Tomáš Dušek

Svět bez kříže

2022

Prolog

Vracel se. Šel pomalu, co noha nohu mine. Zaprášená chodidla pomalu zvedal z prachu cesty.

Byl zesláblý. Hlava se mu točila a rozpraskané rty bolely. Naprázdno polykal, jak se snažil alespoň zdáním vlhkosti ochladit vyschlé hrdlo. Ohnutý sledoval prach cesty.

Krok… krok… krok… Zastavil se, aby si na chvíli odpočinul. Potom zase.

Krok… krok… krok… Náhle uslyšel mekot a bečení.

Míjel stádo koz a ovcí. Mladý pastevec nepohnutě stál, opíral se o dlouhou pasteveckou hůl a zvědavě pozoroval unaveného muže.

„Nemáš žízeň?“ zeptal se ustaraně, když ho muž míjel.

Unavený muž se zastavil. Kalným zrakem se podíval na pastevce. „Žízeň mám,“ potvrdil. „Ale od tebe nic nechci.“

„Proč?“ podivil se pastevec. „Ublížil jsem ti někdy nějak?“ zeptal se vyčítavě.

Unavený muž přemýšlel. „To ne,“ zavrtěl po chvíli hlavou. „Vždy ses ke mně choval slušně.“

„Tak vidíš.“ V pastevcových rukou se objevil džbán plný chladivé vody.

„Na,“ nabídl džbán unavenému muži. „Je to voda. Vím, že víno bys nepřijal,“ pozvedl pastevec džbán unavenému muži až k ústům.

Unavený muž žádostivě olizoval popraskané rty. Lačně hleděl na chladivý nápoj. „Nechci,“ odstrčil od sebe džbán.

Pastevec zavrtěl nechápavě hlavou a džbán z jeho rukou zmizel. „Nerozumím ti,“ vzdychl.

Unavený muž si ho zamračeně prohlížel. „Proč jsi zase tady? Nepokoušel ses mě již dost?“ zeptal se pastevce.

Stádo zmizelo. Místo pastevce stál mladý muž oděný ve zlatém rouchu. Dlouhé černé vlasy mu v malých prstýncích padaly až na ramena. Propleteny je měl zlatými drátky a místy svázány do malých copánků. Vousy, černé jako noc, se leskly a voněly drahocenným olejem.

„A kdo říká, že tě jdu pokoušet?“ rozhodil uraženě rukama. Zlaté prsteny zasvítily v odlesku slunce. „Navštívil jsem tě v poušti třikrát. Třikrát,“ zvedl muž oděný ve zlatém rouchu tři prsty. „Nabídl jsem ti lásku. Bohatství. Nesmrtelnost,“ ukazoval na prstech. „Všechno jsi odmítl. Je něco víc, co bych ti mohl nabídnout?“

Unavený muž přemýšlel. „Ne,“ odpověděl po chvíli.

„Vidíš,“ usmál se posmutněle muž oděný ve zlatém rouchu.

„Tak proč jsi tady?“ zeptal se znovu unavený muž

„Přišel jsem ti poblahopřát k vítězství.“ Muž oděný ve zlatém rouchu napřáhl k unavenému muži svoji ruku.

Unavený muž ji nedůvěřivě sledoval. „Poblahopřát?“

„Ano. Vyhrál jsi a já jsem prohrál.“

Unavený muž podezíravě sledoval zpod víček muže oděného ve zlatém rouchu. „Prohrál?“ zeptal se. „Ty přece nikdy neprohráváš.“

„Mýlíš se.“ Muž oděný ve zlatém rouchu stáhl svoji ruku zpět. „Prohrávám. Stále prohrávám,“ dodal se smutkem. „Ale nesu prohru statečně. A držím slovo.“ Muž oděný ve zlatém rouchu lehce pokrčil rameny.

„Držíš slovo?“

„Jistě. Copak jsem někdy porušil slib?“ urazil se muž oděný ve zlatém rouchu. „To vy, lidé, stále lžete. Kličkujete. Domluvíš si s nimi pravidla, a za chvíli je zase vše úplně jinak. No, řekni: Kde má být potom důvěra? Kde je řád tohoto světa? Pokud to takhle půjde dál, jak to asi vše dopadne…“ rozhodil rukama muž oděný ve zlatém rouchu.

Unavený muž pokrčil rameny. „Lidé už jsou přece takoví. Už sis mohl zvyknout. Za ty roky, co chodíš po světě.“

Muž oděný ve zlatém rouchu mlčel a smutně sklonil hlavu. Chvíli bylo ticho.

„Odcházím,“ řekl unavený muž muži oděnému ve zlatém rouchu. „Snad je to naše poslední setkání.“

Bylo ticho. Unavený muž udělal několik kroků. Šel pomalu, ještě pomaleji než dříve. Jako by věděl, že to ještě není konec.

„Jdi si,“ ozvalo se za ním. „Jdi si svojí cestou. Beze mě.“

Unavený muž neodpovídal a šel si pomalu svojí cestou.

„Víš vůbec, co tě na té cestě čeká?“ uslyšel za sebou otázku.

„Vím.“ Unavený muž ještě trochu více zpomalil.

„Opravdu?“

„Vím.“

„Co?“

„Smrt.“

„Smrt?“

„Zabijí mě. Zemřu hroznou smrtí. Přibitý na kříži.“

„A dál?“

„Co dál?“

„Víš vůbec, co bude pak?“

„Vstanu z mrtvých. Vstoupím ke svému otci na nebesa.“

„A dál?“

Unavený muž se zastavil. „Co dál?“ nechápal.

„No, co bude dál?“ Otázka narazila do jeho zad jako kámen.

„Nastane nebeské království.“

„Opravdu? A jak bude vypadat?“

Unavený muž stál. Tak jistý si nebyl. „Za tisíc let. Vrátím se. Za tisíc let…“ nedokončil.

Lehce zavál horký pouštní vítr a muž oděný ve zlatém rouchu stál najednou přímo před ním.

„Ne. Ani za tisíc let. Nevrátíš se,“ vmetl mu vztekle do obličeje.

„Vrátím. Sestoupím…“

„Lžeš. Nesestoupíš,“ skočil mu do řeči muž oděný ve zlatém rouchu.

„Sestoupím. Vrátím se. Slíbil jsem to.“

„Komu?“

Unavený muž se na krátkou chvíli zarazil. „Ještě nikomu. Ale slíbím to.“

Muž oděný ve zlatém rouchu se ironicky ušklíbl.

„Proč chceš vlastně umřít na kříži?“ změnil najednou téma.

„Protože miluju lidstvo. Vezmu na sebe všechny jeho hříchy.“

„Vykoupíš ho a lidé přestanou hřešit. Zvláště ti, kteří uvěří, že jsi boží syn.“

„Ano.“

„Vážně? Možná bys měl něco vědět.“ Muž oděný ve zlatém rouchu se změnil v krásnou dámu a předstoupil před unaveného muže. „Něco ti ukážu. Dívej se pozorně.“ Napřáhla před něj dlaň.

Muž se zahleděl do dlaně. Sledoval magické čáry malované henou. Těžká příjemná vůně a pach ženského těla ho omámil a zamotal mu hlavou. Několikrát zamrkal a snažil se odvrátit zrak, když tu náhle v dlani uviděl sám sebe. Viděl svoji tvář pokrytou krví, trnovou korunu a zmučený obličej.

„Vidíš?“ zeptala se žena. „Tady umíráš.“

Unavený muž pokrčil odevzdaně rameny.

„A tady. Tvoji učedníci. Podívej, jak dopadnou.“ Dáma se naklonila, aby lépe viděla do své dlaně. „Třeba Pavel. No, hrozná smrt.“ Otřásla se. „To jim opravdu přeješ? Opravdu?“

Unavený muž neodpovídal.

„A vidíš. Tvoji první následovníci. Hmm. Roztrháni lvy. Ts ts ts,“ zavrtěla žena hlavou. „Tolik ti věří, že i v okamžiku smrti volají tvé jméno.“

Unavený muž pohlédl na ženu a potom zpátky na dlaň.

„A tohle, no, gratuluji. První císař uznal tvé náboženství. Modly starých bohů se kácí. A vše se obrací. Jásej!“ zasmála se žena.

Unavený muž nejásal.

„A teď, vidíš? Čas se zrychlil. Vítězné tažení tvé víry. No, není to zrovna úplně košer,“ zasmála se žena. „Ale co je nám do těch mrtvých. Hlavně, že zvítězíme, ne?“

Unavený muž mlčel. Oči mu kmitaly po dlani, jak sledoval budoucnost.

„A hele, Jeruzalém. Město míru. Tolik krve, no jo. Ve tvém jménu, pro tvoji slávu. A vidíš, co mají ti chlapi na zádech? Kříž. Ne rybu, jak to původně mělo být, ale kříž. Co by tam měli, pokud bys zemřel třeba sekerou?“

„Dej tu ruku pryč,“ zasípěl unavený muž.

„Ale no tak. Nechceš vidět pravdu? Neboj, nebude to dlouho trvat. Tisíc let uplynulo, a ty stále nikde. Jako by tě někdo podvedl. Nebo ty jsi podvedl je? Ovečky čekají, a pastýř nikde,“ smála se žena. „A jedeme dál. Jedni jdou do války a líbají kříž, druzí mají na opasku, že bůh je s nimi. Chápeš to? Všichni se zabíjejí ve jménu boha. Ve jménu tvém. A ve jménu otce tvého.“ Žena zavřela ruku a obraz na dlani zmizel. „A řekni mi: Povede se někdy válka ve jménu ďábla?“ Stála s výsměchem v očích.

Unavený muž mlčel.

„Říkal jsem, že se vrátím,“ řekla potichu žena. „A to poslední, co ti nabídnu, to nebude pokušení. Bude to mnohem horší. Nabídnu ti pravdu.“

Unavený muž zavřel oči. Po tvářích mu kanuly slzy a tvořily na obličeji dlouhé cestičky, jak smývaly z tváře prach pouště.

„Jdi si za svými učedníky. Naplň svůj osud a nech lidi, ať mají krev na rukou a jméno tvého otce na rtech. Protože jinak to nebude. Ty to víš.“

Chvíli bylo ticho. Žena se změnila v důstojného starce. Pokrytý byl temně rudým pláštěm a pod ním se mu rýsovala velká křídla.

„Anebo se vrať se mnou do pouště a zůstaň se mnou. A potom ti lidi, které tolik miluješ, nebudou zabíjet kvůli bohu, ale kvůli padlému andělu. Ne kvůli tvému otci, ale kvůli mně.“ Stařec se sklonil k unavenému muži a z úst mu byl cítit smrad hniloby a smrti. „Vezmu na sebe tíhu tvé viny i vinu všech. Ponesu na svých křídlech cejch zoufalství a bolest a neštěstí. Otec tvůj bude bez viny. Já budu vinen. Udělej to pro něj, udělej pro celý svět. Hoď tu špínu na mě. Ještě stále můžeš. Pořád máš ještě na vybranou.“

Stařec zmizel. Zmizelo stádo koz a ovcí. Zbyla jenom poušť a horký polední den. Na té poušti stál unavený muž a přemýšlel.

Díl I. - Příležitost pro kata

Kapitola první – Stach (6. 3. 1401)

Stach ztěžka dýchal. Pot mu stékal z čela a pálil v očích. Zhluboka se nadechoval a šetřil si síly.

Oba protivníci se rozdělili. Každý po něm šel z jiné strany. Přilby už dávno všichni shodili, bránily jim ve výhledu. Na hlavách jen kapuce z železných kroužků a pod nimi prošívané plátno, propocené a čpící několikatýdenní špínou.

Stach rychle hodnotil situaci. Pokud zaútočí z obou stran, mohli by mít šanci. Začal opatrně couvat. Musel ustupovat v kruhu, jinak by narazil na hradbu z těl a železa, která je obklopovala.

Zachmuření rytíři, stojící kolem, všichni zakutí do železa, zvědavě pozorovali každý jeho pohyb.

Jeho protivníci ho začali sledovat. Mylně si vysvětlili jeho ustupování jako slabost a opatrnost.

Po několika krocích už stáli oba dva vedle sebe. Tam, kde je Stach chtěl mít. Zastavil se a znovu si je prohlédl. Vyšší a hubenější je mrštnější. Je opatrný. Váhavý. Menší a silnější je odvážnější. Musí donutit hubenějšího zaútočit jako prvního. Potřebuje jejich přesilu využít proti nim.

Mávl rukou proti hubenějšímu. Hubenější se chytil na vějičku a zaútočil. To rozhodlo.

Stach ho chytil za napřažené ruce a smýkl s ním o zem. Přímo pod nohy druhého protivníka, který zaútočil o zlomek vteřiny později. Ozvalo se řinčení železa a vzteklé nadávání.

Stach svojí vahou nalehl na ležící těla a silnějšímu protivníkovi zkroutil ruku za záda. „Proste o milost!“ poručil.

Hekali a skučeli pod ním, jak je jeho váha drtila, ale vzdát se nechtěli. Stach se trochu naklonil bokem, aby váha jeho těla zvýšila tlak na oba panoše pod sebou, a ještě více zkroutil tomu silnějšímu ruku. „Vzdejte se!“ nařídil jim znovu.

Náhle do jeho těla narazilo něco těžkého. Pustil ruku a skutálel se z obou těl. Okamžitě vyskočil na nohy.

„Uzdiči! Ty zkurvysyne zasranej!“ zaklel.

Uzdič stál u ležících panošů a šklebil se. „Máš to moc jednoduchý. Dva na jednoho. Co zkusit tři proti jednomu?“

Okolní rytíři se rozchechtali a začali souhlasně povykovat. Stach nelenil. Dřív, než stihl kdokoliv zareagovat, vyrazil proti Uzdičovi. Celou svojí vahou do něj narazil. Uzdič odletěl několik kroků vzduchem a vrazil do těl okolo stojících přihlížejících. Stach na nic nečekal a znovu narazil celým tělem do Uzdiče. Hradba těl rytířů se tím nárazem prolomila a zbortila. Náraz to byl tak silný, že prohnul prsní plát Uzdičova brnění a zmáčknul mu hrudní koš. Uzdič lapal po dechu a zvedl pravou ruku na znamení, že má dost. Stach koutkem oka sledoval vstávající panoše. Vypadalo to, že už se jim do boje moc nechce.

To ovšem Stacha vůbec nezajímalo. Na nic nečekal. Znovu náraz brnění do brnění a všichni se váleli v prachu. Stach byl první, kdo byl na nohou. Rytíři hýkali nadšením a mlátili se do brnění.

Koutkem oka pozoroval Uzdiče. Funěl a strhával ze sebe zbroj. Z naraženého nosu mu tekla krev. Během pár okamžiků se na něho vrhne.

„Nepleť se do toho,“ varoval ho Stach.

„A proč ne?“ Uzdič odplivl krvavou slinu do prachu. „Bojíš se, ty proklatče?“

Všichni ztichli a Stachovi se nahrnula krev do hlavy. Podíval se do míst, kam odložil meč, ale ten tam nebyl. Zato Uzdič svíral v ruce dlouhou dýku.

„Zrádce. Hnida proklatá. Zbabělec. Ubožák,“ provokoval Uzdič a pevněji sevřel dýku.

Stach sevřel ruce v pěst a odhadoval své šance. Za sebou uslyšel, jak někdo povytáhl meč z pochvy, a věděl, že to nebude na jeho obranu. Začínalo to být osobní. Až moc osobní, a Stachovy šance na přežití byly velmi malé. Najednou do arény vstoupil někdo další. Nastalo okamžité ticho.

Hejtman Smola stál před Stachem. Byl skoro o hlavu a půl menší než Stach, přesto jeho autorita byla tak velká, že umlčela veškeré násilí. „Stachu,“ pronesl a podíval se mu přímo do očí. „Máš jít okamžitě ke knížeti,“ poručil. Potom se rozhlédl po okolí. Zkontroloval oba panoše i zamračeného Uzdiče, který rychle schoval ruku za záda.

„Okamžitě!“ zopakoval důrazněji.

Stach si vzal své věci. Okolní rytíři jim udělali uličku.

„Děkuju,“ poděkoval Stach Smolovi, když se vzdálili. „Uzdič zase provokoval. Není snad dne, aby se o mě neotřel.“

Smola jen pokynul hlavou. „Máš jít opravdu ke knížeti. Nevymyslel jsem si to, abych tě zachránil.“

Stach si povytáhl meč a zkontroloval si, zda mu do pochvy někdo nenasypal písek.

„Pořád to samý?“ Smola hleděl na Stachovo počínání.

Ten se jen ušklíbl. „Nenávidí mě,“ žaloval. „Tohle bylo připravený. Uzdič měl dýku.“

„Nenávidí nás,“ lehce vzdychl Smola. „Odpusť mi to.“

„Co ti mám odpustit?“ nechápal Stach.

„Odpusť mi, že jsem tě vzal do knížecí družiny.“

„Bylo to mé rozhodnutí připojit se ke knížeti. Ty jsi mi to jen navrhl. Nedávej si to za vinu,“ lehce mávl rukou Stach a znovu si zkusil některé kusy brnění, jestli se ve rvačce neuvolnily.

Smola mlčel a dál rázoval dlouhými kroky, že mu Stach sotva stačil.

„Co mi chce kníže?“ zeptal se Stach, když se ocitl vedle Smoly.

„Nevím.“

Procházeli celým ležením. Všude bylo bahno, koňské výkaly, desítky motajících se sluhů, panošů, pážat, rytířů, otroků, dobytka, kupců, prostitutek, kejklířů, tuláků, žebráků, drobných řemeslníků a dalších individuí, která se vždy objeví ve chvíli, kdy se vojsko někde utáboří na dobu delší než jeden den.

Minuli těch pár stromů, jejichž dřevo neskončilo na ohništi jen díky tomu, že na jejich větvích viselo několik nešťastníků, kteří měli tu smůlu, že byli chyceni při takových hloupostech, jako je zlodějna, falešná hra, vražda, podvod, čarodějnictví, urážka knížete, obcování s dobytkem, cizoložství (samozřejmě se týkalo pouze žen) a dalších drobností, které se možná jindy tolik netrestaly, ale v této vypjaté době sloužila i malá záminka k velkému trestu.

Smola si cestou koupil od potulného prodejce uzené kuře a teď ho pojídal. Než došli ke knížeti, stihl ho skoro celé spořádat.

Stráž u knížecího stanu Stacha i Smolu znala. Ozbrojenci kývli hlavou, že mohou vstoupit. Stach vešel, Smola zůstal venku a dojídal kuře.

Ve stanu bylo přítmí. Tmu zahánělo několik svíček. Kníže Litomir stál u stolu, na kterém měl mapu celé země. Stáli u něj i dva hejtmani a o něčem důležitém se dohadovali. Prsty bodali do mapy a něco knížeti vysvětlovali.

Stach čekal. Věděl, že kníže o něm ví a očekává ho. Jinak by ho hlídka u vstupu do stanu vůbec dovnitř nepustila. Zvláště, pokud by měl kníže jednání s hejtmany.

Smola byl sice také hejtman, ale nejspíš pozván nebyl. Kníže mu nevěřil. Stejně jako nevěřil Stachovi.

A Stach dobře věděl proč. Patřili totiž společně se Smolou a několika dalšími rytíři mezi Prokleté.

Kníže se ještě chvíli radil s hejtmany a potom zvedl hlavu.

„Stachu,“ oslovil Stacha.

„Kníže.“ Stach lehce pokynul hlavou.

„Jak ti jde výcvik panošů?“ zeptal se kníže.

Stach lehce pokrčil rameny, což v brnění nebylo skoro vidět. „Jde to,“ odpověděl a čekal. Kníže si ho nezavolal, aby se ho poptal na výcvik.

Lehce pokynul hejtmanům a poručil jim: „Nechte nás o samotě.“

Hejtmani sjeli Stacha pohledem a vykráčeli ze stanu. Stach stál a čekal, zatímco kníže pil z poháru. Zpod obočí pozoroval Stacha. Ten zase sledoval knížete.

Kníže Litomir se vůbec nepodobal svému otci. Byl hubený, až skoro vychrtlý. Pleť měl bílou, vlasy světlé, želízkem upravené do kudrlin. Brnění, které měl kníže na sobě, bylo dělané z mnohem tenčích plechů, než měli ostatní rytíři. Jeho panoši a pážata mu ho pravidelně čistili, takže se lesklo tak, že se v něm Stach mohl prohlížet. V boji to byl lákavý cíl pro nepřátelské šípy.

Stach byl velký. Vlastně nebyl velký. Byl obrovský, mohutný a měřil něco málo přes dva metry. Byl tak velký, že i kníže, který měl sám okolo sto osmdesáti centimetrů, musel zvednout hlavu, aby mohl pohlédnout Stachovi do očí.

„Brzo vyrážíme,“ přerušil kníže vzájemné prohlížení.

Stach mlčel.

„A ty se toho asi nezúčastníš.“

Stach nehnul ani brvou. „Proč?“ zeptal se.

„Mám pro tebe jiný úkol.“

Pokud měl pro něho kníže nějaký speciální úkol, znamenalo to problém. Tam, kde selhávala diplomacie, nastupoval Stach.

