo znovuzavedení obchodu. Spojení s Prahou.“

„Tomu rozumím. Ale nerozumím tomu financování.“

„Pokud převezmeme město, bude tam stále dost hladových krků, které je potřeba nakrmit.“

„A Hrad to neutáhne?“ kývl Otáhal hlavou směrem k Hradu.

„Ne,“ zavrtěl Martin hlavou. Máme sice zásoby na nějakou dobu, ale jsou to strategické zásoby. Pro nás.“

„A po mně chceš co?“

„Úroda byla letos dobrá. Pokud byste nakoupil obilí, maso a ostatní věci z okolí, mohli bysme lidi ve městě zachránit.“

„A co z toho?“ podíval se pan Otáhal úkosem na Martina.

„Nerozumím.“

„Co z toho budu mít?“

„Já nevím. Dobrý pocit.“ Martin rozhodil rukama.

„Nějaké daňové úlevy?“

„Nevím. Možná. Nepřemýšlel jsem o tom.“

Pan Otáhal mlčel a zase se houpal.

„Dáš si kafe?“ zeptal se po chvíli.

„Vy máte ještě kafe?“

„Jistě.“ Pan Otáhal zaklepal holí na parapet okna. Když vykoukla jedna z jeho manželek, objednal kávu.

„Kafe už jsem neměl…,“ nedokončil Martin.

Zase mlčeli. Normálně by Martin už uraženě odešel, ale pan Otáhal ho takhle rafinovaně dokázal zadržet.

Po chvíli dostali kávu. K tomu domácí buchtu. Donesla to holka v Martinově věku. V jedné ruce tác s kávou a zákusky a v druhé mimino, přitisknuté k prsu. Musela tu být sama, ostatní byly asi na poli.

Pan Otáhal ji láskyplně sledoval, dokud neodešla.

„Víš, Martine,“ začal, když osaměli, „Kdysi, před vlnami, jsi pro mě byl floutek, o kterým jsem si myslel, že skončí jako pomocná síla ve fabrice, kde bude makat za pár stovek, a po večerech si bude vylejvat kebuli v hospodě. Osud rozhodl jinak a ty ses stal hradním pánem.“ Trošku zvedl ruku, aby zabránil Martinovi v pokusu ho přerušit. „Já byl vdovec, na kterého čekal pochybný důchod, se kterým bych nejspíš ani nevyšel. A dneska je ze mě statkář, který má několik manželek, klidně to tak nazvi, nestydím se za to, jednu krásnou dceru a další dvě děti na cestě. Řeklo by se osud. Ale tím mým osudem jsi ty.“ Podíval se na Martina.

„Já?“ Martin se překvapeně píchl prstem do prsou.

„Ano, ty.“ Pan Otáhal se napil kávy. „Protože ty jsi konal a já se vezl. Ty jsi zařizoval. Ty jsi dovedl ten panelák k funkčnosti, díky tobě nám přidělili ty holky, které mi dnes dělají novou rodinu. Ty také můžeš hlavně za to, že jsme odešli včas do nového domova, kde se nám zatím daří relativně dobře.“

Martin mlčel a uvažoval o slovech pana Otáhala. Cítil sebeuspokojení a pýchu, ale na druhou stranu předvídal, že to, co mu pan Otáhal říká, je nejspíš hořká pilulka ve sladkém obalu.

Otáhal bude proti celé výpravě do města.

Natáhl se pro buchtu a začal žvýkat, aby na něm nebylo viděl rozčarování.

„Ve své závěti odkazuji jednu čtvrtinu svého majetku tobě, Martine.“

Tohle nečekal. Nadechl se k odpovědi a kousek buchty mu vlétl do plic. Začal kuckat.

„Pokud ovšem hodláš zemřít dřív než já, nedostaneš nic.“ Pan Otáhal se tvářil nezúčastněně a opatrně se napil kávy.

Martin se předklonil v křesle a snažil se ukázat na záda. Pan Otáhal odložil kafe a praštil ho do zad.

Drobeček přestal dělat trápení.

„Vidím, že ses rozhodl přežít,“ vzal si pan Otáhal znovu do rukou kafe. „A tak se tě teda teď ptám: jsi ochotný investovat svůj majetek do záchrany města, nebo raději počkáš, jestli ti ho nerozmnožím další prací a podnikáním?“

Martin se nadechl k odpovědi, ale pak se zarazil.