Nebylo to tím, že by Stach byl jen tupé hovado k zabíjení, jen hrozně nerad vymýšlel složité plány, které stejně většinou nevyšly. Jeho heslo znělo: Když si s něčím nevíš rady, usekni mu hlavu.

Kníže ohrnul mapu a sebral ze stolu připravený pergamen. „Znáš svobodného pána Bohdala?“ zeptal se Stacha.

Stach něco o Bohdalovi věděl, přesto zavrtěl hlavou.

„Jeho hrad je vedle Krudomu. Menší město kousek od Pár Dubů. Víš, kde to je?“

Stach přikývl na znamení, že ví.

Kníže Litomir praštil rukou se stočeným pergamenem do stolu. „Svobodný pán Bohdal námi pohrdá!“ vyštěkl vztekle. „Neposlal ani jednoho rytíře, ani jednoho kopiníka, dokonce ani panoše nebo otroka!“

„Na co se vymluvil?“ Stach sledoval pohár, který při ráně do stolu poskočil na kraj stolu, a hrozilo, že spadne. Teprve teď si uvědomil, že má žízeň a v krku sucho.

„Vymluvil se na to, na co většina šlechty. Problémy po otevření brány, nekromancie v okolí, zombie, pekelní psi, ghůlové. Ale ostatní, na rozdíl od něj, alespoň něco poslali. Ale on nic.“ Litomir mávl rukou do vzduchu.

Stach se lehce poušklíbl. Ale tak, aby to Litomir neviděl.

Většina svobodných pánů a šlechticů se k Litomirově výpravě stavěla velmi vlažně. S nedůvěrou. Kníže byl mladý a horlivý. Když ďábel otevřel na Práhu bránu, bylo dost času utéct. Bylo dost znamení, že se v hlavním městě Bohémů něco chystá. Většina lidí utekla. Kníže s družinou také.

Stach ne. S třemi stovkami rytířů se postavil, aby zachytil první nápor pekla.

Bylo to zbytečné gesto. Pekelné hordy je smetly a ďábel obsadil vlastně skoro prázdné město. Ze tří set rytířů zbylo jen dvanáct. Ale kníže si to vzal velmi osobně a snažil se město dostat zpět. Za každou cenu. A hlavně, co nejdřív.

Kníže si Stachova drobného úšklebku všiml. Obličej se mu zkroutil nevolí. „Ty nevěříš?“ zeptal se Stacha zamračeně.

Stach padl na kolena, až brnění zarachotilo. „Pane,“ začal, „na kolenou vás prosím, odvolejte spanilou jízdu. Počkejte s ní, než se připojí východní rytíři a Germáni.“

Kníže znovu udeřil do stolu. Pohár s vínem se převážil a spadl na zem. Víno vyšplíchlo a zabarvilo koberec položený ve stanu. „Nikdy!“ Naklonil se přes stůl. „Stovky let je v Práhu sídlo našich knížat!“ Kníže se narovnal a znovu bouchl do stolu. „Teď tam rozkazuje ďábel a je každým dnem silnější. Nedovolím mu ani den navíc, aby se v mém hradě, v mém městě, v mé zemi více roztahoval!“

„Můj pane, prosím. Pokud vaše tažení neuspěje, nebude už možnost jej zopakovat. Germáni, Poláci, Frankové. Kdo je spojí?“ prosil Stach.

Kníže obešel stůl a postavil se před klečícího Stacha. „Uspěji. Na truc všem pochybovačům a zbabělcům. A zrádcům. Doufám, že víš, co tím myslím?“ Podíval se svrchu na klečícího rytíře.

Stach cítil, jak se mu hrne krev do obličeje. „Pane, nejsem zbabělec. A nejsem zrádce,“ ohradil se. „Klidně za vás položím život, vy to víte. Ale nechci umřít v marném boji.“

Kníže se uklidnil. Otočil se ke stolu a sledoval rozlitý červený flek na koberci.

„Nebude to marný boj. Bude to ukázka hrdinství a odvahy. Zvítězím. Bohové jsou mi nakloněni. Věř mi. Znamení na obloze předpovídají mé vítězství.“

Stach sklonil hlavu. „Věřím vám,“ zalhal. „Ale proč mě potom posíláte pryč?“

Kníže se podíval na stočený pergamen v ruce. Lehce ho zmáčkl, až se na něm vytvořily záhyby.

„Stachu,“ pozvedl kníže slavnostně ruku s pergamenem, „rozhodl jsem se exemplárně potrestat Bohdala. Aby všechna ostatní knížata pochopila, že se mnou se nežertuje. Pojedeš za Bohdalem a předáš mu moje rozhodnutí. Píši v něm, že požaduji tisíc zlatých jako pokutu za nesplněný požadavek.“

Stach zalapal po dechu. „Tisíc zlatých?“ opakoval.

„Ano. Je to exemplární trest za neposlušnost. Dáš mu tři dny. On ty peníze samozřejmě nesežene. Potom se ty vrátíš do Pár Dubů a mým jménem požádáš rychtáře o pomoc. Vrátíš se a potrestáš Bohdala.“

Stach povstal. „Pane. V Pár dubech neseženu tolik ozbrojenců, abych přemohl Bohdala.“

Kníže se pousmál. „Bohdal není v okolí příliš oblíben. Pokud proti němu vystoupíš mým jménem, lid se postaví na tvoji stranu. A jeho vojáci se neodváží vzepřít se knížeti. Dám ti pověřovací listiny. Rozumíš?“

„Rozumím. Kolik mužů si mohu vzít s sebou?“

„Žádného. A snaž se vrátit zpátky do konce tažení. Ať si taky trochu zabojuješ proti ďáblovým pomocníkům.“ Kníže naznačil rukou bodnutí mečem. „A ať taky prokážeš, že všechno, co si lidé o tobě a ostatních povídají, jsou jenom lži a pomluvy.“ Podíval se Stachovi do očí.

„Jsou to jenom lži a pomluvy.“ Stach neuhnul pohledem.

Chvíli se vzájemně přeměřovali. Potom kníže znovu sklopil zrak na vylité víno na koberci.

„Tak běž a splň to, co po tobě chci. A tvoje cesta musí zůstat v tajnosti.“

Stach se otočil a vyšel za stanu.

Venku se zastavil a přivřel oči, jak ho přechod z přítmí stanu do prudkého jarního slunce oslnil.

Hejtman Smola na něho už venku čekal. Seděl na vyvráceném kmeni a dojídal kuře. Malé kosti drtil svými několika zuby a větší házel před sebe.

Stach se postavil tak, aby jeho stín padal na Smolu.

„Co jste probírali?“ Smola odhodil další kost velkým obloukem.

„Nesmím to nikomu říct,“ vzdychl Stach. „Ale jedu pryč. Okamžitě.“

„Chápu,“ kývl Smola hlavou. „Stachu?“

„Ano?“

„Požádal jsi knížete, aby s útokem posečkal?“

„Padl jsem před ním na kolena.“

„Bez účinku.“ Smola se neptal, jen konstatoval.

Stach mírně kývl hlavou.

„Těší se na boj. Píchal rukou do vzduchu a ukazoval, jak pobije pekelníky.“

Smola unaveně sklopil hlavu.

„On neví, s kým má tu čest. V okolí pochytali pár ghůlů, zombií a pekelných psů. Myslí si, že mávne mečem a nepřítel se rozplyne.“

Stach mlčel a přemýšlel.

„Těšíš se?“ zeptal se Smoly.

„Na smrt? Na zbytečnou smrt? Hýkám nadšením,“ odpověděl Smola.

„Lepší než ta nuda tady,“ snažil se Stach Smolu potěšit.

Smola si lehce odfrkl a hodil další kus kosti. „Všiml sis něčeho?“ zeptal se Stacha.

„Na tý kosti? Leda toho, že jsi ji mohl už dojíst celou.“ Stach se podíval na ten zbytek, co zapadl mezi kameny.

„Koukej.“ Smola hodil další kost.

Stach sledoval její let. Kost dopadla mezi kameny.

„Snažíš se zasáhnout tu první?“ hádal.

„Ale hovno. Toulaví psi,“ odpověděl Smola.

Stach mlčel.

„Dřív, když sis jenom třeba usral, už jsi měl za prdelí hejno toulavejch čoklů, kteří lapali po tvým prdu. A kde jsou teď?“ Ukázal na kost.

„Nevím,“ přiznal Stach.

„Já také ne,“ vzdychl Smola. „Zmizeli. Nejenom psi, ale všechna droboť. Vrchní hončí říkal, že lesy jsou prázdné. Úplně vymetené. Lesní zvěř je taky pryč.“

„Utekla. Má citlivější smysly než lidé,“ přemýšlel Stach.

„Takže zaječí na brusinkách už si nedám. A za to může on,“ kývl hlavou Smola.

Oba se zadívali k západu. Černá duha se rozpínala a ohraničovala hranice města, které kdysi bylo hlavním městem Bohémů. Nyní z něj zbyly jen trosky, které ovládal nepřítel.

Duha nad městem byla složená z jedenácti odstínů černé. Ať člověk přijížděl k městu z jakékoliv strany, vždycky ji viděl. Klenula se v oblouku a ukazovala, kdo je pánem města. Tvořila také hranici, odkud se ještě člověk může relativně živý vrátit. Zatím se nikdo, kdo překročil hranici černé duhy, nevrátil.

Kromě Proklaté dvanáctky.

„Kníže je hlupák,“ řekl Stach potichu.

Smola sebou lehce cukl. „Je mladý. A naivní,“ omlouval Litomira.

„Je hloupý. Myslí si, že když to zvládli Germáni před sto lety, dokáže to také.“

„Zvládli to. Kolik našich rytířů tam nechalo svůj život. Kolik rodin v Bohemii tehdy oplakávalo své blízké. A nejenom u nás. Celý svět tehdy pomáhal. A Germáni jsou připraveni splatit dluh. Jen náš kníže je pyšný a myslí si, že to zvládne bez cizí pomoci.“

„Neví, co jsme viděli my. Je přesvědčený, že když se dvakrát za sebou podařilo bránu dobýt a uzavřít, že se mu to povede také.“

„Před stoletím padlo patnáct tisíc rytířů. Nepočítám lučištníky a pěšáky.“

„A on si myslí, že to dokáže s necelou třetinou.“ Smola se začal zvedat. V těžkém brnění mu to moc nešlo.

„Brána je otevřená teprve pár měsíců. Nějaká naděje tu je.“ Stach nastavil Smolovi ruku.

„Věř mi.“ Smola se chytil Stachovy ruky a vytáhl se nahoru. „Většina z nás uteče ve chvíli, když uvidí tu hrůzu, co se na ně začne valit.“

„Svět se hodně změnil za posledních sto let. Máme lepší brnění. Lepší meče, luky a šípy. Před sto lety bojovali naši předkové jen v koženém brnění, pokrytým železnými šupinami. My máme plátové brnění.“ Stach zabušil plechovicí na prsní plát brnění.

„Ale přece víš, že je to oboustranné. Lépe to sice ochrání před zuby pekelníků, ale proti ohni byly zase lepší ty kožené. Nerozpálily se tak, jako naše plechy,“ ukázal Smola zkrabatělou kůži na rukou.

Stach sledoval spáleniny na Smolových rukou. On sám měl štěstí, oheň ho tehdy popálil minimálně a jizvy na těle nezůstaly. Na duši ano.

„Bude to rychlý boj. A rychlá smrt,“ prohlásil Smola vážně. „Smrt se ctí.“

Vraceli se ke svým stanům. Na šibeničním stromě přibyl další oběšenec.

Neměl zlomený vaz a silný krk mu bránil v rychlém udušení.

Sípal a hekal, jak se snažil do sebe dostat alespoň trochu vzduchu.

Houf dětí do oběšence strkal klacky a snažil se ho rozhoupat.

Stach i Smola se zastavili a sledovali tu dětskou zábavu.

„Máš děti, Stachu?“ zeptal se Smola.

„Možná, někde. Znáš to.“

„Myslím dědice.“

„To nemám.“

„Já měl dvě. Už nemám. Neštovice,“ vzdychl Smola. „Možná je to tak lepší. Pokud prohrajeme, je mi líto těch, kteří zůstanou.“

Stach mlčel. Sledoval oběšence, jak bojuje o tu trošku vzduchu. Najednou měl pocit, jako by mu sevřela konopná oprátka hrdlo. Na čele mu vyrazily krůpěje potu.

„Děje se něco?“ Smola přestal sledovat hrající si děti.

„Nevím,“ procedil Stach přes stažené hrdlo. „Najednou jsem měl pocit, jako bych na tom stromě visel já.“

„Oběšenej?“ Smola překvapeně zavrtěl hlavou. „Ne, chlape.“ Zahrozil vztekle rukou směrem k dětem, až drobné plátky železa na ruce zděšeně zaklapaly. „Jsme rytíři. Nás oprátka nečeká, maximálně meč. Speciální popravčí meč. Nejsme přece holota, jako tohle,“ ukázal prstem k oběšenci.

„Ten pocit,“ chytil se Stach za krk. „Bylo to tak intenzivní.“

„Nesmysl,“ chlácholil ho Smola, „pokud bude v týhle zemi právo existovat, budou rytíři vždy popravováni mečem.“

„A pokud právo nebude?“

„Tak je možný, že tě pověsí. A mě možná taky,“ připustil Smola.

„Nesmíme prohrát. Druhou šanci nedostaneme,“ uvědomil si Stach.

„Druhou šanci nedostaneme,“ opakoval Smola. „Vrať se do útoku. Budeme tě potřebovat. Hodně potřebovat,“ pronesl potichu ke Stachovi.

„Nenechám vás v tom. Věř mi.“ Stach znovu napřáhl ruku.

„Věřím ti.“ Smola ruku přijal a pevně ji stiskl.

Kapitola druhá – Trojan (7. 3. 1401)

Stach se probudil ještě za tmy. Opatrně vstal, aby nevzbudil ostatní ve stanu. Vzal svoje odložené brnění a vyšel s ním ven. Ranní hlídka poklimbávala u ohně. Stach potlačil touhu je seřvat, místo toho praštil s brněním, až to zarachotilo. Hlídka okamžitě vyskočila.

„Nespali jste, doufám?“ zeptal se hlídky.

Provinile vrtěli hlavami, zatímco si Stach naházel brnění do pláště, kterým byl v noci přikrytý. Celý ten pytel si hodil na záda a pomalou chůzí scházel dolů k Elbu, sledován podezřívavým a zvědavým pohledem hlídky.

Na břehu Stach odložil pytel s brněním na plochý kámen, svlékl se a po bahnitém břehu sešel k vodě.

Chvíli mu trvalo, než se osmělil, ale potom mocným odrazem skočil do vody.

Studená voda mu sevřela útroby.

Rychle se vynořil a třepal hlavou.

Chvíli se ještě potápěl, dokud ho křeč v noze nedonutila vyšplhat se po spadlém kmeni na břeh.

U jeho brnění někdo stál.

Rychle vylezl na břeh.

„Sleduješ mě?“ zeptal se Smoly.

„Ne. Nemůžu spát, tak se procházím po břehu,“ odpověděl hejtman.

Stach se postavil ke svým věcem a čekal, až trochu oschne. Mezitím nabíral do hrsti říční písek spolu s bahnem a čistil si s ním brnění. Důkladně odstraňoval zbytky rzi, které se na něm objevovaly. Občas se jeho prsty zastavily na trhlině v brnění nebo otisku nějaké zbraně. Bylo jich moc. Brnění mu mnohokrát zachránilo život, nebo ho uchránilo od těžkého zranění. Ranní chlad ho roztřásl. Kusem hadru vytřel ještě brnění dosucha a natřel ho lojem. Smola sledoval jeho práci.

„Kdy vyrážíte?“ zeptal se Smoly.

„Až se kníže vyspí.“ Hejtman si prohlížel Stacha. „Proč to děláš?“

„Co?“ Stach naklonil hlavu, aby mu vytekla voda z ucha.

„Proč lezeš dobrovolně do vody?“

Stach pokrčil rameny. „Nevím,“ přiznal, „možná je to tím, že jsem se narodil u řeky. Zvykl jsem si na vodu.“

„Já moc vodu nemusím,“ prohlásil Smola. „Pravidelně navštěvuji lázně, jak předepisují kněží, na slunovrat se poliji ledovou vodou, na rovnodennost se potopím v tůňce, ale takhle dobrovolně…“ Smola zavrtěl hlavou.

Stach se začal oblékat.

„Budeš se stavovat ve Stříbrné Hoře?“ zeptal se Smola.

„Tak proto jsi tady? Jak víš, že jedu tím směrem?“

„Jen hádám. Stavíš se v Černobogově svatyni?“

Stach přestal s oblékáním. „Určitě. Mám mu něco vyřídit?“

Smola přemýšlel. „Vyřiď mu, že bych ho rád viděl po svém boku.“

Stach mlčel. Kontroloval svoji prošívanici. Mnohokrát přešívaný kus látky, místy zhnědlý zaschlou krví, už sotva držel pohromadě. Měl by si koupit novou. Ale ne teď. Až po boji.

„Vyřídím mu to,“ odpověděl Smolovi „Ale nepřijde.“

Smola přikývl. „Je to dobrý rytíř. Neviděl jsem rychlejšího s mečem.“

Stach si natáhl brnění a Smola mu pomáhal dotáhnout řemínky.

„Nepřijde,“ pokračoval Stach. „Po tom, jak vypadá, a po tom, co si o nás ostatní myslí.“

„Oni tam nebyli, tak ať nesoudí,“ odsekl Smola.

„Soudí. Kníže mi včera vytknul zbabělost.“

Smola přestal s utahováním řemínků. „Ani kníže tam nebyl,“ upozornil.

Stach si natáhl rukavice. „Někdy si říkám, že bych to měl udělat jako Takla,“ řekl polohlasem.

„Zabít se v Dažbogově chrámu?“ vykřikl Smola. „Tím dal pochybovačům do ruky zbraň. Víš, co říkají?“

„Vím.“

„Říkají, že to udělal, protože ho pálilo svědomí. Že tím přiznal vinu. A to chceš?“

„Říkal jsem, že vím, co říkají o Taklovi. Ale už má klid.“ Stach dotáhl poslední řemínky a vyzkoušel pohyb v brnění. „Ty bys to nechtěl? Konečně mít klid?“

„Myslíš, že mezi bohy budeš mít klid? Myslíš, že Takla má klid?“ zeptal se Smola.

Stach pokrčil rameny. „Jdu se pomodlit k Perunovi. Jdeš také?“ změnil téma hovoru.

Smola zavrtěl hlavou. „U Peruna jsem se už modlil. Navštívím teď chrám Velesův.“

„Tam jsem byl zase já včera. Ještě zbývá Dažbogův, Jarovítův, Svantovítův, Bělobogův, Radegastův, Černobogův…“ začal vypočítávat Stach.

„Do Černobogovy svatyně půjdeš stejně ve Stříbrné Hoře,“ skočil mu do řeči Smola.

„Pravda,“ potvrdil Stach. „Někdy si říkám, jestli by nebylo lepší mít jen jednoho boha. Víš, toho nejmocnějšího. A nemuset se každý den modlit k jinému.“

Smola přemýšlel. „To je nesmysl. To by určitě nefungovalo,“ zavrtěl hlavou.

Stach se rychle pomodlil v ležení u malého svatostánku boha Slovanů a vyrazil. Převozník ho převezl přes Elb zároveň se skupinkou kupců, kteří postupovali se svým zbožím podél Elbu až k místu, kde se jeho tok spojoval s Wildahwou. Stálo tam malé město Kůlov. Zde kupci chtěli pokračovat dál na sever, až do Saska. Stach vyrazil na východ, do Stříbrné Hory. Šetřil koně, proto tam dorazil krátce po poledni.

Město bylo plné uprchlíků z Práhu a horníků, těžících stříbrnou rudu. Projížděl mezi nimi zabahněnou cestou, až dorazil k Černobogově svatyni. Ta měla mezi svatyněmi jiných bohů zvláštní postavení. Nebyla to svatyně v pravém slova smyslu, jaké mají jiní slovanští bohové. Tvořila ji soustava drobných políček a zahrad, malých domků s několika komůrkami a jednou větší budovou, to vše obehnáno zděnou hradbou. Černobog byl bohem zatracených. Bohem vrahů a zlodějů, ale i vyvrženců. Sem se chodili ukrývat ti, které normální svět odvrhl. Postižení a blázni. Proto bylo potřeba i ty nešťastníky nasytit a napojit. A milodarů zrovna moc slovanský pán temna nedostával. Sem se sedláci nechodili modlit za vyšší úrodu a dávat díl z bohatství, jako chodili do chrámu Dažbogova. Sem nechodily ženy prosit za zdraví svých dětí, jako do chrámu Živy nebo Vesny. Nedostával dary jako Triglav, bůh se třemi hlavami, pán nad třemi světy. Nebyl tak ctěn jako Radegast, pán lesů, nebo jako Svarog, bůh železa a jiných kovů. Neměl moc v podsvětí jako Velen, nebyl bůh dobra jako Bělobog, neměl moc nad vláhou a zemí jako Mokoša, matka země, nenosil smrt jako Morana. A samozřejmě, nebyl bohem války jako Perun, nejvyšší ze slovanských bohů. Byl to prostě bůh, který neměl moc přívrženců.

Stach sesedl z koně a zabušil na bránu. V bráně se otevřelo malé okénko a zevnitř vykoukl obličej zamotaný do hadrů.

„He?“ hýkl na Stacha.

„He!“ odpověděl Stach.

Okýnko se zavřelo. Ve chvíli, kdy se chystal zabušit znovu, brána se otevřela. Stach překvapením pozvedl obočí a vešel dovnitř, veda koně za uzdu za sebou. Za branou se otočil a podíval se na toho, kdo mu otevřel.

Nic moc nezjistil. Postava zahalená v hadrech. Jen u pasu se jí houpal krátký meč. Z druhé strany brány stál další zakuklenec, v ruce držel samostříl, ale jeho špička směřovala k zemi.

Stach se při pohledu na samostříl zamračil a cítil, jak se v něm vzmáhá vztek. Ve většině civilizovaného světa byla totiž tato zákeřná zbraň zakázána a její nošení tvrdě trestáno.

A Stach věděl, že výjimky neplatí. A také věděl, že kněží žádného slovanského boha zbraně nenosí.

Ale doba se změnila a Stach byl ten poslední, kdo by chtěl vyvolávat hádky ohledně zbraní. Tak jen pohled na samostříl přešel výhružným zabručením.

„He?“ opakoval otázku zakuklenec s mečem.

„Bezuchý Pačej,“ zavrčel Stach.

Zakuklenec ukázal k svatyni a zabouchl za Stachem bránu. Stach znovu nasedl a popohnal koně do mírného cvalu. Za okamžik dorazil ke svatyni. Sesedl z koně a vstoupil dovnitř.

Chvíli trvalo, než si jeho oči přivykly přítmí. Zvědavě se rozhlížel okolo. Vlastně byl ve svatyni Temného boha poprvé. Nepotřeboval tohoto boha a nikdy ho o nic nežádal a stále doufal, že ho ani nikdy v budoucnu nevyužije. Černobog nebyl moc uctívané božstvo. Jeho svatyně se daly spočítat na prstech jedné ruky. Lidé ho spojovali s ďáblem a báli se ho. Dokonce ani na Práhu neměl Černobog svatyni.

Svatyně nebyla velká. Stach tipoval tak na patnáct kroků v průměru a stejně tolik kroků na výšku. Oproti chrámu Peruna, který stával v Práhu, byla malinká. Bez oken, jen s malým otvorem nahoře, kudy prosvítalo slabé světlo.

Uprostřed svatyně stála socha Černoboga. Byla asi dvakrát větší než Stach. Vyřezaná z dubu a potom ponořená do vody na tak dlouho, dokud nezčernala. Oči měla natřené rudou hlinkou. Vousy byly stříbrné.

Stach sledoval sochu a dělal, že nevidí zahalené postavy stojící u zdi. Chvíli postál, potom položil na oltář před božstvem pár měďáků a přešel k jedné z postav.

„Hledám Pačeje,“ řekl potichu.

Postava lehce pokývla a zmizela v jedněch z mnoha dveří. Stach čekal. Za chvíli se postava vrátila, doprovázená knězem. Ten byl také oblečen v černé kutně, ale hlavu měl nepokrytou. Dlouhé vlasy a vousy měl spletené do několika copánků. Vousy byly pokryté bílou hlinkou, možná smíchanou s popelem, takže se podobaly stříbrným. Oči měl pomalované zase barvou červenou, zbytek obličeje byl začerněný. Stejně jako zahalená postava měl i kněz u boku meč.

„Pojď se mnou,“ pokynul Stachovi.

Stach se ještě jednou otočil na sochu Černoboga, lehce se uklonil a vyrazil za knězem.

Prošli úzkou chodbou a dorazili k rozlehlejší místnosti. Kněz zůstal venku, zatímco Stach vstoupil.

V místnosti bylo přítmí, pouze jedna louč osvětlovala postavu starého muže, sedícího za stolem. Muž měl kapuci shrnutou a nebyl pomalovaný jako ostatní kněží. Hlavu měl holou, jen skráně mu zdobily zbytky šedivých vlasů.

Stach došel před stůl a čekal. Starý muž cosi psal na pergamen. Stach mimoděk sledoval jeho ruku.

Nebyly to runy, běžně používané mezi lidmi, bylo to východní písmo. Stach se s ním občas setkával a docela dobře ho ovládal.

Udělal ještě krok. „Nemám ve zvyku čekat. Hledám Pačeje,“ zavrčel.

Brk na pergamenu se zastavil. „Ty jsi Stach. Stach ze Dvanáctky.“ Nebyla to otázka, bylo to konstatování.

„A co má být?“

„Proč chceš vidět někoho, koho svět odvrhl a kdo o svět nestojí?“

„Je to můj přítel.“

„Pch. Přítel.“ Teprve teď starý muž zvedl oči od pergamenu a podíval se na Stacha. Stach se lehce zachvěl. Tváře starého muže byly rozříznuty po obou stranách tak, že vytvářely iluzi úsměvu. Ovšem úsměvu tak děsivého, že Stach mimoděk ustoupil a položil ruku na jílec meče.

„Nemusíš se mě bát, Stachu,“ usmál se starý muž a v tomto úsměvu odhalil stoličky, zčernalé a vykotlané. „Mě ne.“ Úsměv zmizel. „A ani nikoho z ostatních členů našeho boha.“

„Promiň. Nečekal jsem to,“ omluvil se Stach.

„Pokud tu s námi pobudeš déle, uvidíš ještě horší věci než můj úsměv,“ poodhalil muž znovu stoličky. „Ale nepředstavil jsem se.“ Povstal a podal Stachovi ruku. „Jmenuji se Trojan. A jsem veleknězem Černobogova chrámu ve Stříbrné Hoře.“

„Stach. Rytíř knížete Litomira, jeho družiník, a… jeden ze Dvanáctky,“ dodal po chvilce a stiskl Trojanovi pravici.

Trojan se posadil a pokynul kamsi do rohu. Teprve nyní si Stach všiml, že v temných koutech místnosti stojí opět zahalené postavy. Jedna z nich se pohnula a donesla Stachovi židli.

Stach se posadil.

Trojan Stacha sledoval.

„Málokdo si podá ruku s někým z Černobogova bratrstva,“ řekl po chvilce.

Stach mlčel.

„Lidé se nás štítí. Opovrhují námi, ale bojí se nás,“ pokračoval Trojan.

„Lidé už jsou takoví,“ dodal Stach neurčitě.

„A co ty, Stachu, podal bys mi ruku před tím, než jsi sám poznal, jaké je to být vyvržencem?“

Stach přemýšlel.

„Nevím,“ přiznal, „ale myslím, že ano.“

Trojan kývl.

„Také si myslím.“ Trojan se pronikavě na Stacha zahleděl, jako by mu chtěl nahlédnout do nitra. „Takže ty jsi ten Stach, o kterém mi Pačej tolik vyprávěl.“

„Mluvili jste spolu o mně?“ Stach pocítil překvapení a také trochu podezření.

„Jistě. Hodně mi toho o tobě řekl. Ale i o ostatních a samozřejmě, sebe z toho nevynechal. Takže Stach. Ten, který nezkazí žádnou legraci, bojovník, na kterého je možné se vždy spolehnout, přítel z mokré čtvrti, násilník, ale čestný muž. Se zakrytým erbem, živí se většinou jako námezdný rytíř. Peníze si občas vydělává na turnajích. Patří do Proklaté dvanáctky, mezi dvanáct rytířů, kterých ostatně už není dvanáct. Mezi dvanáct těch, kteří zradili a nechali Temného pána vstoupit do Práhu. Kteří přijali milost od zrádce. Kteří se poklonili Padlému bohu.“

Stach cítil, jak se v něm vzmáhá vztek.

„Nemusíš se rozčilovat, Stachu,“ mávl Trojan rukou dřív, než stihl Stach vybuchnout. „Já vím, jak to opravdu bylo. To jen ti zbabělci, kteří utekli, vás teď očerňují, aby skryli vlastní strach a zaváhání.“

Stach se uvolnil.

„Nechceš mi vše vyprávět? O sobě? O bitvě tří set proti tisícům? O posledním boji v Perunově chrámu? A muži, jenž mohl být bohem? O nabídce, kterou vám dal?“

Stach se na malou chvilku zamyslel.

„Možná později, pane Trojane. Mám naspěch a stejně mám dojem, že tohle vše už ti Pačej vyprávěl.“

„To ano,“ připustil Trojan. „Ale možná něco přehlédl. Možná si nevšiml nějaké drobnosti, nějaké malé věci, která může pomoci v boji proti zlu.“

Stach se rozhlédl okolo.

„V boji proti zlu?“ opakoval. „Možná se pletu, ale nejsem ve svatyni Temného pána?“ zeptal se.

„To jsi. Ale Černobog není ten, který obsazuje města, který ničí celý kraj a nakonec ho pohltí. Náš nepřítel je stejný.“

„Tak proč tvoji kněží nestojí po boku rytířů Litomirových?“ ukázal Stach směrem ke stěně na zahalené muže. „Všiml jsem si, že jsou ozbrojeni. A když jsem jel sem, viděl jsem mezi zahradami několik míst, kde stojí panáci určení k tréninku mečem. Kůly, na kterých jsou známky po zásahu oštěpem. Terče a střelnice. A dokonce mají tví muži i zakázané zbraně. Nevím, kolik má Černobog svých poddaných, ale věřím, že by se hodně rytířů, a i obyčejného lidu jinak dívalo na služebníky Černého boha Bohémů, pokud by stáli v rozhodné bitvě po jejich boku.“

Trojan se narovnal a opřel se o opěradlo křesla.

„I ve zbytečné, předem prohrané bitvě?“ zeptal se.

Stach se prudce zvedl.

„Žádná bitva není předem prohraná!“ vykřikl.

Trojan jej zespoda sledoval. Měl jasně modré oči, vysoké čelo a orlí nos. Jizvy na jeho obličeji nebyly z tohoto úhlu tak výrazné. Vše působilo tak trochu uklidňujícím dojmem. Ale Stach se uklidnit nechtěl. Došel ke stolu a opřel se pěstmi o desku stolu.

„Nás nazýváte zrádci a zbabělci, ale přitom jste mnohem horší než my. Vymlouváte se na zbytečnost, na předem prohraný boj. Ale jste jen hromady sraček!“ zuřil.

„Kdysi dávno se jeden král rozhodl pokořit moře,“ začal Trojan mluvit. „Víš, Stachu, co je moře?“

„Vím. Viděl jsem to jednou v Germánii.“

„Tohle bylo dole na jihu. Nařídil svým mužům, aby se vrhli na moře a ztrestali ho. Víš, jak to dopadlo?“ zamrkal na Stacha.

„Nezajímá mě to,“ zabručel Stach.

„Jeho muži se utopili. V těžkém brnění je moře spláchlo do hlubiny a byl konec. Víš, proč ti to říkám?“

„Už jsem ti řekl, že mě to nezajímá.“

Trojan se sklonil nad stůl a rozhrnul pergameny. Stach s úžasem viděl, že jsou na nich náčrty pekelných bytostí, těch, se kterými se Stach už setkal. Byly tam popisy i nákresy zbraní, jaké na určeného démona nejlépe použít. Byl tam návrh na vylepšení bot, aby se už nestalo, že pekelní červí obtočí nohy bojovníka a znemožní mu pohyb. Byl tam nákres těžkého pláště, který měl chránit rytíře před plamenem. A byla tam i kresba válečníka, bojujícího s několika netvory.

Stach na kresbu uhranutě zíral. Válečník měl v jedné ruce zvednutý meč a roztínal jím okřídleného zubatého démona. Druhou ruku měl válečník svěšenou. Visela na ní hlava hydry, mnohohlavého hada, který se mu zakousl do ruky.

Stach sjel očima na zápěstí své levé ruky, kterou se stále opíral o desku stolu. V brnění byla stále vidět řada drobných otvorů, které ukazovaly, jakou silou dokázal tento netvor vládnout při svém stisku. Tu hlavu tehdy usekl hydře hejtman Smola a díky tomu mohl Stach znovu zvednout štít a ubránit se dalším útokům vícehlavého hada. Štít mu potom rozrazilo kopí válečníka Dračí legie, jednoho z Přízraků. Byla to rána, která roztříštila štít na několik částí a se Stachem mrštila na zeď Perunova chrámu. Stach na několik vteřin ztratil vědomí a probral se ve chvíli, kdy už ostatní ustoupili až za bránu a bránili se uvnitř. Se zuřivým řevem vpadl nepříteli do boku a na chvilku způsobil v jeho řadách zmatek. Díky tomu se mohli jeho spolubojovníci uvnitř chrámu seskupit a společně se dál bránit obrovské přesile.

„To je v Perunově chrámu,“ zašeptal.

„Ano,“ nahnul se Trojan nad pergamen. „Zatím je tam kresba jen jednoho rytíře. Potom tam přimaluji i ostatní.“

„Ale v Perunově chrámu už jsem tu hlavu na ruce neměl. Spadla mi, když jsem narazil do zdi.“ Stach ukázal na obrázek.

„Myslím, že to není důležité.“ Trojan natočil kresbu směrem ke Stachovi. „Důležité je, že lidé budou vědět, co je čeká. Budou vědět, s kým budou bojovat.“

Stach rozhrábl pergameny.

„Možná by to měl vidět kníže,“ řekl zamyšleně.

„Kníže se s náma nebaví. Nejsme božstvo, se kterým by se chtěl předvádět na veřejnosti.“

„Ale ty kresby jsou důležité. Někdo by je měl knížeti ukázat.“

Trojan pokýval hlavou a znovu zvedl oči ke Stachovi.

„Rozumím,“ kývl hlavou Stach. „Mám teď důležitý úkol. Ale až se vrátím, vezmu ty pergameny a předám je knížeti.“

„To je moudré,“ pochválil ho Trojan. „Je toho mnohem víc, co bych chtěl knížeti sdělit. A hlavně, rád bych ho od bitvy odradil.“

Zlost, kterou měl Stach před chvílí, už vyprchala. Zničeně si sedl na židli. „To my všichni. Ale nedá si to vymluvit.“

Trojan kývl chápavě hlavou. „Poslal jsem mu několik dopisů. Ale ani jeden nečetl,“ stěžoval si.

Stach mlčel. Dopisy pro knížete nejprve otvírali jeho kněží. A oni rozhodovali, který dopis kníže dostane. Nikdy by nepřipustili, aby vládce země naslouchal veleknězi z Černobogovy svatyně.

Trojan srovnal pergameny do jedné úhledné hromádky.

„Takže jsi Pačejův přítel a chceš ho vidět?“ navázal na předchozí hovor.

Stach kývl.

„Nechceš ho náhodou odvést ke knížeti? Do války?“ Trojan odsunul hromádku na okraj stolu a zadíval se na Stacha.

„Chci,“ kývl Stach hlavou. „A doufám, že mi v tom nebudeš bránit.“

Trojan se odmlčel. „Nebudu ti v tom bránit,“ řekl po chvilce. „Nemám na to právo. Každý je tu dobrovolně a může kdykoliv odejít. A boj proti zlu je i naším bojem, i když nám to mnoho lidí nevěří.“ Trojan sklopil oči k desce stolu. „Ale, Stachu, víš vůbec, proti čemu jdete?“ zeptal se.

„Už jsem měl tu výsadu se s něčím takovým setkat.“

„Máš pravdu, ty jsi to již viděl. Viděl jsi to. Viděl,“ šeptal Trojan zamyšleně. „A přesto se tam vracíš. A dokonce chceš přemluvit přítele. Do boje. Vstříc smrti, vstříc záhubě. Vstříc bolesti a nicotě. Utéct z tohoto světa do ráje zapomnění. A nechat nás tady opuštěné a zrazené. To chceš?“ Trojan zvedl prudce hlavu a pronikavě se na Stacha zadíval.

„Jo, to chci,“ odsekl Stach.

Chvíli na sebe hleděli. Potom Trojan nahlas polkl a na rozříznuté tváři se mu vytvořila velká bublina ze slin. V tu chvíli připomínal obrovskou ropuchu.

„Jak myslíš. Jdi si tedy vstříc svému osudu.“ Trojan si utřel kouskem plátna tvář. „A kdybys náhodou zůstal naživu, zohavený a zatracený, víš, kam můžeš jít.“

Stach zavrtěl hlavou. „Já si nemyslím, že by mi vyhovoval život takový, jako je tady. To raději nalehnu na meč.“

Trojan chvíli mlčel. Jeho oči se dívaly někam za Stacha. „Nikdo neví, kde je jeho hranice,“ promluvil najednou. „Třeba uděláš věci, na které dnes nedokážeš pomyslet, jen proto, abys přežil.“

Stach neodpovídal. Bylo ticho.

Náhle jako by se Trojan probudil ze snu, prudce zamrkal a kývl na kněze ve dveřích. „Doveď ho k masce,“ poručil mu.

Stach se zvedl a chvíli stál, ale Trojan už si ho nevšímal. Otočil se ke dveřím a odcházel.

„Wildahwa je plná mrtvých těl. Od Práhu až ke Kůlovu. Je celá černá a táhne z ní pach smrti a hniloby,“ ozval se Trojanův hlas.

Stach se zastavil mezi dveřmi. „Moje tělo po Wildahwě nepoplave,“ odsekl.

„Jistě. Ty jsi přeci Stach. Stach ze Dvanáctky.“

„No a co?“ podíval se na Trojana.

„Tebe si peklo nevezme.“

„Obávám se, Trojane, že ti teď nerozumím.“

Trojan mlčel. Stach sledoval, jak se část jeho tváře nazvedla v děsivém úšklebku. Rychle se otočil a vyrazil za knězem.

Kapitola třetí – Pačej (7. 3. 1401)

Kněz ho vedl přes zahradu až dozadu, kde kněží měli svá obydlí. Ukázal na malou komůrku a rychle se vzdálil.

„Pačeji?“ Stach se musel sehnout, aby prošel nízkým otvorem.

„Stachu?“ Z postele se zvedla postava. „Jsi to ty?“

„Jsem.“ Stach se rozhlédl po místnůstce. Moc toho tam Pačej neměl. Jen postel pokrytou nějakou neurčitou pytlovinou, ze které se místy sypalo listí a sláma. Jako přikrývku Pačej používal starý plášť. Vedle postele stál malý stolek a na něm lojová svíce, křesadlo a kousek choroše, který asi Pačej používal místo hubky. Za postelí byl opřený Pačejův starý meč bez pochvy.

„To jsem nečekal, že se na mě přijde podívat starý přítel.“ Pačej si sedl na postel a protřel si oči. „Jak to vypadá venku?“ zaostřil pohled na Stacha.

„Hnusně, jako každý den bez chlastu.“ Stach se snažil neuhnout pohledem.

Pačej Stacha pozoroval. Všímal si jeho rozpaků. „Jsem rád, že jsi tady.“ Podal Stachovi ruku.

Stach přijal Pačejovu ruku a sledoval jeho obličej. „Vypadáš příšerně,“ přiznal

„To já vždycky takhle po ránu,“ zasmál se Pačej.

„Ráno? Poledne už zvonili hezky dávno.“

Pačej se pousmál. Zjizvená a spálená kůže na obličeji se zkrabatěla a vytvořila strašidelný obraz. Na temeni hlavy měl Pačej kůži spálenou tak, že místy byla vidět lebka.

Stach sklonil hlavu. „Ty víš, jak to myslím,“ řekl polohlasem.

Pačej si přejel rukou po temeni hlavy. „No, už si tak často nezapíchám. Ale pořád mám u ženských větší naději než ty,“ zabručel. „Nepřijel jsi mě sem, doufám, litovat?“

„Ne,“ zavrtěl Stach hlavou. „Kníže Litomir dnes ráno vyráží na Práh.“

„Kníže Litomir?“ zeptal se s despektem Pačej. „Kolik má obrněných pánů?“

„Asi sedm tisíc,“ zalhal Stach.

Pačej se zadíval pátravě Stachovi do obličeje. „Takže tipuju tak čtyři, možná čtyři a půl tisíce,“ naznačil rukou.

„Možná,“ připustil Stach.

„Chm,“ odfrkl si Pačej, „potřebuje tak desetkrát víc. Franky, Vikingy, a ještě ty zamlklé Slovany z východu. Potřebuje germánské kmeny, nájezdníky ze stepí na rychlých koních, co dokáží střílet z luku s otěžemi v zubech za plného trysku. Potřebuje ty s těmi zahnutými šavlemi. Římany, kteří touží smýt porážku za to, že Řím je jedno z ďáblových měst. Šikmooké pány, co dokážou dělat takové ty zajímavé stroje. Potřebuje opravdu armádu, která otřese peklem. A má ji?

„Nemá,“ zavrtěl hlavou Stach.

Pačej kývl hlavou. „A ví, co ho tam čeká? Ví, jak prorazit do Černého města? Ví, kdo brání bránu?“

„Ne,“ zavrtěl Stach hlavou. „Copak ty to víš?“

„Vím.“ Pačej vstal. „Neviděls moje gatě?“ Rozhlédl se po komoře.