Dvacet pět procent majetku. To bylo hodně.

Přemýšlel.

Pan Otáhal je starý. Možná za pár let by mu mohlo spadnout do klína obrovské bohatství, zmohutněné dalším podnikáním. Ale ve městě umírají lidé. A majetek? Před chvílí o něm nevěděl. Pár vteřin na to se mohl udusit malým drobečkem. A k čemu mu v tu chvíli byl všechen majetek, kdyby nebyl poblíž někdo, kdo mu zachránil život?

„Jdu do toho, pane Otáhal. Klidně celým majetkem, který mi chcete dát. A děkuju vám za něj.“

Pan Otáhal mlčel a popíjel kávu.

„Je tu takové ticho,“ ukázal hrnkem před sebe. „To ve městě nebývalo.“

Martin ztichl a sledoval okolí. Bzučely tu mouchy, zpívali ptáci, bučely krávy, někde někdo brousil kosu.

Ale pan Otáhal měl pravdu.

Byly to zvuky, které uklidňovaly. Pokud zněly, bylo všechno v pořádku. Pokud by ale přestaly, nastalo by ticho, které by křičelo.

Opřel se do křesla a pomalu se houpal.

Takové ticho ve městě opravdu nebylo.

Rok 11. den 1. (1. říjen) Nový rok

Rok 11. den 20. (20. říjen) Do města

Vyjeli časně zrána. Auta naložená, za nimi ještě přívěs.

Jeli pomalu. Trvalo dlouho, než dojeli k městu. Jejich konvoj pomalu projížděl zničenými ulicemi a těžce se prohrabával do centra.

Před náměstím zastavili. Seskákali z aut.

Část lidí obsadila okolní budovy. Martin s ostatními vešel na radnici.

Prošel vchodem. Dveře byly vylomené z pantů.

Mezitím se shromažďovalo původní obyvatelstvo radnice. Zbytky gangů, které ještě ve městě vydržely. Všichni zarostlí, špinaví.

Odebrali jim zbraně, pokud ještě nějaké měli. Většina z nich neměla náboje.

Shromáždili je do houfu a namířili na ně zbraně.

„Co jste zač?“ rozčiloval se na ně vůdce gangu.

Martin kývl. Dva kluci se na něj vrhli, zkroutili mu ruce za zády a nasadili pouta.

„Josef Novotný,“ začala číst Jana z připravených desek. „Odsouzen na doživotí za úkladnou loupežnou vraždu. Po třetí vlně uprchl z vězení. Vzal jako rukojmí dozorce, kterého nejspíš při útěku zabil. Několik prokázaných vražd na neozbrojeném civilním obyvatelstvu. Znásilnění, mučení, loupeže. Později se stal vůdcem spojených gangů, když předtím násilně odstranil původní vedení. Chcete něco říct na svoji obhajobu?“

„Co to meleš, ty p..o?“ obořil se na ni.

„Protože nikdo nevěří v možnost nápravy, byl jste odsouzen lidovým soudem k trestu smrti. Poprava bude vykonána okamžitě,“ kývla Jana na kluky, kteří vůdce gangu drželi. Vyvlekli ho ven.

„Jakej lidovej soud? Vy krávy nebeský!“ ozýval se hlas plný strachu a nejistoty.

Pak se ozval výstřel a ticho.

„Další.“ Jana otevřela další desky.

„Pavel Krahujec,“ četla, když před ni přivedli dalšího. „Dezerce, vražda dvou vojáků a krádež zbraní. Iniciátor a vůdce útoku na komunitu ve Škole. Prokázané zavraždění dvou členů vedení Školy. Příprava útoku na naši komunitu. Vraždy, znásilňování, loupeže,“ vzdychla a zavřela desky. „Stejný scénář, stejný trest.“

„Tohohle si vezmu já,“ chytil Sam Pavla za vlasy a táhl ho ven. Dva kluci mu pomohli.

Martin přistoupil k oknu a sledoval, jak Sam oddělal vraha jeho přátel.

Exekuce netrvaly dlouho. Jana měla vše dokonale pod kontrolou. Jako popravčí už byli dávno vybráni lidi, jimž bylo od popravovaných ublíženo.

Mezitím se venku shromažďovali další lidi. Někteří přicházeli sami, některé přivedli jejich lidé. Každého příchozího prohledali.