„Není tady moc místa ke ztrátě tvých kalhot.“

„Tak to mi je museli odnést skřeti.“ Pačej usedl nešťastně zpátky na postel.

„Hledals pod postelí?“ zeptal se Stach.

Pačej se ohnul a zalovil pod sebou.

„Přísahám, že jsem si je položil támhle ke dveřím.“ Pačej zvedl zahnědlý kus látky.

„Hlavně, že jsi je našel,“ vzdychl lehce Stach. „Povídal jsi, že víš, co nás čeká u brány. U Temného města. U Práhu.“

„Vím.“ Pačej vstal a začal si natahovat kalhoty. „Jak už jsou vysoké zdi?“

„Myslíš Práhu? Z černého skla?“ zeptal se Stach.

„Ne. Myslím zdi tady od Stříbrné Hory. A z alabastru,“ odsekl Pačej.

„Jednou tě fakt zabiju,“ zavrčel Stach. „Za tu tvoji držku nevymáchanou ohyzdnou.“

Pačej se zašklebil a začal si zastrkávat dlouhou košili do kalhot.

„Jak jsou vysoké zdi?“ zeptal se znovu Stacha.

„Jako dva muži. Koněm už je nepřeskočíš.“

Pačej dotáhl řemínek u kalhot.

„Tak to už nemá cenu. Nemá cenu útočit jízdou. Musíte začít obléhat. Ale i to bude problém. Nedostanete se k městu.“

„Proč?“

„Město má tři hlavní ochránce. A každý z nich je téměř nepřekonatelný.“

Stach pohlédl na Pačeje s nedůvěrou, smíšenou se zvědavostí. „Povídej.“

Pačej si srovnal košili a zadíval se Stachovi hluboko do očí.

„Jako první je Strážce Práhu. Nevím, proč se mu tak říká. Ale není to bytost z masa a kostí.“ Lehce přimhouřil oči.

„Démon?“

„Ne.“ Pačej stočil pohled do strany. „Je to kouzlo. Prostě, jak porostou hradby, tak nějaká síla okolo nich vám bude bránit v pohybu. Čím blíže budete u hradeb, tím bude váš pohyb těžší. U hradeb budete mít pocit, že se brodíte celí v hustý kaši. Každý váš krok, každý pohyb vás bude stát obrovské úsilí. A možná se stane, že padnete vysílením dřív, než se vůbec dotknete hradeb. Zůstanete stát před hradbami ve směšné póze, dokud vaše těla nezetlí a nerozpadnou se v prach.“

„Odkud to víš?“ zeptal se Stach přiškrceným hlasem.

„Od Velekněze. Našel to v nějakých starých svitcích.“

„Je to všude okolo hradeb? Není žádné místo, kde by to kouzlo neplatilo?“

„Prý ano,“ zašklebil se Pačej. „Jedno je. Je to brána.“

„Takže jedině správný je útok na bránu?“

Pačej chvíli mlčel. Potom lehce pokýval hlavou.

„Ano. Je to jediné slabé místo. Brána. Ale tu zase hlídá Strážce brány.“

„A to je zase kdo?“

„Zvláštní démon. Sám ďábel ho prý vysedí z vejce kukačky.“

Stach lehce vyprskl a Pačej pokrčil rameny. „Opakuju jen to, co jsem slyšel.“

Stach s úsměvem pokývl hlavou.

„Ďábel z vejce kukačky vysedí malého démona, kterého krmí lidským masem. Hlavně masem a kostmi rytířů. A čím je Strážce brány větší, tím víc a víc kostí mrtvých sežere a tím víc se stává bytostí z kostí.“

Stach se přestal usmívat. „Bytost z kostí?“

„Ano. Ve chvíli, kdy sežere kosti tisíce rytířů, přestane růst. Tak si představ obrovského démona postaveného z kostí tisíce rytířů. Bytost se dvěma tisíci rukama a s tisíci lebkami. Může se během okamžiku rozpadnout na tisíc kostlivců a zase během chvilky spojit v jednoho démona.“

„Neděláš si srandu?“ ujišťoval se Stach.

„Ne. Pokud staré svitky nelžou, tak taková bytost opravdu je.“

„Musím varovat knížete.“

„To varuj,“ pokýval hlavou Pačej. „A to ještě není všechno.“

„Copak to nestačí?“

„Mně ano. Ale ďáblovi asi ne. Třetí stráž města se jmenuje Pán klíčů.“

„Pán klíčů?“ opakoval Stach. „K bráně jsou potřeba klíče?“ zeptal se hloupě.

„Ne. K bráně ne,“ zavrtěl Pačej hlavou. „Jsou to klíče k tvému srdci.“

Stach mlčel.

„Do města proudí stovky otroků, lapků a vrahů, odpadlíků, kteří se chtějí poklonit vládci města. Může mezi nimi být někdo, kdo by mohl mít postranní úmysly.“

„Pán klíčů ho odhalí,“ pochopil Stach.

„Ano. Má klíč k tvému srdci. Pozná tvoje úmysly a včas zareaguje. Neprojdeš branou, pokud tvé myšlenky nebudou naprosto přátelské.“

Stach mlčel. Pačej mlčel. Oba se probírali svými myšlenkami.

„Jak tedy kdysi Germáni a před nimi Frankové města dobyli zpět?“ zeptal se Stach po chvíli. „To tvůj Velekněz nezjistil?“

„Ne,“ zavrtěl Pačej hlavou. „On nikdo pořádně neví, jak se jim to povedlo. Staré listiny jsou plné hrdinských příběhů z té doby, ale nikdo neví, proč najednou ďábel vyklidil pozice a opustil města. Víme, že v obou případech se tak stalo po velké bitvě, kdy padl výkvět země. Většinou už válečníci ztráceli naději a potom najednou pekelná vojska začala ustupovat zpátky a nakonec se stáhla k trhlině, která se za nimi zavřela.“

„Myslíš, že ďábel vyčerpal všechny své zálohy? A raději ustoupil, aby neoslabil posádky v ostatních městech, která dobyl v minulosti?“

Pačej lehce pokrčil rameny. „To nevím. To, bohužel, příteli, nevím.“

Stach se postavil a udělal nerozhodný krok ke dveřím.

„Máš nějaký úkol, ale nevíš, jestli bys neměl jet zpátky a oznámit Litomirovi nové zprávy,“ odhadl Stachovo rozpoložení Pačej.

„Ano,“ přikývl Stach.

„Velekněz už poslal knížeti list. Je v něm všechno vylíčeno. Vše, co Trojan zjistil. Ale nemyslím si, že ho kníže četl.“

Stach přemýšlel. „Nečetl,“ řekl po chvilce. „Protože to už by se v polním táboře rozneslo.“

„Tak jsou dvě možnosti. Buď to kníže chce před vámi utajit, nebo ten list ani neotevřel.“

„Neotevřel,“ souhlasil Stach. „Neotevřel, protože Perunovi kněží mají knížete ve své moci. A jak víš, naši bohové se stále mezi sebou hádají a pomlouvají. Ať už přímo, nebo ústy svých služebníků. Proto list od Trojana zůstane uložen někde dole, pod hromadou dalších, nedůležitých zpráv.“

„Asi by se Perun posral, kdyby se mu Černobog cpal do vládnutí,“ vztekal se Pačej.

„Však víš, jak to je.“ Stach se vrátil do komory k Pačejovi a sedl si na postel. „Jak se mají dohodnout lidi, když se nedohodnou ani jejich bozi. Je to přece všude jinde, nejsou to jen naši bohové.“

„Samý sračky. Možná by si měli lidé určit jednoho jediného boha, kterému budou sloužit a kterého budou poslouchat.“

„Už jsem se na to ptal Smoly, ale říkal, že by to nefungovalo,“ vysvětloval Stach.

Pačej se ušklíbl. „Fungovalo, nefungovalo… Ještě to nikdo nezkusil. A podle posledního vývoje situace už asi ani nezkusí.“

„Kníže Litomir dnes ráno vyráží na Práh,“ zopakoval Stach. „Se vším vojskem. Pokud se nikde nezdrží, za sedm dní dojde k bitvě. Asi za sedm dnů se rozhodne.“

Pačej se přestal šklebit a sedl si vedle Stacha na postel. Chvíli tam oba seděli a sledovali prázdnou stěnu komory před sebou.

„Tak hodně štěstí. Ať ho bozi provázejí,“ popřál po chvíli Pačej.

„Nepojedeš s náma?“ Stach nespustil oči ze stěny.

„Ne.“

„Smola a já tam budeme také.“

„Tak proto jsi přijel?“

„Částečně. Musím ještě něco vyřídit v Krudomu.“

„Já si svoje odválčil.“ Pačej po chvilce mlčení ukázal na svůj spálený obličej. „A co z toho mám? Skrývám se jako prašivý pes.“

„Já tam budu,“ opakoval Stach a zvedl se z lůžka.

„Pomodlím se za tebe v Perunově chrámu. Za tebe i za ostatní.“ Pačej si lehl na lůžko a začal zírat do stropu.

„Nemůžeme nechat ďábla vyhrát,“ řekl potichu Stach.

Bylo ticho. Stach čekal na nějakou reakci, ale Pačej zarputile sledoval strop.

„Musím už jít. Ať bozi vedou tvé kroky po cestách bez trnů,“ popřál Stach Pačejovi a vykročil ke dveřím.

„Mívám sen,“ ozval se z lůžka Pačej.

Stach strnul v půli kroku a na čele mu okamžitě vyrazil pot.

„Mívám sen, který se opakuje,“ pokračoval Pačej.

Stachovi vyschlo v krku. Ztěžka polknul. „Co je to za sen?“ zeptal se chraplavě.

„Ty to víš, Stachu. Ty víš, co je to za sen.“ Pačej se znovu posadil a výsměšně sledoval Stacha.

Stach se podíval ven, jestli tam někdo nestojí. „Nemluv o něm,“ poručil Pačejovi.

„Přichází ke mně. Oděný ve zlatém rouchu.“

„Mlč,“ zašeptal Stach.

„Je smutný. Omlouvá se mi za to, jak musím trpět.“

„U všech bohů,“ zašeptal Stach.

„Na bohy se vyser! Kde jsou, když je potřebujeme!?“ odsekl Pačej.

Stach zmlkl.

„Slibuje mi, že utiší můj bol. Že moje tvář bude zase krásná,“ začal znovu Pačej.

Stach se posadil k Pačejovi na okraj lůžka.

„Copak ti nestačí to, co udělal Hroznata? Ještě ty!“ zašeptal zděšeně.

„Procházíme se spolu,“ výsměšně pokračoval Pačej. „Vypadám jako dřív. Mám černé brnění.“

Stach zabloudil očima k okraji Pačejovy postele.

„Ale no tak,“ zasmál se Pačej, „ty mě nezabiješ.“ Pootočil hlavu a podíval se na svůj meč, opřený vedle postele. „Na to jsi moc velký přítel. A navíc, moc pomalý.“ Než stihl Stach zareagovat, držel Pačej meč v ruce a špičkou meče mu mířil na hrdlo.

„Smola říkal, že jsi s mečem nejobratnější.“ Stach se ani nepohnul.

Pačej mlčel.

„A také nezabiješ přítele.“

„Myslíš?“ mírně se ušklíbl Pačej.

Stach se lehce předklonil, až se špička meče dotýkala jeho hrdla.

Pomalu tlačil hlavou a nutil Pačeje stahovat meč.

„Ať všichni bozi serou mraky, ty máš ale nervy.“ Pačej hodil meč zase ke zdi.

Stach se mírně ušklíbl. „Nezabil bys mě.“

Pačej se také ušklíbl, což mu udělalo na spáleném obličeji děsivou grimasu.

„Nezabil,“ potvrdil. „Jedině v sebeobraně.“

Stach mírně kývl. „To já asi taky. Opravdu nechceš jet se mnou? Mám malé řízení v Krudomu. Potřeboval bych někoho, kdo umí mávat mečem.“

„Ne,“ zavrtěl Pačej hlavou. „Ale něco bys pro mě mohl udělat ty.“

„Co?“ zeptal se Stach.

„Nemáš nějaké peníze navíc?“ optal se Pačej.

„Proč?“

„Rád bych se stavil do bordelu.“

Stach pohlédl na jeho obličej. „To mi neříkej, že tě tam pustěj. S tebou nemůže jít ani děvka od hradeb.“

„Chtějí příplatek a musím mít tohle.“ Pačej pokrčil rameny, sáhl za postel a nasadil si na obličej koženou masku. „Doufám, že tam půjdeš se mnou. Rád tě představím několika velice sympatickým dámám.“

„Mám práci,“ připomněl Stach.

„To stihneš a kdoví, jestli ještě někdy ucítíš vůni ženy.“

Stach se podíval ven. „Myslel jsem, že se do bordelu chodí večer,“ zaváhal.

„Hloupý zvyk. Chodí se tam vždycky, když mám chuť.“ Pačej vyskočil z lůžka.

„To bys tam musel nocovat.“

„Tak co? Jdeme?“ Pačej si urovnal masku.

Stach váhal.

„Neser bohy, Stachu. Copak jsem tě musel někdy k tomuhle přemlouvat?“ naléhal Pačej.

„Ale jo. Alespoň se ti třeba v noci bude zdát něco jiného,“ rozhodl se Stach.

Pačej vyrazil z komůrky. Stach na pár vteřin zaváhal. Sledoval střídavě na zemi Pačejův starý meč pohozený v koutě a Pačejovu postavu rázující po cestě. Potom meč vzal a opatrně ho položil k okraji postele tak, aby ho měl Pačej po ruce, kdyby ho snad někdy ještě potřeboval.

Procházeli Stříbrnou Horou. Vyhýbali se kalužím a špíně, přesto měli za chvíli boty plné vody. Tedy jenom Stach. Pačej boty neměl. Jen lněnou košili a kalhoty stažené páskem. Stach klel. Pačej se možná tvářil, že je mu to jedno, ale pod koženou maskou nic vidět nebylo.

„Proč jsi vůbec tady?“ zeptal se po chvíli Stach Pačeje, když se vyprostil z další hromady bláta.

„Nezačínej.“

„Nezačínám. Nelákám tě. Jen se ptám.“

„Kam mám asi jít? S tím, jak vypadám… A navíc, platí mi docela dobře.“

„Kdo?“

„Kněží. Bojí se.“

„Kněží ti platí?“ Stach se přes rameno podíval na Černobogovu svatyni. „Za co? Za ochranu?“

„Ano. Bojí se. Doba je zlá.“

Stach se překvapeně zastavil. „Platí ti za ochranu? Tobě?“

„Ano,“ otočil se Pačej. „Jsem dobrej s mečem. Každej to říká. Cvičím ostatní.“

„Ale vždyť jsi ani ten meč nevzal.“ Stach ukázal ke svatyni. „Nechal jsi ho ležet u postele.“

„A proč bych si ho bral? Stačí, že se s ním vláčíš ty,“ ukázal Pačej na Stacha.

„Ale pokud nás přepadnou, jeden meč nestačí,“ zalapal Stach po dechu nad Pačejovou lehkomyslností.

„Stachu, kdo by se odvážil zaútočit na odrance, kterého doprovází rytíř? Jen blázen.“

„Dobře. A co na zpáteční cestě?“

„Kdo by se odvážil zaútočit na odrance, který má jen košili a kalhoty?“

Stach vzdychl a dál následoval Pačeje.

„Má to svoji logiku,“ uznal. „Takže tebe si Trojan platí, abys chránil Černobogovu svatyni?“ zopakoval dotaz. „Před kým? Před lůzou?“

„Ano. Pokud ďábel vyhraje, může ji lůza zapálit.“

„A pokud prohraje, je možný ten samý osud,“ oponoval Stach. „Kolik platí?“

„Dost,“ odsekl nevrle Pačej.

„Ty jsi ale nikdy nepotřeboval peníze.“ Stach se vyhnul mršině psa, ležící uprostřed cesty.

Pačej se podíval na Stacha a lehce cvrnkl do míst, kde normální lidi mají ušní boltce. „Když jsem je nejvíc potřeboval, nebyly,“ pronesl trochu s výčitkou.

„To byla hra. Tys prohrál. To se nepočítá. Ale jindy jsi měl peněz dost,“ zvedl Stach uraženě hlas.

„Potřeboval – nepotřeboval,“ lehce mávl Pačej rukou. „Potřebuju pořád. Spíš to přeměň na měl – neměl,“ zasmál se. Stach se přidal.

Věděl, že Pačej dostává nepravidelně nějaké peníze, ale podle všeho v poslední době tok peněz ustal. Což pro člověka, jako byl Pačej, znamenalo velký problém.

„Co ten Trojan?“ zeptal se po chvíli Pačeje.

„Co je s ním?“ Pačej ukázal rukou směr, kudy se mají dát.

„Co to má s obličejem?“

„Myslíš tu tlamu? Rozřízli mu ji v dětství. Asi kejklíři, nebo nějaká jiná potulná tlupa. Oni to potom ukazují na náměstích o Slunovratu a jiných svátcích jako lidské zrůdy.“

„Nikdy jsem to neviděl.“

„U nás se to nedělá. On je odněkud z Lombardie. Nebo z okolí Říma. On se jmenuje Trajan, ale trochu to změnil.“

„Všiml jsem si, že nepíše runami.“

„Jo. Umí i runové písmo a vůbec, ovládá hodně cizích jazyků, zná i další věci. Je hodně moudrý.“

„A jaký je jeho vztah k tomu? Víš komu,“ ukázal Stach směrem k Práhu.

„Nejsou přátelé, to mi věř. Jinak bych tu nebyl,“ ukázal Pačej na zavřenou bránu jednoho domu u městských hradeb. „Tady je můj domov, ze kterého mě ale stále, bohům žel, vyhazují.“ Zabušil pěstí na dveře.

Chvíli bylo ticho. Pačej zabušil znovu.

„Ještě není ani poledne,“ ozvalo se zevnitř.

„To vykládej mýmu trpaslíkovi.“ Pačej se prohnul v bocích.

„Pačej? Ty sem nesmíš!“

„Mám peníze.“

„To říkáš pokaždý!“

Pačej se nervózně otočil na Stacha.

„Mám tu kamaráda, platí za oba.“

Ve dveřích se otevřelo malé okénko a za ním tvář s uříznutým nosem.

„Neznám tvýho kamaráda. Ať ukáže peníze.“

Stach sáhl k opasku a vytáhl pár mincí.

„No, dobrá,“ souhlasil Uříznutý nos. „Máš masku?“ ujistil se pohledem na Pačeje.

„Sám bys měl nosit masku,“ odsekl Pačej a kopnul do dveří, které se začaly pootvírat. „Můj kamarád Stach všechno platí a slíbil, že zatáhne i ten dluh, co tu mám.“ Mávl velkopansky za sebe.

„Akorát hovno,“ usmál se Stach. „Celé moje jmění je tři stříbrňáky.“

„No, tak to teda máš smůlu. Za tři stříbrný se můžeš akorát tak koukat, jak si to rozdávám se dvěma. A že jsem přítel, nechám tě i sáhnout,“ mával Pačej rukou.

„Sáhnu, zmáčknu, zakroutím a ty už nikdy neutratíš v bordelu ani měďák,“ varoval Stach.

„No dobrá. Bratři v boji, bratři v lásce,“ začal couvat Pačej. „Bratrsky se rozdělíme. Na polovinu. Já spodní půlku, ty horní.“

„Ty neplatíš příplatek za to, jak vypadáš, ale za tu svoji drzou držku,“ uvědomil si Stach.

„To máte pravdu, pane.“ Uříznutý nos za nimi zavřel dveře. „Ale aspoň tu není nuda, v týhle zasraný době, kdy si všichni myslí, že ďábla zaženou modlením v Bělobogově chrámu, místo aby si ulevili od trápení tady u nás.“ Pokrytecky se nahrbil a usmál se na Stacha vykotlanými zuby. „Máme nové zboží, budete nadšení.“

„A odkudpak?“

„No odkud. Utečenci z Práhu.“

„A slečinky z velkého města. To si nechám líbit,“ mlaskl potěšeně Pačej jazykem.

„No, nevím. Místní si už na tvůj ksicht asi zvykly, ale tyhle paničky z Práhu, ty asi budou hodně ječet, když tě uvidí,“ rýpl si Stach.

„Ať zkusí zaječet a okamžitě letí,“ uklidnil je Uříznutý nos.

„Že máš víc, než jen tři stříbrný?“ zašeptal Pačej k Stachovi.

„To víš, že mám víc, kamaráde,“ pousmál se Stach. „Dneska je to na mně. Jako ostatně pokaždý,“ zavrčel.

„Uf,“ oddychl si Pačej.

Kapitola čtvrtá – Dervan (8. 3. 1401)

Stach se ve Stříbrné Hoře zdržel. Vyrazil z města, když se už brána zavírala.

„Hej, kampak?“ zastavila ho hlídka.

„Musím do Pár Dubů.“ Stach přitáhl uzdu.

„Teď navečer?“ Hlídka si prohlížela jeho brnění. „Pane,“ dodal velitel, „to je dlouho do noci. Venku je nebezpečno.“

Stach poklepal na meč.

Velitel hlídky vrtěl hlavou. „Neměl bych vás pouštět,“ řekl váhavě.

Stach neodpovídal. Po návštěvě vykřičeného domu měl dobrou náladu a bavil se velitelovými rozpaky.

„Ale nemohu zadržet rytíře.“ Velitel mávl rukou. „Doufám, že nenajdeme zítra jen vaše kosti roztahané po okolí,“ řekl nahlas. „V tom lepším případě,“ dodal potichu.

Stach vyrazil. Smrákalo se opravdu rychle. Vesnice, které míjel, byly spíše hradiště obehnaná hradbou z naostřených kůlů a s hlídkovými věžemi. Od té doby, co se na Práhu otevřela brána, potulovalo se po okolí dost podivných bytostí, které hlavně v noci tropily nenapravitelné škody a zasévaly v lidech strach a hrůzu.

Setmělo se. Stach najednou dostal divný pocit, jako by ho všechny jeho smysly varovaly. I kůň ucítil nebezpečí. Zrychlil krok a vyděšeně frkal. Stach se ho snažil poplácáním uklidnit, ale nemělo to smysl. Tma houstla a před Stachem se objevil les, ve kterém se cesta ztrácela. Stach zastavil. V sedle se otočil a sledoval cestu za sebou. Nemělo to cenu. Stříbrná Hora teď byla mnohem dál než Pár Dubů. Navíc si Stach nedokázal představit, že by se tak ponížil a vrátil se, protože měl strach. Popohnal koně a vjel do lesa. Po pár krocích toho začal litovat. Tma, která ho obklopila, byla naprostá. Zmizela cesta před ním, zmizela cesta nazpět. Kousek od Stacha se ozvalo hluboké bručení a praskot větví. Stach zapálil pochodeň a popohnal koně. Cesta, která se v mihotavém světle pochodně přece jen objevila, nebyla pořádně vidět a kůň jen s obtížemi zdolával výmoly s kořeny, vystupujícími na povrch. Teď zalitoval, že neposlechl hlídku. Ale na návrat bylo pozdě. Mručení se začalo ozývat z obou stran cesty. Vytáhl meč. Náhle kůň zastavil a zděšeně zafrkal. Uprostřed cesty stála zahalená postava.

Stach donutil frkajícího koně popojet blíž. Pozvedl meč. Postava se pootočila a on uviděl krásnou ženu. Zahalená v šedém rouchu, kapuci shrnutou, dlouhé kaštanové vlasy jí padaly na ramena. Obličej s vystouplými lícními kostmi a lehce zešikmené oči jí dávaly spíš východní původ. Ale tma a stíny z pochodně možná zvýraznily její rysy a mohly mýlit.

„Pane! Neubližujte mi!“ zvolala a hlas se jí třásl strachy.

Stach zastavil a podezíravě se díval po okolí. Les byl naprosto tichý. Ani lístek se nepohnul.

„Co tady dělá tak krásná dívka v takovou hodinu?“ zeptal se.

„Sbírala jsem v lese léčivé byliny a ztratila se. Zastihla mě noc a já potmě nenajdu cestu,“ vzlykala.

„Odkud jsi?“

Dívka se zmateně rozhlédla. „Já ani nevím, kde jsem. Jsem z Práhu. Utekli jsme s rodinou k příbuzným. Když se otevřela brána.“

Stach poslouchal. V lese bylo naprosté ticho. Varující ticho. Seskočil z koně a s mečem v ruce přišel blíž. Pochodní jí posvítil do obličeje a pomalu nasál nosem vzduch.

„Z Práhu?“ zeptal se.

Kývla.

Odhodil pochodeň a chytil dívku za krk. „Bojoval jsem v Práhu s pekelnými bytostmi. Ty nejsi člověk. Poznám tě po čichu. Odhal se!“ vyštěkl.

Sípala a lapala po dechu. V očích slzy a ve tváři zmatek a strach.

„Vyjev se, pekelná bytosti!“ Stach zesílil stisk a pozvedl dívku za krk.

Začala chroptět. Oči se jí začaly obracet v sloup. „Prosím, pane! Prosím! Jsem člověk. Přísahám na všechny bohy, co na světě existují.“

Stach vycenil zuby v úsměvu. „Holka, nemáš dneska dobrý den. Jsou dvě možnosti. Buď jsi pekelná bytost a v tom případě tě zabiju. Nebo jsi opravdu krásná dívka ztracená v lese a v tom případě tě nejprve znásilním a teprve potom zabiju, abys to někde nevykecala.“ Stach přiložil špici meče dívce zespoda pod krk. Ozval se nepříjemný zvuk, jak po plátech brnění sjely drápy. Obličej dívky se změnil. Lícní kosti se ještě více zvýraznily, dravčí zuby vystouply z dívčích úst a černé oči dívky zežloutly. Místo krásné dívky svírala Stachova ruka krk obrovské kočky.

„Pchchch…“ ozvalo se zuřivé prskání. Tlapa s drápy šlehla Stachovi po očích. Stach sklonil hlavu a děkoval bohům, že si nesundal přilbu. Ale i tak byl náraz do hlavy tak silný, že mu přilbu na hlavě pootočil a částečně mu zakryl výhled.

Stach zatlačil na meč. Špice meče projela kočce čelistí a zajela jí hluboko do hlavy. Z tlamy velké kočky se vyvalila krev. Smrtelné křeče jí zmítaly a ostré drápy trhaly Stachův plášť, až byl na cáry.

Místy se nějaký dráp zachytil na okraji brnění a hrozil, že odtrhne kus železa ze své pozice.

Stach pustil ruku, kterou svíral krk, a hlava kočky tažená vahou těla projela mečem tak, že jeho špice vyjela ven. Z okolních křovin se ozval vzteklý řev. Vyděšený kůň se splašil a začal utíkat.

Stach rychle vytrhl meč z pekelné kočky, sehnul se pro pochodeň a osvítil okolí. „Tak pojďte!“ mával zuřivě pochodní před křovisky. Z křoví vystoupla obrovská psí hlava. Žluté oči nevraživě hleděly na Stacha a z mordy s obrovskými zuby kapaly sliny. Pekelný pes výhružně vrčel, ale nezaútočil. Stach udělal krok k psovi. Ten na něj ještě jednou vztekle pohlédl a pak zacouval zpátky. Stach se prudce otočil. V okolních křovinách se objevovaly další velké psí hlavy, ale psi nezaútočili. Na stromech se míhala těla jiných tvorů, ale ani oni se neodvážili zaútočit. Zdáli uslyšel smrtelné zaržání svého koně. A potom ticho. Mával ještě chvíli pochodní. Ale nikdo se neodvážil zaútočit na člověka s ostrým mečem, zakutého do plátového brnění. Stach usoudil, že útok se konat nebude. Rychlým během se vydal za koněm, aniž si dál všímal kočky, kterou zabil.

Koně našel po chvíli. Tedy to, co z něj zbylo. Na mršině koně stálo několik pekelných psů. Oči jim svítily vztekem a z mordy jim stoupal dým. Sliny, které odkapávaly na zem, syčely a spalovaly kůži mrtvého koně. Stach na ně okamžitě zaútočil mečem. Psi se v tichosti vzdálili do křoví, aniž by se pokusili o nějaký útok nebo obranu. Stach zběžně prohlédl koně. Nebylo mu pomoci. Krk měl rozervaný, hlavu mu někdo skousl takovou silou, že mu otevřel lebku a odhalil mozek. Stach sundal z mrtvého koně brašnu s dopisem od knížete, přehodil si ji přes rameno a s pochodní v jedné ruce a mečem v druhé vyrazil dál k Pár Dubům. Běžel dlouho. Celou cestu lesem cítil a slyšel, jak ho po obou stranách cesty doprovázejí pekelné bytosti čekající na svou příležitost.

Měl štěstí, že pochodeň dohořela ve chvíli, kdy vyběhl z lesa. Měsíc svítil a spoře ukazoval Stachovi cestu. Ale ani jeho světlo nedokázalo zabránit tomu, aby Stach na rozbahněné cestě několikrát neupadl. Vysílený, prochladlý a s brněním plným bláta v dálce uviděl světlo z ohňů na městské hradbě. Z posledních sil dorazil k bráně města Pár Dubů.

„Otevřete! U všech bohů, dobří lidé, otevřete!“ zabušil na bránu.

Bylo ticho.

Stach zabušil znovu. „Otevřete! U všech bohů!“ Vynechal tentokrát dobré lidi.

Opět ticho rušené jen praskáním dřeva ohňů na městských hradbách. Stach se otočil. Ve slabém světle měsíce viděl jen pláň před hradbami. Uklidnil se.

„Snad mě tu nehodlají nechat stát do rána,“ rozzuřil se. „Koukejte otevřít tu bránu, holoto, nebo vás zpráskám tak, že z vás polezou kosti!“ zařval směrem k hradbám.

To zabralo. Ozvalo se šramocení a na hradbách nad branou se objevilo pár pochodní. „Chceš po hubě, noční tvore?“ ozvalo se seshora.

„Otevřete! Okamžitě otevřete! U všech bohů otevřete!“ vykřikl Stach.

„A kdo jsi!?“

„Jsem posel od knížete Litomira!“

„To určitě! Takových sem chodí každý ráno dvanáct do tuctu!“

„Opravdu!“ praštil vztekle Stach rukou v rukavici do brány.

„Stoupni si tak, pekelníku, ať na tebe vidíme! Tak tři sta kroků daleko!“ zařehtal se někdo.

„Nejsem žádný démon!“

„Pokud nejsi démon, tak sneseš vodu z posvátné studánky!“

„Co?“ nechápal Stach.

„Sper tě samo peklo, bytosti noční!“ vylil na něj někdo kbelík.

„To jsou chcanky!!!“ zařval Stach a přivoněl si k zápěstí. „Za tohle vás vykastruju!!“

„Pokud jsi posel, tak nám prozraď své jméno!“ ozval se jiný hlas.

„Jsem Stach! Jeden z družiníků knížete!“

„Proklatec Stach!? Stach ze Dvanáctky!?“

„Ano!“ Tentokrát Stachovi nevadilo, že ho tak někdo nazval.

Chvilku bylo ticho. Pak se brána otevřela a Stach skočil dovnitř. Zuřivě máchal mečem. „Vy zkurvysyni! Rozsekám vás na sračky za to vaše chování!“ Vykročil proti strážným. Okolo něj stálo pár mužů s kopím namířeným proti němu. Přímo proti němu stál vysoký neozbrojený chlap v dlouhém prošívaném kabátě. Stach k němu skočil a rozpřáhl se mečem.

„Omlouvám se za svoje muže,“ řekl muž, aniž by ho nějak vyvedl z míry Stachův meč. „Jsem Dervan, rychtář Pár Dubů. Smím vás, pane rytíři, pozvat na něco dobrého k jídlu a pití? Na radnici?“

Stachův meč v rukou zavrávoral. „Pivo a slanina bude stačit.“ Stach sklonil meč a zabořil ho do země.

Dervan kývl. „Zavřete bránu a dál držte hlídky,“ poručil svým mužům.

Brána se zavřela a Stach se vydal za Dervanem. Cestou ze sebe strhl zbytky pláště a snažil se otřít bláto a výkaly ze své zbroje.

„Na náměstí je kašna.“ Dervan vzal jednomu ze strážných pochodeň a posvítil s ní do tmavé uličky.

„Slíbil jsi mi pivo a slaninu. A už mi nabízíš vodu.“ Stachovi se začala vracet dobrá nálada a měl radost, že přežil noční cestu.

„Máme nejlepší vodu v okolí. Vyrovná se pivu a slanině,“ nenechal se nachytat Dervan. „Ale pro tebe, pane rytíři, samozřejmě donesu pravé pivo a slaninu.“ Vrátil pochodeň zpátky strážnému a ukázal Stachovi rukou: „Ještě pár kroků.“

Na radnici nechal Dervan donést džbán piva, velký kus slaniny a konvici plnou vína. Stach si nalil nejprve plný korbel a hned poté se pustil do jídla. Dervan ho sledoval s potěšeným úsměvem.

„Dobrý, rychtáři. Dobrý,“ pochválil Stach. Vlastně jsem se dneska ještě ani pořádně nenajedl. Jen co jsem měl cestou v sedlový brašně.“

„Myslel jsem, že jste jedl ve Stříbrné Hoře. Podle všeho jste musel z města vyjet dost pozdě.“

„Měl jsem tam jednání a na jídlo mi nezbyl čas,“ zachechtal se Stach a vypil pivo jedním zátahem.

„A pivo máte taky dobrý,“ položil prázdný korbel na stůl a rychtář mu dolil ze džbánu.

„Za ty chcanky se omlouvám.“ Dervan podal Stachovi plechový talíř s nakládanou zeleninou.

Stach si lehce přivoněl ke svému rameni.

„Naštěstí jsem uskočil, tak většina šla vedle.“ Zamračil se na rychtáře.

Dervan se zatvářil rozpačitě.

„Od ďáblova příchodu ještě nikdo v noci nedorazil k městským branám v pořádku,“ vysvětloval.

„Měl jsem cestou incident. Přišel jsem o koně.“ Stach hrábl do talíře a nabral hrst zeleniny.

„pekelní psi?“ zeptal se Dervan.

Stach kývl.

„A nějaká dívka. Změnila se v obrovskou kočku.“

„Jaké měla vlasy?“

„Tmavé.“

„Pekelná kočka. Dokáže se, potvora, vyškrábat přes hradby a producíruje se v noci po městě. Zabíjí noční opilce. Donutila nás zavírat hospody za soumraku a lidi držet se doma.“

„Jedna už vám škodit nebude,“ poklepal si Stach rukou na jílec meče.

„Výborně. Nechceš tu, pane rytíři, zůstat ještě nějaký čas?“

„Nemohu. Kolik tu máte nelidí?“ Stach vyplival ze zeleniny několik kousků koření.

„Hodně. Hlavně nemrtví. Od židů,“ ukázal Dervan rukou k židovské čtvrti. „Oni svoje mrtvé nespalují, ale zahrabávají. Ghůlů tu máme málo. Mrtvé spalujeme, tak se tu objevují jen ti, co zemřeli někde mimo. V lese, nebo tak nějak nezvyklým způsobem.“ Dervan si přejel rukou po hrdle.

„A lidé? Jak ti to berou?“

„Zvykli si. Nejdřív tu samozřejmě panovala panika, zvláště když se sem nahrnuli utečenci z Práhu. Ale lidé si zvyknou na vše. Pár desítek jich odešlo, hlavně cizáci, a jejich domy obsadili ti noví.“

„Takže klid?“

„Relativně. Zatím.“ Dervan se procházel před Stachem, tam a zpátky, ruce spojené za zády. „Lidé vědí, co je asi čeká. A smiřují se tím.“

„Ještě jsme neprohráli,“ udeřil Stach lehce pěstí do stolu.

„Jistě,“ odpověděl rychle Dervan. „Ale pokud prohrajeme?“

„Nemůžeme prohrát.“ Stach zamračeně sledoval Dervana.

„Ano, nemůžeme. Ale kdyby se tak stalo? Co bude pak? Co máme dělat?“

Stach chvilku mlčel. „To nikdo neví. Je to už dávno, co ďábel zabral město. Lidé zapomněli,“ vysvětloval.

„Ale něco víme. Nebo předpokládáme.“

„Nic nevíme,“ zavrtěl Stach hlavou. „Do ďáblových měst se desítky let nikdo nedostal. Víte přece proč?“

„Jistě. To ví přece každý,“ potvrdil Dervan. „Svět okolo ďáblových měst se změnil. Je tam obrovský les, do kterého se nedá vstoupit. A ti, co se o to pokusili…“ nedokončil.

„Ti, co se pokusili vstoupit do země ovládané ďáblem, všichni zmizeli beze stopy a nikdy se nevrátili.“

„Všichni ne. Pár se jich vrátilo.“

„Starci s kůží bílou jako padlý sníh. Předčasně zestárlí. Chromí a šílení. S jizvami po celém těle. Blekotající nesrozumitelné věty. O zemi velkých bílých tvorů porostlých srstí. O zemi, která je bažinou i pouští zároveň. Brodíte se po krk ve vodě a zmíráte žízní. Spaluje vás horko, a přesto se třesete zimou. O zemi ďábla. O zemi temnoty. O Proklaté zemi,“ dokončil Stach.

Dervan mlčel a pokyvoval hlavou. „Znám ty příběhy,“ doplnil Stacha. „A je smutné, že Pár Dubů je na hranici Proklaté země.“

„Vaše město je hranice? Jak to víte?“

„Myslíme si to. Protože v Hradci se už pekelní tvorové neobjevují. Takže nás tady čeká jen temnota a zoufalství.“

„Zatím se přece nic tak hrozného neděje,“ uklidňoval Stach Dervana.

„Zatím, zatím,“ rozhazoval Dervan rukama. „Ale co dál? Co se stalo s městy, která obsadil ďábel a která skončila v jeho sféře vlivu? Nikdo nic pořádného neví. Kam zmizeli ti lidé? Vždyť tam byla kvetoucí města a městečka, vesnice. Pole, louky.“

„Lidé? Snad tehdy odešli,“ pokrčil Stach rameny. „Já opravdu nevím. Je to dávno. Nikdo to nepamatuje. Nikdo nedělal záznamy. A nikdo nepočítal, že další na řadě je Práh.“

„Nikdy nikdo nepočítá, že šíp v boji trefí jeho. Každý si tak nějak myslí, že to odnese ten vedle,“ vzdychl Dervan.

„Mluvíte jako voják.“

„Byl jsem. To už je dávno,“ potvrdil Dervan. „Vy tedy nevíte, co bude, pokud kníže prohraje a nepodaří se uzavřít pekelnou bránu v Práhu?“

„Nevím. Jen nějaké povídání. Legendy a mýty. Pověsti o prstech zhouby, které dopadnou na celou zem a na každého.“

Dervan se zastavil v chůzi. „A jak ty prsty zhouby budou vypadat?“ zeptal se. „Padne na nás neúroda? Hladomor? Nemoci? Přijdou hordy z pekel a odvlečou nás jako potravu? Povraždí malé děti?“

„Jak to mám vědět?“

„Vaše ležení je přece blízko Práhu. Máte nějaké novinky? K nám se dostávají jen kusé informace. Zmatené.“

„Jsme na tom stejně, rychtáři,“ vzdychl Stach. „U brány Práhu máme své zvědy. Občas vyjede ven nějaká skupina.“

„Démoni? Pekelníci?“

„Je to tak půl na půl,“ přemýšlel Stach. „Vlastně ani ne. Je tam víc lidí než pekelníků.“

„Lidí?“

„Bohužel ano. Zaprodanců, kteří vstoupili do služeb k Temnému pánovi.“

„Sper je samo peklo,“ ulevil si Dervan.

„To nevím,“ zasmál se Stach.

Dervan se zarazil a poté se přidal. „To je vlastně pravda,“ přiznal. „Už jste s nima bojovali?“

„Jen drobné šarvátky, takový průzkum bojem. Většinou hned ustoupí.“

Dervan mlčel a začal se znovu procházet. Stach se dal znovu do jídla.

Za okny ohlašoval ponocný ranní hodinu. Dervan si stoupl k oknu a sledoval jej.

„Slaninu máte dobrou, jen co je pravda,“ pochválil Stach jídlo. „A co vy tady? Jak vy tady bojujete? Jste přece od Práhu daleko. Démoni, co vyrazili z pekla po první vlně, se hodně rozptýlili. Tak jich tu asi moc mít nebudete.“

Dervan se otočil od okna. „No, čekali jsme to horší,“ přiznal.

„Jak horší?“

„V prvních dnech se tu usadilo hodně divných tvorů. Měli jsme strach. Hodně zbrojného lidu odešlo bojovat ke knížeti. A jiní zase utekli.“

Stach kývl. I on čekal, že ďábel využije své moci a bude postupovat dál. Místo toho jen budoval zeď okolo Práhu a o okolí se nestaral.

„Kryjí nás obstojné hradby,“ pokračoval Dervan. „A pekelných bytostí nepřibývá. Pokud to tak půjde dál, nebude tu nelidí víc než v jiných dobách.“

„Takže se ubráníte?“ Stach nalil další korbel sobě i Dervanovi a pak toho v duchu zalitoval, protože džbán už byl téměř prázdný.

Dervan si ho automaticky vzal a napil se. „Zatím s přehledem. I potom, co někteří odešli bojovat s knížetem.“ Dervan položil korbel na stůl a utřel si pěnu z vousů.

„Tak pekelných bytostí přibývá, nebo ubývá?“

„Spíš ubývá. Jak jsem řekl, nic neobvyklého. Pouze jednou v noci nám něco prolétlo nad městem a zapálilo to střechu mlýna.“

„A nevíte co?“

Dervan zavrtěl hlavou. „Podezřelý klid. Ticho před bouří.“

Stach se znovu dal do jídla.

„Nechcete mi vyprávět váš noční příběh?“ pobídl Dervan Stacha.

„Proč ne,“ pokrčil Stach rameny a dal se do vyprávění. Vyprávěl pomalu a rozvláčně a Dervan ho nepřerušoval.

„To byste ji opravdu znásilnil? Kdyby byla člověk? A potom zabil?“ zeptal se opatrně Dervan, když Stach skončil.