„Hotovo.“ Jana uložila desky do tašky a předala ji holce vedle sebe. „Většina těch nejhorších to má za sebou,“ ukázala na těla vyrovnaná na náměstí.

„Kolik jich ještě zbývá?“

„Hodně. Budeme mít dost práce je všechny najít a potrestat.“

„Vypíšeme odměny. To pomůže.“

Kývla hlavou.

„Jak to vypadá?“ zavolal Martin do vysílačky.

„Klid,“ ozvalo se.

„Tak, můžeme začít fázi dvě.“

Ozvalo se túrování motorů a po chvíli vjela na náměstí auta. Zařadila se vedle sebe a zastavila.

Martin vyšplhal na střechy jednoho z nich a vzal si megafon.

„Přátelé,“ rozlehl se jeho hlas okolím. „Začíná nová etapa našeho města. Právě jsme ukončili nadvládu gangů.

Jsme obyvatelé spojených vesnic tady z okolí města. Nepřišli jsme vám vládnout, přišli jsme vám pomoci.

V těchto autech jsme přivezli nějaké potraviny,“ ukázal pod sebe, „které budeme rozdělovat mezi vás. Zároveň si mezi vámi vybereme ty, kteří mají zájem pracovat na poli. Nikomu nebudu nic nalhávat: je to těžká práce. Ale na druhou stranu, jsou tu tři vydatná jídla denně. Záleží na vás.“

„Vy nám vezete jídlo?“ zeptal se někdo nevěřícně.

„Vezeme,“ potvrdil Martin.

„A to nám dáte zadarmo?“

„Ne tak úplně. Vyměníme ho s vámi. Je hodně věcí, kterých se na vesnicích nedostává, ale ve městě se ještě povalují. Na každém autě bude seznam věcí, které sháníme, a i to, co za ně nabízíme. V prvé řadě jsou to zbraně, které jsou vám stejně k ničemu, protože do nich už nemáte náboje. Za ty dokonce platíme tabákem.“

„Vy vezete i cigarety?“

„Ne. Ale máme tabák. Pokud chcete, můžete si z něj cigaretu ubalit. Anebo si vyrobíte dýmku.“

Lidi z okolí se začali tlačit u aut a studovat seznamy. Mezitím Nikolaj s ostatními na náměstí rozdělal velký oheň a na kovovou konstrukci zavěsil velký kotel. Po chvíli začala v kotli bublat polévka.

Martin k němu došel.

„Chceš?“ Nikolaj mu podal misku s polévkou.

Vzal si a ochutnal. Pusa se mu zkřivila odporem.

„Dobrá,“ pochválil. „Máma na tebe může být hrdá.“

Nikolaj trochu posmutněl.

„Měla tě moc ráda.“

„Já ji také.“ Martin odložil talíř s polévkou a položil Nikolaji ruku na rameno. „Hodně mi pomohla.“

„Doktor říkal, že dřív by měla šanci na vyléčení.“

„Nic s tím nenaděláme.“

Nikolaj si otřel oči a podíval se na Martina.

„Přála si být pohřbena doma. Na Ukrajině.“

„Víš, že to teď nejde. Ale třeba v budoucnu splníš její přání.“

„Myslíš?“

„Děláme pro to všechno. Opravíme železniční tratě. Znovu propojíme města. A jakmile se podaří tohle, nebude problém odvézt ostatky tvojí mámy domů.“

„Domů,“ opakoval.

Rok 11. den 20. (20. říjen) Závěr

Když jeli zpátky, zabušil Martin na řidiče.

„Co se děje?“ Řidič přibrzdil.

„Přijdu později,“ seskočil Martin z auta.

Řidič pokrčil rameny a přidal.

Podíval se na hodinky. Času měl dost.

Sledoval panelák dalekohledem.

Nic. Ani náznak pohybu. Tahle část města neměla lidské obyvatele.

Panelák měl v sobě několik děr, okna vytlučená a na několika místech stopy po požáru.

Došel dovnitř. Stál dole a poslouchal.

Ticho.

Sklonil se a studoval zem.

Jen nějaké stopy od drobné zvěře.

Vystoupal k sobě do bytu.

Lehce hlavní pušky strčil do dveří.

Se skřípáním se otevřely.

Procházel svým bytem. Nahlédl do tátova pokoje.

Vešel do svého. U jeho stolu stál pořád počítač. Na stole klávesnice.

Položil ruku na klávesy a několik jich zmáčkl.