„Byla by to holka, kterou příbuzní vyvedli do lesa, aby se jí zbavili. Buď já, nebo někdo jiný. Tak proč ne já?“ bručel Stach.

Dervan mlčel.

„Byla hezká, ale smrděla kočičinou. To musí každý poznat,“ chlácholil Stach Dervana.

Dervan nešťastně zavrtěl hlavou. „Naši mládenci někdy přemýšlejí vším možným, jen ne hlavou. Tahle kočka jich už pár zadávila. Ale horší jsou takové ty víly.“

„Víly… Slyšel jsem, že existují, ale nikdy jsem je nepotkal.“

„Krásné bytosti,“ vzdychl Dervan. „Nádherná stvoření.“

„Viděl jste je?“

Dervan kývl. „Odlákaly nám pár chlapců.“

„Utancovaly je k smrti?“

Dervan si pobaveně odfrkl. „No, pokud by šlo o tanec, nemyslím si, že by se některý z těch mladíků dal zlákat.“

Stach zavrtěl hlavou s otazníkem v obličeji.

„Nalákaly je na sex. Obcovali spolu celou noc,“ vysvětlil Dervan.

„A potom?“

„Co potom?“ pokrčil Dervan rameny. „Já nevím. Ale dokážu si představit, jak se probudíte z krásného snu, nahatý, zesláblý někde na louce a okolo vás pekelná čeládka.“

„Blbé probuzení,“ souhlasil Stach a dál se věnoval jídlu.

Chvíli bylo ticho, jen Stachovo mlaskání se rozléhalo sálem.

Dervan si Stacha zvědavě prohlížel. Několikrát otevřel ústa k otázce, a vždy si to rozmyslel.

„Chcete se mě na něco zeptat?“ pochopil Stach.

„Ano,“ odpověděl váhavě Dervan.

„Chcete se mě zeptat, jaké to bylo, když se brána otevřela?“

„Jste Stach ze Dvanáctky?“ ujišťoval se Dervan.

Stach kývl.

„A jste, nebo nejste…?“ Dervan nedokončil větu a čekal.

Stach mlčel. Neodpovídal. Bylo ticho.

„Proklatec? Zrádce?“ dokončil Stach po chvíli větu.

Dervan lehce kývl.

„Prokletá dvanáctka,“ lehce si odfrkl Stach. „Proklatci,“ opakoval znovu zamyšleně.

Dervan ho sledoval s otázkou v očích. „Říkají vám tak. Prý jste se zaprodali ďáblu. Nebo jeho sluhovi. Zradili jste.“

Jindy by Stach vybuchl, ale Dervan neměl v hlase jízlivost nebo hořkost. Jen zvědavost, a Stach cítil, že i trochu soucit.

„Já nevím,“ povzdechl si Stach, „možná jsme opravdu prokletí. Zrádce lidí nám dal milost.“ Stach odložil plechový talíř na dřevěnou desku stolu. „Ale my, my o ni nežádali.“ Podíval se Dervanovi zpříma do očí.

„Neobviňuji vás,“ zvedl Dervan lehce ruku v obranném gestu. „Ale lidi toho napovídají. A nikdo neví, kde je vlastně pravda. Tak jsem si říkal, když jste tam byl…“

„Co lidi říkají?“ zeptal se Stach.

„Tak, všelijak,“ kroutil se Dervan. „O dvanácti rytířích, kteří přežili. O Hroznatovi, který objíždí vesnice a ničí a pálí a unáší. O Taklovi, který slyšel tak dlouho naléhání ve svých snech, až raději vzal meč a nalehl na něj v Dažbogově chrámu. O Bezuchém Pačejovi, který má obličej spálený tak, že mu musel ranhojič rozříznout zlatým nožem spečená oční víčka…“ Dervan sledoval Stacha s otázkou v obličeji.

„Můžu?“ ukázal Stach na džbán s vínem. „Lepší než pivo, líp se mi povídá.“

Dervan kývl a přisunul ke Stachovi tác, na kterém bylo víno a prázdné poháry. Stach vzal džbán s vínem a nalil si. Chvíli přemýšlel a potom se dal do povídání.

„To, že se ďábel pokusí otevřít bránu, jsme věděli,“ začal Stach své vyprávění. „Bylo to sto let od doby, kdy to zkusil jinde. Jen jsme nevěděli přesně kde. Přišla sucha, kruté zimy. Ptáci padali mrtví k zemi. Bouře ničily úrodu od východu po západ.“ Lehce pokynul Dervanovi rukou s číší vína.

Dervan lehce kývl. To věděl také.

„A potom se objevila duha,“ pokračoval Stach. „Černá duha, ďáblovo znamení. Klenula se střídavě nad různými městy. Ďábel si tak hrál a nechával nás v nejistotě. Objevila se i nad Práhem. Táhla se od okraje města k okraji. Složená jen z černých barev. Obyvatelé zděšeně vybíhali ze svých domovů, ti ustrašenější se okamžitě balili a z města utekli. Potom duha zmizela. Všichni si vydechli. Ale najednou, z ničeho nic, se objevila znovu. A temné dunění z hloubi země. Neklamné znamení toho, že ďábel přichází. Kdo mohl, ten utíkal. Kníže, dvořané, šlechtici, rytíři, měšťané, dobytek, dokonce i krysy se valily z města všemi směry pryč a dávaly najevo, že Práh je ztracen. A potom to přišlo.

Obloha zčernala bouří bez deště. Tři dny bylo pološero. Blesky se míhaly a zapalovaly jeden dům za druhým. Požáry se šířily po celém městě a vítr je rozfoukával do divokého ohně. Třetí den Práh obklíčilo deset ohnivých kuželů, sahajících až k obloze.“

Stach se napil a pokračoval.

„Přímo tam, kde černá duha stála nejvýš, se země začala propadat. Vytvořil se obrovský kráter, z něhož šlehaly plameny. Uprostřed kráteru se vytvořila brána a z ní se vyrojili pekelní démoni.

Vystupovali tak, jak bylo popsáno v grimoárech. Přízraky pekelných legií se znaky bájných zvířat na štítech. Vedl je jeden z nejlepších veteránů, člen Le Dragon Rouge s onyxovým kamenem ve štítě, se znakem červeného draka v rudé sklovině. Devět přízraků, devět nejvyšších generálů bylo v jejich čele. Devět nesmrtelných. Devět neporazitelných. Bylo to děsivé.

Stáli jsme tam, my, kteří jsme neutekli. Bylo nás na tři sta, kteří jsme se snažili zastavit první nápor.

Druh vedle druha, štít na štítu, když se peklo vyvalilo. Umírali jsme pod zuby pekelných psů. Hořeli jsme v pekelném plameni. Démoni z nás rvali maso. Temní andělé, z jejichž hořících křídel padala roztavená smůla a zapalovala vše na zemi, nám kroužili na hlavami. Lučištníci, jen kostry, které střílely kosti a koho se střela dotkla, opadalo z něj maso zaživa. Nohy nám obalovali hadi a obrovští červi, nemohli jsme udělat ani krok. Harpyje, démoni s ženskou tváří, lvím tělem a orlími křídly, jejichž jekot nás dusil a nutil k šílenství. Jezdci na koních temnějších než noc. Pod jejich kopyty sténala a pukala země. Jejich dech otravoval vzduch a nutil každého ke kašli.

To vše a ještě tisíckrát více hrůz se na nás vyvalilo. Polovina z nás zemřela nebo zešílela hrůzou dřív, než došlo k prvnímu dotyku. Ale ta druhá polovina se rvala jako lvi. Každý kousek země, o který jsme ustoupili, platil ďábel tou nejkrvavější daní. Nikdo nedával milost a nikdo o slitování neprosil.

Své zraněné jsme doráželi, usekávali jim hlavy a házeli je do syčících ohňů, aby je nikdo nemohl oživit a použít je proti nám. Nakonec už nebylo kam ustoupit. V Perunově chrámu nás zbývala jen hrstka.“

„O tom jsem slyšel,“ skočil mu do řeči Dervan. „V domě starého boha neměl ďábel takovou sílu. Jeho kouzla nebyla tak silná, jeho oheň pálil, ale nepodpaloval.“

„Podpaloval,“ zasmál se Stach. „Bezuchý Pačej by mohl vyprávět. Hořel jako pochodeň. Za to mohly ty jeho dlouhé vlasy. Nechával si je narůst, aby nebylo vidět, že přišel kdysi o uši. V chrámu mu hořely jasným plamenem.“

„Bezuchý Pačej?“ opakoval Dervan.

„Bylo to něco impozantního,“ kývl Stach lehce hlavou. „V jedné ruce meč, ve druhé štít, hlava mu plála jasným plamenem, vůbec nedbal bolesti, sekal ty ďáblovy pohůnky.“

„Muselo to být příšerné,“ vzdychl Dervan.

„Ne,“ zamyšleně zavrtěl Stach hlavou. „Ne. Tehdy to bylo jiné. Věděli jsme, že umřeme, nikdo ničeho nelitoval, vstoupila do nás síla, jakou jsme nikdy předtím nepocítili, samo peklo se tehdy začalo třást, mrtví nebo umírající se nám vršili pod nohama, jak tam chcípali, museli jsme na jejich mrtvoly stoupat, a jak oni se snažili k nám dostat, museli také lézt přes své padlé. Nakonec nás zůstalo posledních dvanáct, stáli jsme na hromadě padlých nepřátel, ale i vlastních druhů, rudá krev se mísila s černou, škvířila a prskala, všechno bylo v ohni. Zem se třásla řevem pekelníků, ze starého chrámu padaly kameny velké jako dospělý muž, vichr rval střechu chrámu a zem bičovaly desítky blesků…“ Stach se odmlčel, aby se znovu napil. Oči se mu leskly vzrušením a klouby ruky, kterou držel pohár, mu zbělely, jak sevřel prsty okolo stopky poháru.

„A potom?“ Dervan mu visel na rtech.

„Potom vše utichlo.“ Stach povolil ruku a sklopil zrak. „Jako na povel, v jedné krátké vteřině. Řev, blesky, vítr, dunění. Dokonce i ti zranění přestali sténat a krev přestala prskat. Bylo naprosté ticho. Jako by se čas zpomalil. Viděl jsem kapku krve, jak kape z mého zápěstí. Padala dolů snad věčnost.“ Stach pozvedl ruku na důkaz a odhalil trhlinu v plátu brnění na zápěstí. „Vše se hrozně zpomalilo. Myslel jsem v tu chvíli, že umírám, že má duše opouští mé tělo. Zvedl jsem hlavu a doufal jsem, že uvidím své předky, jak mě vítají. Ale viděl jsem jen jedenáct svých druhů. Stáli jsme tam, udiveni tou záhadou, tou ďábelskou hříčkou. Stáli v kruhové obraně, osm rytířů a uprostřed kruhu čtyři lučištníci, kteří sestřelovali vše, co útočilo ze vzduchu. Stáli jsme a čekali.

Nikdo neútočil, pekelníci pomalu ustupovali.

A najednou, najednou se v té hordě nepřátel udělala ulička. A tou prošel on. Ten, který mohl být bohem, ale nechal se zlákat. Oděný v prostém šatu, s malým zlatým kruhem na hlavě. Řekl, že nám daruje život. A poprosil nás, ano, poprosil,“ kývl Stach vážně hlavou. „Poprosil, abychom vstoupili do jeho služeb. Abychom před ním poklekli. Nabídl nám moc, bohatství. Nabídl nám celý svět. Znal všechna naše tajná přání, všechny naše tužby. Věděl vše – kdo jsme, kým jsme a kým bychom chtěli být. Mluvil se všemi, ale přitom s každým osobně. Jako by ovládal čas i prostor. Prosil nás a zapřísahal.

Marně.

Odmítli jsme

V hořícím Perunově chrámě jsme mu plivli do obličeje.

Neurazil se. Smutně pokrčil rameny a odešel. A s ním i jeho čeládka. Perunův chrám se vyprázdnil.

Když jsme vyšli z chrámu, bylo po boji. Obrovská brána v zemi, okolo ní kruh ohně. A zničené město.

A stovky a stovky démonů tam stály ve vyrovnaných řadách. Sledovali nás. Částečně s výsměchem, částečně s respektem. Snad nás dokonce i litovali. Ale většinou nás spíš jen netečně přehlíželi.

Nikoho už nezajímalo dvanáct polomrtvých rytířů. Tehdy jsme pochopili, že už zde nic nezměníme.“ Stach vážně kývl hlavou.

„Vrátili jsme se mezi živé. Ale něco se změnilo. Mysleli jsme, že nás lidé uvítají jako hrdiny. Ale nebylo tomu tak.“

„Začalo se říkat, že jste prokletí,“ doplnil Dervan.

Stach se odmlčel.

„Je to smutné, když víte, že jste pro dobro světa udělali vše, a místo vděku se dočkáte urážek a podezíravosti.“

Stach lehce kývl hlavou a sevřel trpce rty. „Čepa a Hoděj zemřeli na zranění. Takla spáchal sebevraždu v Dažbogově chrámu. Nevím, jestli slyšel nějaké hlasy, ale rozhodně nezradil,“ pokračoval potichu.

„A Hroznata?“ Dervan se pátravě zadíval Stachovi do tváře.

„Hroznata přešel,“ vzdychl Stach. „Odložil meč a štít, svlékl brnění a odešel k Práhu. Požádal o odpuštění a vstoupil do služeb nepřítele. Stal se z něj přízrak. Na černém koni s rohatou přilbou a s temně rudým pláštěm objíždí s pekelnou cháskou okolní vesnice a zasévá strach do srdcí místních obyvatel.“

„Postavil se mu někdo?“

„Pár rytířů vyjelo. Ale nikdo se nevrátil.“

Dervan nevěřícně zavrtěl hlavou. Stach mávl rukou, jako by o tom nechtěl mluvit. „Smola a já jedeme znovu do boje,“ pokračoval. „Bezuchý Pačej se léčí v Černobogově chrámu na Stříbrné Hoře. Svat a Vřetan jsou na svých hradech. A o Odranovi, Zdeborovi a Vrčkovi nic nevím,“ dokončil Stach.

„O Odranovi jsem slyšel. Odejel do východních zemí,“ doplnil Dervan. „A Vrček…“ zarazil se.

„Kde je Vrček?“ zajímal se Stach.

„Vrček se prý urazil. Na všechny, na svět, na knížete. Odešel do lesů na jihu. Tam se usadil v nějaké zřícenině. Obklopil se bandou pobudů. Loupí a přepadává pocestné.“

„Vrček byl vznětlivý. Každá nespravedlnost ho urážela,“ potvrdil Stach. „A pokud v něm zůstal pocit křivdy, urazil se.“

„A ve vás?“

„Ve mně?“ Stach se zamyslel. „Lhal bych, kdybych řekl, že mi to nevadí. Ale vím, že moje srdce zůstává čisté.“

Dervan zamyšleně pokyvoval hlavou nad Stachovým přiznáním.

„Říkal jste, že jedete s knížetem proti Práhu. Co tedy děláte zde?“ změnil najednou téma hovoru.

„Kníže mě pověřil zvláštním úkolem.“

„Asi nesmím vědět, jakým,“ hádal Dervan.

„Můžete. Týká se to i vás.“

„Mě? Mě osobně?“

„Takříkajíc. Jak vycházíte s Bohdalem?“

Dervan se podíval ke dveřím a potom z okna, jako by tam něco hledal. „Se svobodným pánem Bohdalem?“ ujistil se polohlasem. „Ne moc dobře,“ pokračoval, když Stach kývl hlavou. „O poddané se nestará. Kdyby se snažil, má dost mužů, aby vypudil tu temnotu z okolí.“

„Nedodal Litomirovi ani jednoho muže.“

Dervan mlčel.

„Litomir mu dal trest. Musí zaplatit tisíc zlatých,“ pokračoval Stach.

„Tisíc zlatých?“ vydechl Dervan. „To nemůže sehnat.“

„Pokud to do tří dnů nesežene, mám se vrátit k vám a požádat vás o pomoc.“

„Jakou pomoc?“

„Jménem knížete Litomira mám přivést Bohdala před knížete v řetězech a kníže ho potrestá. Exemplárně.“

„Po mně chcete vojsko?“

„Litomir si myslí, že nebude potřeba. Bohdalovi vojáci nepůjdou proti rozkazu knížete. Bude stačit jen pár strážných. Od vás a z Krudomu. Možná ozbrojit chasu.“

Dervan váhal. „Bohdal je nebezpečný. Říká se…“ Odmlčel se.

„Co se říká?“

„Jsou to jenom povídačky,“ mávl rukou Dervan.

„Tak povídejte.“

„Prý se mu nějak v téhle době začalo víc dařit.“

„To není nic, na čem se dá postavit obvinění.“

„Měl spor se svobodným pánem Binkou. Vypadalo to na boj.“

„No a?“

„Svobodný pán Binka zemřel za podivných okolností. Jeho syna roztrhali pekelní psi. I s jeho družinou. Jeho dceru zadávil upír. Jeho bratra našli na posteli s rozbitou hlavou a vysátým mozkem.“

„Ghůl?“

„Ano. Ale co dělá ghůl na tvrzi? Ti jsou přeci na hřbitovech. Už chápete?“

„O to větší zájem mám dovést Bohdala ke knížeti v řetězech,“ poklepal Stach na jílec meče.

„Kolik času na to máte?“

„Málo. Musím stihnout knížete před útokem na Práh.“

Dervan nic nezastíral a mluvil otevřeně. „Bohdal je slizký. Zkusí se vám vykroutit, ale do otevřeného střetu nepůjde. Ale je u něj Raba.“

„Kdo to je?“

„Jeho synovec. Pokud bych měl potkat v noci v temné ulici jeho, nebo pekelnou kočku s několika psy, raději si vyberu tu kočku.“

„Je dobrý v boji?“

„To ne. Jeho boj je trochu jinačí. Takový ne moc čestný. Pokud vás ve tmě bodne otrávená dýka, bude na jejím konci Raba.“

„Děkuji, dám si na něj pozor. Mám jednu prosbu,“ zívl Stach.

„Povídejte.“

„Moc jsem toho zatím nenaspal. Můžu se uložit tady, na lavici?“

Dervan se podíval z okna, kde začínalo svítat.

„Nechcete…“ začal.

„Ne, opravdu. Lavice tady mi stačí. Děkuji.“

„Máme setkání rady.“

„Se zakokrháním prvního kohouta vypadnu.“

„Rozumím. Informuju hlídku v bráně. Aby nedošlo zase k nějakým problémům.“

„Neříkejte, že na hosty lijete chcanky i při odchodu,“ zasmál se Stach.

„Ne. Ale na některé pouštíme psy.“

„Rozumím. Informujte tedy, prosím, hlídku u brány.“ Stach se přikryl pláštěm.

Než Dervan opustil místnost, už spal.

Kapitola pátá – Krudom (9. 3. 1401)

Stachův ranní odchod proběhl bez problémů. Ponocný, šourající se domů, mu poradil, kde sídlí rozumný koňský handlíř, a tak dokonce Stach nemusel do Krudomu po svých. Hlídka v městské bráně mu provinile zamávala a Stach nasadil ostřejší tempo. Netrvalo dlouho a před sebou uviděl brány Krudomu.

Krudom měl městské zdi do kruhu, možná podle něj se i jmenoval. Kdysi zde stálo keltské hradiště, které opravdu ohraničoval kruh. Staří obyvatelé Krudomu vyprávěli, že jejich děd jim vyprávěl, jak jeho děd se od svého děda dozvěděl, že v dobách, kdy tu žilo ještě hodně Germánů a Keltů, se zde pořádaly velké obřady, při nichž Keltové upalovali své zajaté nepřátele v obrovských sochách upletených z proutí. Stach si nedovedl představit, jak to muselo vypadat, a velmi litoval, že se to už nedozví, protože Keltové pomalu vymizeli, nahradili je slovanští přistěhovalci.

Dorazil k jedné z bran. Hlídka napřáhla kopí.

„Posel od knížete!“ vyštěkl na ně. „Kde najdu Bohdala?“

Strážní se narovnali. „Kde asi, je ve svým hradě.“ Mávli rukou směrem, kde se na kopci tyčily hradby.

Stach zaklel. „Není náhodou někde tady?“

Hlídka zavrtěla hlavami a Stach pobídl koně. Musel projet celým městem a vyjet jinou branou. Když dorazil k hradu, měl už pořádnou žízeň. A vztek. A to bylo dobře.

„Posel od knížete!“ vyštěkl na hlídku u brány.

„To by mohl říct každý,“ zasmál se ozbrojenec u brány.

Stach na něj najel koněm. Když se hlídač snažil uskočit před koněm, sehnul se Stach v sedle a chytil hlídku vzadu za brnění pod helmou.

„Jeď!“ poručil koni a bodnul jej ostruhami do slabin.

Kůň vyrazil a táhl za sebou nešťastného hlídače. Zvuk brnění, rachotícího po kamenných kostkách, dával najevo celému hradu, že přijel knížecí posel. Když Stach dorazil na nádvoří, zastavil koně a pustil hlídku. Ozvalo se další rachocení a naříkání a bědování hlídky. Z okolí se sbíhali lidé a ozbrojenci. Stach se pyšně otáčel po nádvoří i s koněm. Jednu ruku si dal v bok a zpupně hleděl na dav, který se okolo shromažďoval.

„Kdo jste?! A co tu chcete?!“ vyběhl z hlavní budovy vysoký ramenatý muž. Černé vlasy mu v pramíncích spadaly na ramena a barevně splývaly s pláštěm z černé beraní kůže. Zahnutý orlí nos muže připomínal dravčí zobák a rašící černý vous jen dojem dravce podtrhoval.

„Knížecí posel. Hledám Bohdala.“ Stach seskočil z koně.

„Koho?“ Ramenatý muž držel ruku na jílci meče.

„Bohdala. A ty jsi kdo?“ Stach popošel několik kroků k muži.

Muž vytáhl meč.

„Útok na knížecího posla se rovná útoku na knížete samotného. Je ti to jasný, ty spratku smradlavej?“ obořil se Stach na muže.

Muž trochu couvl. Za ním se objevil další. Oblečený v dvoubarevném kabátci s kápí. Rukávce kabátce měly dlouhé páchy, což byly vlastně kusy rukávců, které volně plandaly. Majitel tím ukazoval, že má zaprvé hodně peněz a může si dovolit plýtvat drahou látkou, a za druhé, protože překážely v jakémkoliv pohybu, jasně ukazovaly, že tenhle člověk nikdy nemusí pracovat a ani nepracuje. Nohavice byly také každá v odlišné barvě, modré a purpurové. Opět se to snažilo ukázat na mužovo bohatství. Stach ani nemusel sklánět hlavu, aby věděl, že tenhle muž má i boty podle poslední honosné módy z jemné kůže s dlouhou špičkou. Přesto na okamžik sklonil zrak a trochu si oddychl, když uviděl, že nejsou tak dlouhé, jako u některých hejsků z Práhu, kteří si špičku boty uvazovali ke kolenům.

„Ty jsi Bohdal?“ zeptal se Stach.

„Svobodný pán Bohdal,“ opravil Stacha muž s mečem.

„Seru ti na pána,“ provokoval Stach. „Tohle ti posílá kníže.“ Sáhl do brašny a vytáhl list. Mezitím se okolo shromáždila čeládka a vojáci. Ozbrojení, zmatení a připravení. Nakukovali Stachovi přes rameno a snažili se zahlédnout dopis. Bohdal vzal list. Ruka se mu třásla. Zkontroloval pečeť na dopise.

„Pojď nahoru, knížecí posle,“ ukázal dovnitř donjonu, „nehodlám řešit knížecí přání před domem jako nějaký kupec.“

„Ty první, Rabo,“ ukázal Stach bradou na muže s mečem.

Raba sebou trhl. „My se známe?“ zeptal se.

„Ne. Ale pověst o tvé zbabělosti a podlosti tě předchází, takže tě nehodlám mít v zádech.“

Raba udělal krok ke Stachovi. Meč měl připravený. Stach položil ruku na svůj meč a lehce ho povytáhl z pochvy. „Tak máchni, ty hnido! Máchni a tvoje hlava se bude kutálet po nádvoří až dolů ke Krudomu!“ posmíval se Stach.

Raba stál a v očích měl zuřivost. Bohdal ho chytil za rameno. „Nahoru!“ poručil. „A ten meč schovej.“

Raba chvíli stál. Potom najednou, jako když mávne kouzelným proutkem, vztek z jeho očí zmizel. Zastrčil meč a v klidu vstoupil do dveří domu. Bohdal pokynul rukou Stachovi, a když ten se ani nepohnul, vstoupil za Rabou. Teprve potom se Stach vydal za nimi. Prošli větším sálem a po schodech vystoupali do patra. Raba šel mlčky vepředu, za ním Bohdal s dopisem od knížete. Nakonec došli do nějaké místnosti, asi Bohdalovy komory, protože přede dveřmi stála ozbrojená stráž. Stach vešel do místnosti a stráž je následovala. Místnost měla malá okna, která propouštěla jen málo světla. Raba zapálil třískou z krbu svíčku, Bohdal rozlomil knížecí pečeť a dal se do čtení. Ruka se mu třásla čím dál víc a Stach měl z toho radost. Raba nahlížel Bohdalovi přes rameno a střídavě pozoroval Stacha. Neušel mu Stachův samolibý úsměv.

„To přece po mně kníže nemůže chtít,“ vzlykl Bohdal. „Léta jsem mu věrně sloužil.“

Stach mlčel.

Bohdal znovu začal studovat dopis. Ruka se mu přestala třást.

Raba už nečetl a zaměřil svoji pozornost plně na Stacha. „Patříš ke knížecí družině?“ zeptal se.

„Ano.“

„Jsi hodně blízko knížeti?

„Dá se to tak říct.

„Jaký je kníže?“ vyzvídal.

„Mladý.“

„Nejsi zrovna povídavý.

„Ne.“

„Proč poslal kníže tebe?“

„Nerozumím.“

„Má hodně poslů. Proč poslal tebe? Ty nejsi normální posel. Jsi rytíř.“

„Nevím. Asi poslové došli.“

Bohdal přestal číst. Položil dopis na stůl a nenávistně jej pozoroval. „Musím si to rozmyslet. Odepíši zítra,“ řekl polohlasem.

„Kníže nechce odpověď.“

Bohdal prudce zvedl oči od dopisu a Raba zajel rukou k jílci meče. Chvíli se Stach měřil s Bohdalem pohledem.

„Mám tři dny,“ procedil Bohdal mezi zuby. „Tři dny na to, abych sehnal peníze. Tři dny na to, abych sehnal víc peněz, než vydělá moje panství za pět let,“ syčel.

Stach pokrčil rameny. „Kníže byl velice rozzloben, když zjistil, že jsi neposlal ani jediného člověka na pomoc.“

„Na pomoc proti komu? Proti Světlonošovi?“ vyštěkl Raba, ruku stále na jílci meče.

Stach stočil pohled na Rabu. „Takhle nepřítele nazývají jen zrádci.“ Vykročil vpřed a sáhl po meči. Stráž u dveří sklonila kopí směrem ke Stachovi.

„Tři dny!“ vložil se do toho Bohdal. „Za tři dny si přijď pro peníze.“

Stach stál a nenávistně pohlížel na Rabu. „Za tři dny si přijdu. Ale ne sem do vašeho hradu. Peníze chci předat na radnici. V Krudomu.“

„Nevěříš nám?“ Raba vytáhl meč.

„Nevěřím nikomu, kdo nazývá ďábla nositelem světla.“ Stach vytáhl meč a postavil se do střehu.

Stráž u dveří vykročila proti Stachovi.

„Knížecí posel nesmí být napaden!“ zaječel Bohdal. „Okamžitě přestaňte!“

Vojáci se zastavili.

„Za tři dny se dostavím na radnici. Jen já, ty a můj synovec,“ kývl smířeně Bohdal hlavou směrem k Rabovi.

„Pokud s sebou nebudete mít peníze, rovnou přijďte v okovech,“ provokoval Stach.

„Odejdi!“ poručil mu Bohdal.

Stach zastrčil meč do pochvy, výsměšně si před oběma odplivl a odešel.

V Krudomu se nejprve nahlásil místnímu rychtářovi. Jmenoval se Ctirad, byl vysoký, rozložitý v ramenou a vypadal unaveně. Stach ho nezatěžoval podrobnostmi, jen ukázal dokument od knížete a řekl mu, že se tady za tři dny setká s Bohdalem. Ctirad se na nic víc nevyptával a Stachovi to vyhovovalo.

Ubytoval se v místní hospodě na náměstí s podivným názvem „U skákavého poníka.“ Nikdo nevěděl, odkud ten název pochází. Během tří dnů Stach sondoval situaci. Bohdal byl v Krudomu a okolí neoblíben, ale lidé se ho báli. Říkalo se, že má pletky s ďáblem a že ještě horší je jeho synovec Raba.

Když požádal o případnou pomoc dva městské biřice, Vatana a Záhoru, oba před ním překřížili prsty jako znamení proti nečistým silám a odmítli se proti Bohdalovi jakkoli angažovat. Stach se tedy musel spoléhat na pomoc z Pár Dubů.

Třetí den si nechal připravit koně. Za svítání chtěl vyrazit a požádat Dervana o pomoc proti Bohdalovi. Když už měl hotovo, vtrhl do hospody Zahora a podal mu zprávu, že Bohdal a Raba na něj čekají na radnici i s celým sborem radních města Krudomu. Stach se zeptal, kolik má Bohdal s sebou ozbrojenců, a dostalo se mu odpovědi, že žádného. To Stacha potěšilo, a zároveň překvapilo.

Rychle sedl na připraveného koně a vyrazil na radnici. Před radnicí zkontroloval okolí a potom vyrazil nahoru do sálu, kde na něho oba čekali. Vatan mu otevřel dveře a Stach vpadl dovnitř s rukou na meči. Překvapeně zůstal stát. Místnost byla mírně osvětlena několika pochodněmi a na stole stál sud s vínem, ze kterého si všichni konšelé nalévali plné poháry. Mezi nimi procházel Bohdal s Rabou a naprosto nenuceně si povídali.

„Á, knížecí posel,“ usmál se Raba na Stacha, když ho uviděl. „Připiješ si s námi?“

Stach zmateně přikývl. Raba nalil plný pohár vína a podal ho Stachovi.

Stach zaváhal.

„Chceš si snad vybrat vlastní pohár? Nebo si ho chceš se mnou vyměnit?“ Raba nabídl svůj pohár Stachovi.

Stach zavrtěl hlavou a připil si. Víno bylo po čertech dobré.

Dopil pohár a lehce mlaskl. „Dobré víno,“ pochválil. „To je na rozloučenou? Se svobodou?“ Získal zpátky svoji jízlivost.

„Copak? Někdo se žení?“ přitočil se Bohdal a položil Stachovi ruku na rameno.

„Ne,“ setřásl Stach ruku. „Jedete se mnou. Ke knížeti.“

„Pročpak?“

„Tisíc dukátů, nebo okovy,“ připomněl Stach.

„Jo, tahle malá nepříjemnost…“ dělal Bohdal, že si vzpomněl. „Pánové!“ pronesl nahlas. „Necháte nás zde s knížecím poslem o samotě.“

Konšelé začali rychle odkládat poháry a odcházet pryč. Stach si stoupl kousek dozadu a hledal zradu.

Za chvíli byla místnost prázdná. Bohdal počkal, až Záhora zavře dveře do sálu, a pokynul Rabovi. Ten sáhl za dubovou desku stolu a vytáhl velikou brašnu.

„Tady jsou ty peníze, o které kníže žádal.“ Podal brašnu Stachovi.

„Co to je?“ Stach udělal ještě krok dozadu.

„Tisíc zlatých. Pravých a neořezaných. Přesně, jak chtěl kníže,“ usmíval se mile Raba.

Stach stál a nepřátelsky hleděl na brašnu. Potom natáhl ruku, vzal brašnu a otevřel ji. Byla do poloviny plná lesklých zlaťáků. Stachovi se udělaly mžitky před očima z takového bohatství. Za to se mohla nakoupit armáda, koupit malé panství nebo odjet daleko do cizích krajů a nikdy netrpět hlady nebo nedostatkem jiných protivenství. Rychle zamrkal, aby odehnal chtíč, ale ten nezmizel.

Rukou zajel do brašny a cítil, jak se mu zlaté mince samy lepí na prsty.

„Velké pokušení,“ zašeptal výsměšně Bohdal.

Stach zatřásl hlavou a probral se. „Přepočítám to.“ Vysypal peníze na stůl.

Bohdalovi se zablesklo v očích a Raba sáhl po meči. „Nevěříš mi?“ zeptal se Bohdal.

„Ne,“ odsekl.

„Tak dělej!“ vyštěkl Raba nepřátelsky.

Stach počítal. Zkontroloval nejen počet, ale i namátkou prohlížel mince.

Byly krásné, jako by zrovna vyšly z mincmistrovy dílny, a seděly na minci přesně.

„Tisíc zlaťáků,“ potvrdil. Potěžkal brašnu. Byla těžká. „Tisíc zlatých. Je to dost velká částka,“ řekl zklamaně.

„Obrovská. Až si říkám, že kníže nepočítal s tím, že ji seženu,“ ironicky se usmál Bohdal.

„Kníže vám věří,“ odpověděl Stach stejným tónem.

„Poslal pro zlato jen tebe. Dost velké riziko vracet se až k Práhu. Tak sám, a s tolika penězi.“ Bohdal měl v hlase varování i výsměch.

Stach cítil, jak mu na čele vyrazily drobné krůpěje potu. „Zvládnu to,“ řekl sebejistě.

Bohdal zatleskal. Dveře se otevřely a vstoupil rychtář a konšelé.

„Stachu, tady před ctihodnými občany města Krudomu potvrď, že jsem ti předal částku, kterou kníže požadoval, a že není nic, čím bych se knížeti protivil.“

Stach odříkal přísahu, zatímco se mu Bohdal výsměšně díval do obličeje. „Kdy odjíždíš?“

„Nevím,“ pokrčil Stach rameny.

„Moje moc sahá až k hranicím Krudomu. Tam ručím za tvůj život. Za hranicemi jsi na to sám.“

Stach pevně sevřel rukojeť meče. „Lituji toho, kdo se mi pokusí vstoupit do cesty,“ varoval.

„Moudrá řeč,“ zasmál se Bohdal. „Napijeme se?“ Ukázal na víno na stole.

Stach zaváhal.

„Až k hranicím města Krudomu jsi v bezpečí,“ uklidnil ho Bohdal, když si všiml Stachova zaváhání. „Až k hranicím,“ opakoval.

„Když do pekla, tak na pořádný kobyle,“ pomyslel si Stach a natáhl se pro pohár. Raba mu ho okamžitě nalil až po okraj.

Popíjení se protáhlo až do rána. Víno bylo vynikající a Stach se nedal dvakrát přemlouvat. Dokonce i Bohdal s Rabou mu nebyli tak nepříjemní, jako ze začátku, a nakonec vlastně vše dobře dopadlo. Kníže dostane zlato, za které si může najmout a zaplatit další vojsko, Stach se nemusí táhnout s Bohdalem, který by ho jen zdržoval. Brašnu s penězi zauzloval koženým řemínkem a přivázal si ji k tělu. Občas na ni spokojeně poklepal a zkontroloval, zdali řemínek není porušený. K ránu zábava začala váznout, jak měšťané a radní jeden po druhém odpadávali. Zmizel i Raba a Bohdal. Stacha nakonec víno zmohlo tak, že usnul opřený v rohu místnosti o chladnou zeď.

Probudilo ho něžné zatahání za nohu. Opile pootevřel oči a chvíli trvalo, než zaostřil. Před ním dřepěl na bobku Vatan a lehce do něj strkal. „Pane rytíři, za chvíli bude zasedání rady. Nebylo by vhodné, aby vás tu tak viděli.“

Stach polknul. V krku měl sucho. „Napít,“ zašeptal.

Vatan mu podal džbán. Stach ho vděčně přijal a napil se. „Je ráno? Poledne?“ tipoval, když se napil.

„Soumrak začne asi za dvě hodiny.“

„Co?“ vystřízlivěl Stach.

„Spal jste dlouho, pane rytíři.“

„Kde je Bohdal? A Raba?“

Vatan pokrčil rameny.

Stach se zvedl. „Musím vyrazit.“

„Teď navečer?“

Stach se snažil utřídit myšlenky. V Krudomu je v bezpečí. Alespoň tohle mu slíbil Bohdal. Teď je večer. Zkontroloval brašnu. Byla v pořádku. Bohdal si na něj počká. Ale kde?

Přivřenýma očima se zadíval na Vatana. Jasně, Vatan mu podá zprávu. Proto ho vzbudil tak pozdě. Počítají s tím, že přespí v hospodě a vyrazí až ráno.

„No, už to nestihnu. Přespím v hospodě a vyrazím až ráno,“ vzdychl nešťastně.

Vatan kývl.

Stach se pomalu zvedl. Cítil, jak se mu hlava točí a žaludek zvedá. Rukou se opřel o zeď.

„Pane,“ ukázal mu Vatan na vědro v rohu, „ulevte si, než to vynesu.“

Stach zavrtěl hlavou, a ta se mu o poznání více zatočila.

„Jdu do hospody,“ rozhodl. „A ty půjdeš se mnou.“

„Ne. Odpusťte, pane, ale sloužím Ctiradovi, a ten patří svobodnému pánu Bohdalovi.“

Stach se málem rozzuřil nad Vatanovou drzostí, ale včas si uvědomil, že teď není vhodná příležitost na hádky.

„Dobrá,“ zavrčel. „Trefím tam sám. Vyřiďte svým pánům, že děkuji za vřelé přijetí a přátelské pohoštění,“ zabručel a vydal se z radnice do hospody.

Naštěstí to nebylo daleko. Cestou si dokonce i stihl vymyslet plán.

Hospoda byla poloprázdná. Stach projel pohledem osazenstvo. Nic podezřelého.

„Připrav mi koně,“ požádal hostinského.

„Odjíždíte, pane rytíři?“ zeptal se úlisně hostinský.

„Teď na noc?“ podivil se Stach. „Ne. Vyrazím hned ráno. Teď jedu poděkovat panu Bohdalovi za hezký večer na radnici.“

„Mám připravit něco na večeři? Nebo budete večeřet u svobodného pána Bohdala?“ Hospodský měl v očích víc než zvědavost.

„Nechci svobodného pána zdržovat. Upeč mi kuře. Do zlatova,“ mlaskl Stach jazykem.

Než mu hostinský připravil koně, stihl se Stach napravit pořádnou číší vína. Hlava se mu sice pořád točila, ale žaludek se mu už tolik nezvedal.

„Do soumraku jsem zpátky,“ upozornil hostinského a vyrazil.

Projel branou směrem k Bohdalovu hradu, cestou ale odbočil a přes pole se vydal na cestu k Pár Dubům.

Stmívalo se rychle. Stachovi kručelo v břiše a měl hroznou žízeň. Za sebou uslyšel dusot kopyt mnoha koní.

Zdálo se mu to? Otočil se v sedle. Za sebou uviděl nějaké stíny. Mohli to být pronásledovatelé, nebo jen množstvím vypitého vína zjitřená fantazie. Pobídl koně ostruhami k rychlejší jízdě.

Do Pár Dubů nedojel. Noc ho zastihla v malé opevněné osadě asi v polovině cesty. Branou osady projel těsně před jejím zavřením.

Chvíli čekal, zdali neuslyší někoho přijíždět, ale venku byl klid.

Několik sedláků si ho podezíravě prohlíželo. V rukou oštěpy a klacky.

„Hospoda. Je tu?“ zeptal se Stach.

Jeden ukázal k neurčitému dřevěnému stavení. Stach kývl na poděkování a pomalu se vydal tím směrem. Byla to opravdu hospoda. Umouněný jednoruký chlap od něj převzal koně a odvedl ho do stáje za hospodu. Stach vešel dovnitř s rukou na meči.

V hospodě bylo poloprázdno. Jen pár místních a u jednoho stolu několik kupců, které asi také zastihla noc na cestě. Všichni ztichli a sledovali Stacha.

„Přicházím v míru a pokoji,“ zabručel Stach běžný pozdrav a pustil ruku z jílce meče. Očima vyhledal prázdné místo v koutě a usadil se tam.

Nervy měl vybičované k prasknutí a proklínal sebe, Bohdala i knížete. Nohama zkusil lavici před sebou, jestli není přibitá. Byla volná, což mu dávalo možnost ji použít jako zbraň. Stůl také nebyl napevno, dal se převrátit. Pootevřeným oknem sledoval dění před hospodou.

Nikde nikdo. Pokud počítají s tím, že už vyrazil na cestu, nejrychlejší cesta do Práhu je přes Město Heřmana z Mrtic. Přes Pár Dubů je to zajížďka. Nebo má Bohdal své lidi i tady?

Projížděl pohledem osazenstvo hospody. Nepřipadali mu nebezpeční. Začínal se uklidňovat.

„Pivo nebo víno?“ zeptal se hospodský.

„Pivo. A jídlo.“ Sundal si přilbu.

„Skopový?“

Kývl, zatímco očima prohlížel únikové cesty. Hospodský si to špatně vyložil.

„Dva měďáky,“ nastavil dlaň.

Jindy by to vzal jako urážku, ale teď bezmyšlenkovitě vložil hospodskému do rukou požadovanou sumu.

Ne. Bohdal ho v hospodě nepřepadne. Je tu moc svědků. Přepadne ho na cestě. Ale na které? Pokud zjistí, že jel delší cestou, zkusí mu nadjet. Přepadne ho někde za Stříbrnou Horou. Asi.

Stach přemýšlel, zatímco hospodský před něj položil pivo. „Jídlo bude později.“

Stach bezmyšlenkovitě kývl a hospodský se odkolébal k dalšímu stolu.

Znovu se podíval z okna. Venku byl klid. Stach si zhluboka vydechl a rukou poklepal na těžkou brašnu. Vyrazí před svítáním. Lesem už v noci projížděl a ví, s čím má počítat. Objede Pár Dubů, aby ho zvědi u brány neodhalili. Požene koně až do Stříbrné Hory. Pokud dorazí do Stříbrné Hory dřív než oni, bude mít vyhráno. Poprosí Pačeje o pomoc. Ten ho neodmítne. Doprovodí ho ke knížeti a zpátky už nepojede. Připojí se k družině. Stach se usmál nad genialitou svého plánu.