Prsty stíraly prach z jednotlivých kláves.

Na tomhle počítači se nahrál her.

Přemýšlel, zda, kdyby se ten počítač rozběhl, jestli by ho vůbec bavilo si dál hrát.

Asi ne.

Vešel do kuchyně.

Chvíli stál před rozbitým oknem a sledoval obzor.

Podzim začínal nádherně. Listí na stromech se krásně zbarvilo a vytvářelo barevnou mozaiku okolí.

Z okna kuchyně měl výhled do vnitrobloku paneláků. Čtyři paneláky tvořily velký čtverec a uprostřed bylo volné místo.

Ve vnitrobloku stály zničené záhony a vyvrácený plot, který kdysi chránil záhony. Teď tam rostlo husté křoví a malé stromky.

Za paneláky se rýsoval kopec a za ním les. Podzim ho barvil do mnoha barev.

Opíral se hlavou o rám okna a vzpomínal.

Když už měl vzpomínání dost, vyrazil zpátky na Hrad.

Cestou se jen tak náhodou zastavil v pár barácích v okolí. Pouze spíš ze zvyku, jestli nenajde někde něco, co by mohlo být k užitku.

Nikde nic nenašel.

Když procházel jednou z místností, zaregistroval pohyb.

Instinktivně strhl pušku a od boku vystřelil.

Pak se kryl za zeď.

Ticho.

Opatrně vykoukl.

Ve vedlejší místnosti musel mít kdysi někdo posilovnu. Na zdi byla zrcadla.

Ten pohyb, co viděl, byl jeho vlastní odraz v zrcadle.

Kulka zasáhla zrcadlo do oblasti prsou a vytvořila na něm pavouka.

Poodešel stranou.

Byla tam další zrcadla. Zaprášená, že přes ně nebylo skoro vidět.

Vzal ze země kus hadru páchnoucího myšinou a sklo otřel.

Zamyšleně se prohlížel.

Deset let uplynulo od doby, kdy se na zemi objevila chřipka útočící v pravidelných vlnách.

Změnil se.

Tvář měl ostře řezanou, jak mu ji zpracovaly zimní mrazy, podzimní vichry a letní slunce.

Strniště neoholených vousů a vlasy ostříhané místním lazebníkem. Začínající pleš, dědictví po tátovi.

Jizvy na spánku, jak dostal kdysi úder pistolí.

Potrhaná vyspravovaná vojenská uniforma.

Šlachovité tělo.

Přestal se prohlížet. Nebyl na to čas.

Došel k oknu a opatrně nahlédl do ulice, jestli výstřel někoho nepřilákal.

Klid.

Zmizeli potkani a lidé.

Zmizely cesty a chodníky.

Zmizela okna a z mnoha domů zůstaly ruiny.

Nastal čas to změnit.

Naši předkové tady kdysi vystavěli město, protože se jednalo o strategicky výhodné místo, u řeky, v blízkosti úrodných polí.

Nemoc, smrt, hlad a válka, ti čtyři příšerní jezdci z Apokalypsy projeli světem a naplnili dávná proroctví.

Ale neudělali svoji práci pořádně.

Tomáš Dušek

Třetí vlna

Ilustrace na obálce: Nikola Dušková

vydal: Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Vydání první

Pokud jste využili možnost stažení této knihy zdarma a líbila se Vám, zvažte prosím dobrovolný příspěvek autorovi. Zda a kolik přispějete je pouze na Vašem rozhodnutí. Případným příspěvkem podpoříte autora v další tvůrčí činnosti.

QR kód pro rychlou platbu najdete na následující straně (zde předvyplněnou částku 180 Kč si můžete libovolně upravit).

Údaje pro ručně zadanou platbu - číslo účtu: 2702070686/2010,  variabilní symbol: 1006

Kopírování a šíření této knihy je možné pouze za podmínky, že bude zachována jako celek a bude sloužit k vlastní četbě soukromým osobám. Jakékoli úpravy či jiné způsoby využití této knihy nebo její části bez souhlasu autora nejsou povolené.

Na přání řady fanoušků napsal autor ještě samostatnou epizodu Myšák, která se odehrává ve stejné době jako Třetí vlna, ale na území hlavního města. Stahujte na http://www.mojeknihy.eu/.

Obsah

Díl I. Třetí vlna

Díl II. Doba gangů

Díl III. Zřícenina