Hospodský před něj položil skopovou kost. Stach vytáhl dýku a začal odřezávat maso. Maso bylo tuhé a nepoddajné, pivo kyselé a vodnaté, ale to nemohlo zkazit Stachovi dobrou náladu. Popíjel a občas v dobrém rozmaru poklepal na brašnu přivázanou k opasku. V duchu přemítal, co by se dalo koupit za tisíc zlatých. Nechával se unášet svými sny a dokonce na chvíli usnul.

Probudil ho rachot plechů, řičení koní a výkřiky. Stach se probral a poznal, že je zle.

Kapitola šestá – Lišek

Stacha probral velký hluk. Zatřásl hlavou, aby zahnal poslední zbytky ospalosti. Zvenku se ozýval rachot železa a frkání poplašených koní. Řinčení řetězů a občas výkřik někoho, kdo trpěl v bolestech. Celá hospoda ztichla a nikdo se neodvážil ani pohnout. Pak někdo kopnul do dveří hospody. Dveře se rozlítly a dovnitř vrazili čtyři ozbrojenci v brnění a někoho vlekli v řetězech. Hosté i hostinský ani nedutali a prohlíželi si nově příchozí.

Ozbrojenci se zastavili uprostřed hospody. Ten, koho vlekli v řetězech, padl na zem a nehýbal se.

Bylo ticho. Ozbrojenci stáli a čekali. Občas se nenápadně podívali směrem, kde seděl Stach.

„Co to sem táhnete?“ odvážil se zeptat hospodský.

„Chytili jsme upírka,“ odpověděl naučeně ten, který vstoupil jako první a odhalil zčernalé dásně bez zubů.

„Hej! Upíra? Tak toho nechte venku! Žádný nemrtvý mi sem nesmí!“ odmítl je hospodský.

„Ale…“ Další ozbrojenci přehodili konec řetězu přes trám a zabrali. Řetěz zarachotil a zvedl upíra. Ten zaúpěl, protože měl ruce svázány řetězem za zády a vytažení nahoru mu páčilo ruce z ramenních kloubů.

„Venku by nám mohl zmizet. Oni totiž tihle tvorové v noci vidí jako ve dne,“ zachechtal se ten první.

„Je svázaný,“ oponoval hostinský

„Bude prostě tady. To je příkaz.“ Ozbrojenec zabral znovu za řetěz a povytáhl upíra na špičky.

„Čí příkaz?“ nechápal hostinský.

„Prostě příkaz. Na to se neptej, ty hovnožroute.“ Zahákl konec řetězu za hák na trámu.

Stach ještě nikdy upíra neviděl, tak svoji pozornost soustředil hlavně na něj. Neviděl nic nápadného. Upír vypadal jako normální člověk.

„Vypadá jako normální člověk,“ řekl hospodský.

„To jo. To vypadá,“ potvrdil ozbrojenec. „Ale podívejte,“ odhalil prstem upírovi horní ret, „vidíte ty špičáky?“

„Takhle křivý zuby má každej druhej drnohryz,“ ozval se nějaký kupec z kouta hospody, zatímco pár sedláků nevraživě pohlédlo na kupce.

„Takový ne,“ protestoval ozbrojenec.

Hospodský se opatrně podíval na vystupující špičáky. „Nerafne mě?“ zeptal se nejistě.

Ozbrojenci se rozchechtali: „Ne“.

„Co s ním?“

„To rozhodne pan Bohdal.“

„To ho vezete k němu?“

„Ano.“

„Neuteče vám?“

„Cha,“ uchechtl se ozbrojenec, „těžko. Venku čeká dalších dvacet chlapů.“ Podíval se výsměšně na Stacha. „A vede je vznešený pán Raba.“

Stach cítil, jak mu na čele vyrazil pot.

„Co tu Raba chce?“ vykulil oči hospodský.

„Ani nevím. Ale říkal, že prý tady má náš upírek přítele. A ten mu pomůže,“ Dál sledoval Stacha.

Všichni se otočili pohledem ke Stachově stolu.

„Nejsem jeho přítel.“ Stach odsunul jídlo a pomalu vstal.

„Ten upír nám to řekl.“

„Lže.“

„Upíre?“ Ozbrojenec lehce pootočil hlavou, aniž by spustil pohled ze Stacha. „Měl ses tady s někým setkat?“

Bylo ticho. Upír visel zavěšený v řetězech.

„Je asi v bezvědomí,“ nejistě řekl hospodský.

„Tak ho probereme.“ Ozbrojenec vytáhl z opasku minci.

„Jsou citliví na stříbro,“ vysvětloval.

Přišel k upírovi, chytil ho za vlasy a zvedl mu hlavu: „Tak se dívejte.“ Přiložil upírovi minci na tvář.

Ozvalo se syčení, bolestný řev a bylo cítit spálené maso.

Upír se snažil dostat od mince a trhal hlavou.

„Tak co, ty pekelná stvůro?! Řekni všem nahlas: Máš se tady s někým setkat?“

„Ano.“

„Nahlas!“

„Ano!“

„A je ten zrádce mezi přítomnými?“

Upír zvedl hlavu a pozoroval hospodu.

„Nevím,“ zašeptal.

„Ale víš.“ Ozbrojenec znovu přiložil upírovi na tvář minci.

„Nech toho!“ Stach pomalu odsunul stůl.

Ozbrojenec nechal upíra upírem.

„A kdopak se nám to tu zastává upírka?“ Vytáhl meč.

„Je to jen fraška. Tohle domluvil Raba. Ten upír je jen návnada,“ řekl klidně Stach.

„Vážně?“ Druhý ozbrojenec si stoupl vedle prvního.

„Ano. Chcete zdiskreditovat knížecího posla. Ukázat, že se paktuje se nečistými silami.“ Stach lehce ukázal na upíra.

První ozbrojenec se výsměšně usmál. „A kdopak uvěří zrádci a zbabělci? Nebo jsi snad nepřijal milost z rukou proklatého? Nejsi snad jeden z Proklaté dvanáctky?“ dodal nahlas tak, aby ho bylo slyšet i v posledním koutě hospody. „Zbabělec Stach.“ Dodal s rukou na jílci meče.

Stach měl před očima rudou mlhu. „Raba to vymyslel dobře,“ řekl. „Udělal jen malou chybu.“

Oba ozbrojenci stáli vedle sebe. Třetí držel konec řetězu, na kterém visel upír u stropu. Čtvrtý pozoroval džbán vína na stole a olizoval si bezmyšlenkovitě rty.

„Jakou chybu?“

„Že jste stejně vysocí,“ zabručel k nim.

Nechápavě se po sobě podívali. Stach mávl ledabyle rukou a pootočil se. Ve chvíli, kdy už neviděli na jeho ruku, hmátl po meči.

Bleskurychle ho vytáhl z pochvy a dřív, než stihl někdo zareagovat, máchl vodorovně směrem k jejich krkům. Meč, ostrý jako břitva, ale pevný, jim prosekl krky a obarvil okolí rudou barvou. Stach stál a čekal. Oba ozbrojenci s nechápavými výrazy hmátli po mečích a potom šli k zemi. Nastala panika. Nějaké ženské začaly ječet, ozval se pád těla. Hospodský zkušeně pochopil situaci a jako první vyskočil oknem. Za ním se hrnul zbytek.

Další u upíra na nic nečekali. První z nich zaútočil na Stacha přímým bodnutím. Stach se vyhnul tělem a udělal krok vpřed. Chytil ruku s mečem a přitáhl si ji k tělu. Oba do sebe narazili. Stach byl o hodně vyšší. Jednou rukou držel nepříteli jeho ruku s mečem a tlačil ho dolů. Druhou ruku pozvedl nahoru a namířil svůj meč hrotem kolmo dolů. Mezi krkem a ramenem protivníka se v brnění objevila mezera, která si přímo říkala o ostré železo. Stach nečekal a do mezery v brnění vrazil seshora meč. Ostrá špice roztrhla drátěnou košili a projela skrz plíce až do srdce. Protivníkovi se vyvalila jasně červená krev z úst a ozval se smrtelný chrapot. Stach vytáhl meč a kryl s ním úder vedený posledním protivníkem seshora na hlavu. Protivník se znovu rozmáchl, ale špice meče narazila na strop hospody.

Stach, který stále jednou rukou držel umírající tělo, s ním mrštil proti poslednímu nepříteli. Nemělo to žádný účinek. Protivník vyprostil meč z trámu a znovu sekl. Stach vykryl další úder. Tentokrát držel meč již oběma rukama, proto mohl použít víc síly. Nechal sjet meč po čepeli až k jílci, dokud se ostří nezastavilo na záštitě a svojí silou a vahou začal tlačit nepřítele před sebou. Protivník byl nucen ustupovat, dokud nenarazil zády na stůl. Stach napřel síly ještě víc a protivníka i se stolem přirazil ke zdi. Svojí vahou na něj nalehl a prohnul jej v zádech. Poté udělal krok dozadu.

Protivník se narovnal, ale to už na něj dopadl Stachův meč. Ozbrojenec vykryl úder, ale rána byla tak silná, že srazila ruce i s mečem a meč sjel po přilbici, narazil a odsekl nýt u hledí a sekl do brnění na rameni. Protivník s napůl pootevřeným hledím byl ve značné nevýhodě, a Stach mu to neulehčil.

Znovu úder. I tentokrát to protivník vykryl a meč narazil na brnění. Jak zvedal ruce, krátký prsní štít se posunul a odhalil břicho. Potřetí máchl Stach mečem shora, ale ve chvíli, kdy se protivník snažil znovu krýt, se Stachův meč stočil do oválu, vyhnul se krytu a ze strany sekl do jeho boku chráněného jen kroužkovou košilí. Rána, přestože zmírněná změnou směru, roztrhla košili, sekla do boku a svojí razancí jej přesekla skoro do poloviny. Protivník zůstal nehybně stát, zatímco se Stach musel pořádně opřít, aby vytáhl meč z jeho těla. Teprve potom šel protivník k zemi.

„Dokonáno,“ zabručel Stach a zkontroloval hospodu. Za živého lidského tvora tam byl sám.

Sáhl na stůl pro žejdlík, který se jen zázrakem při jejich boji nepřevrhl, a mocně se napil. Prázdný žejdlík položil na stůl dnem nahoru a z vedlejšího stolu tam sebral nedojedenou uzenku. Zakousl se do ní, opatrně přežvykoval a pomalu se přibližoval k upírovi.

„Stachu! Nemáš šanci! Vyjdi ven!“ ozvalo se zvenčí.

Polkl a sledoval upíra.

„Rabo! Ty děvko! Tohle jsi vymyslel dobře!“ zavolal ven.

Upír visel v bezvědomí rukama přivázanýma řetězem k trámu. Stach se postavil před upíra. Opatrně do něj strčil špičkou meče. „Žiješ?“ zeptal se.

„Pokud se tohle dá u upíra nazvat žitím, tak ano.“ Upír pozvedl hlavu.

Stach sledoval jeho obličej. Tvář měl upír spálenou od mince. „Co s tebou?“

„Když mi usekneš hlavu, budu to mít rychle za sebou a byl bych ti za to vděčný.“

„Pokud nevyjdeš s rukama nad hlavou, zapálím tu hospodu!“ ozvalo se z venku.

Stach položil meč na stůl, vzal uzenku do zubů a uvolnil upíra z háku. Ten se sesul k zemi. Stach se nad ním sklonil a studoval okovy. Vytáhl dýku. Chvíli páčil a nakonec pouta povolila.

„Šmejd,“ bručel na adresu nekvalitních želez.

Upír ležel na zemi. „Proč jsi to udělal?“ zasípal.

Stach pokrčil rameny. „Nevím. Možná proto, že jsem kdysi taky dostal milost od tvého pána.“ Podíval se po stole, jestli tam není ještě něco k jídlu.

„Stejně mě dostanou.“ Upír se ztěžka zvedl a popolezl ke stěně. „A ten, od koho jsi dostal milost, není můj pán.“

„Stachu! Poslední varování!“ Rabův hlas byl netrpělivý.

„Po posledním varování přijde další poslední varování!“ zasmál se Stach.

„Nemáš šanci!“

„To možná nemám, ale peníze nedostaneš,“ zabručel Stach, vzal brašnu s penězi a začal se rozhlížet po hospodě.

Upír se posadil a opřel se zády o trám. „Můžu ti nějak pomoct?“ zeptal se.

„Chci to někam schovat.“

„A co v tom máš?“

„Do toho je ti hovno.“

„To máš pravdu.“ Upír opřel hlavu o trám a zavřel oči. „Chováš se k tomu jako k nějakému pokladu.“

Stach sáhl po meči.

„A přitom tam nic cenného není. Zlato a stříbro poznám po čichu. Tak mi to vrtá hlavou, co tam máš,“ pokračoval upír.

Stacha přepadl divný pocit. Vzal brašnu s penězi a otevřel si ji. „Ten zkurvysyn,“ zaklel a vysypal na zem kamení. „Napálil mě!“

Upír otevřel oči a sledoval kamení u Stachových nohou. „Co to má být?“

„Bylo to zlato. Musel mi to někde vyměnit. Ale kdy? Měl jsem ji pořád u sebe. Spal jsem s ní,“ ukázal na brašnu

„Předával ti ho osobně?“

„Co?“

„To zlato.“

„Ano.“

„Kolik vás tam bylo?“

„Jen já a on. A jeho synovec.“

„Předpokládám, že tím myslíš svobodného pána Bohdala a jeho synovce Rabu.“

„Přesně tyhle. Kdy to udělali?“ nechápal Stach.

„Šalba.“

„Co?“

„Jednoduché kouzlo. Ošálili tě. Měl jsi kamení už tehdy, ale přesvědčili tě, že je to zlato.“

Stach se praštil pěstí do hlavy. „Odpřisáhl jsem před svědky, že jsem převzal zlato.“

„Stachu! Tohle je opravdu poslední varování!“ chraptěl venku Raba.

„Polib mi prdel!“

„Zapálíme hospodu!“

Stach vztekle hodil brašnu do ohně. „Co mám dělat?“ zeptal se upíra.

Upír pokrčil rameny.

Oknem vlítla dovnitř pochodeň. A seshora se ozvalo typické praskání hořící slámy.

Stach došel k výčepu a nalil si plný žejdlík. Pivem ulil pochodeň a došel si načepovat další.

Hospoda se plnila kouřem. Sedl si ke stolu, položil meč před sebe a smutně se na něj koukal.

„Dostali mě. Dostali,“ vzdychl. „Ale tebe nedám,“ pohladil meč.

V hospodě bylo během chvíle plno kouře a Stacha to nutilo ke kašli. Dopil pivo, vzal ze stolu svůj meč, strčil ho do mezery mezi dva trámy a prudce trhnul rukou. Meč se zlomil s jasným zazvoněním.

„Tak, a máš to za sebou, kamaráde. Já přijdu za chvíli za tebou.“ Vzal zlomený meč do ruky a hodil ho do skomírajících plamenů v krbu.

„Upíre?“ zeptal se do zakouřené hospody. Jeho hlas zněl chraplavě. Odkašlal si. „Upíre!?“ znovu se zeptal o trochu hlasitěji.

Ticho, jen praskání ohně na střeše mu bylo odpovědí.

„Taky odpověď,“ ušklíbl se a vyšel před hospodu. „Tak co, vy sráči?!“ zavolal do tmy.

Něco velkého a těžkého ho praštilo do hlavy. Poslední vzpomínka byla na přilbu, ležící v hospodě na stole.

Probírání bylo kruté. Hlava mu třeštila a ruce bolely, jako by je měl napnuté mezi dvěma koňmi. Cítil, jak mu po čele stéká krev. Otevřel oči a v záblescích ohně z hořící hospody viděl na zemi kaluž krve. Po očku se podíval na své ruce. Měl je opravdu roztažené, každou z nich přivázanou k sedlu jiného koně. Na koni seděli dva rytíři a spokojeně sledovali požár.

„Kde je ten upír? Chci toho sráče!“ uslyšel rozzuřený hlas Raby.

„Je v tý hospodě,“ odpověděl mu někdo.

„Víte určitě, že neutekl?“ zuřil Raba.

Stach si odplivl. „Hledáš svýho kamaráda?“ zeptal se polohlasem.

Raba to slyšel. Přišel ke Stachovi, chytil ho za bradu a zvedl mu hlavu.

„Kde je ten pekelník?“ zeptal se.

„Když vejdeš do hospody, uvidíš tam na řetězu viset tělo bez hlavy,“ ušklíbl se Stach. „Ale měl by sis pospíšit. Hrozně rychle se rozpadá v prach.“

„Ty jsi ho zabil?“ vyštěkl Raba.

„Byl to snad tvůj přítel?“

Raba mlčel. Stach se ušklíbl. Krev, která mu předtím skapávala z čela, teď tekla po celém obličeji a zbarvovala Rabovu jezdeckou rukavici do červena.

„Sper ho samo peklo,“ zavrčel Raba. „Hlavní je, že máme tebe.“

„Jsem knížecí posel. Jsem nedotknutelný. Útok na mě je útokem na samotného knížete.“

„Ale hovno,“ zašklebil se Raba vítězoslavně. „Mám dost svědků na to, že ses spojil s pekelnými mocnostmi. Se kterými jsi už, ostatně, ve styku delší dobu. Dozvěděl jsem se, že se máš tady setkat s upírem. Podařilo se nám ho zajmout, ale tys ho osvobodil. Předal jsi mu zlato a kryl jeho útěk.“

„Zlato?“ Stach sevřel rty. „Nebo kamení?“ zeptal se.

„Zlato. Tisíc zlaťáků – tak, jak jsi to odpřisáhl před ctihodnými občany města Krudomu.“

„Oba víme, že to tak nebylo.“

Raba se naklonil ke Stachovi tak, aby ho ostatní neslyšeli. „Ale zůstane to jen mezi námi, že ano,“ zašeptal. „Protože tobě, ty zrádče, nikdo věřit nebude.“

Stach mlčel. Hlavou mu probíhaly možnosti, které měl udělat, když vycházel z hospody.

Raba sledoval výsměšně jeho obličej. „Říkáš si, co jsi měl asi udělat lepšího,“ uhádl jeho myšlenky.

Stach pootočil hlavou. Sledoval hořící hospodu. „Měl jsem se na vás vysrat,“ zašeptal. „Na všechny. Po tom, co jste nás označili za zrádce.“

Raba mlčel.

„Měl jsem se sebrat a odejít daleko. Nechat se najmout někde ve východních knížectvích a už se nestarat o tuhle zkurvenou zem. Já svoji bitvu už vybojoval, já se ďáblovi postavil. Na rozdíl od vás, zbabělci strachy podělaní.“ Otočil hlavu a podíval se Rabovi do obličeje.

Raba se dál usmíval, ale jeho úsměv byl čím dál tím více křečovitější. Násilím se snažil držet koutky úst nahoru, zatímco jeho tvář již dávno tvaroval zuřivý škleb. „Jsi hlupák, Stachu,“ vmetl vztekle Stachovi do tváře. „A jako hlupák zemřeš.“

Kapitola sedmá – Blahota

Stach se držel mříží a sledoval Svinka. Svinek seděl na trojnožce a sledoval Stacha. Pomalu ukusoval chleba a zapíjel ho vodou ze džbánu.

„To je moje jídlo, jestli ti to nevadí,“ zachrastil Stach okovy.

„Nevadí,“ zavrtěl Svinek hlavou a znovu si ukousl chleba.

„Otroku zasranej, smradlavej!“ vyprskl Stach.

„Říká kdo? Odsouzenec na smrt?“ uchechtl se Svinek.

„Zavolej mi rychtáře!“ poručil Stach.

Svinek dál ukusoval chleba a nevšímal si Stacha.

„Neslyšíš!?“

„Nikdo nesmí mluvit s vězněm. Příkaz svobodného pána Bohdala. Rozumíš?“ Svinek dojedl chleba, drobky smetl z haleny na zem a postavil se.

„Jsem rytíř. A knížecí posel.“

„Nejsi. Včera došel list. Kníže tě zbavuje všech výsad a odsuzuje tě k trestu smrti oběšením.“ Svinek se napil ze džbánu. Chvíli v ústech převaloval vodu a potom ji vyplivl zpátky do džbánu. „Tady máš, abys neřekl, že jsme tě mučili žízní. Před popravou. Oběšením.“ Položil džbán před mříž.

„Kníže mě zatratil?“ vydechl Stach užasle.

„A co jsi čekal, když mu přišel list, co jsi provedl? Zrádce, zrádce lidí. Proklatec,“ posmíval se Svinek.

Stach pevně sevřel železné mříže.

Už asi patnáctý den byl zavřený v kleci dole, ve sklepení radnice města Krudomu, kam ho nechal dopravit Raba po potyčce v hospodě.

„Bohdal psal knížeti?“

„Jistě. Musel ho zpravit o tvé zradě.“

„Lžeš.“

„Nelžu,“ zasmál se Svinek. „Říkal mi to hned ráno rychtář. A říkal mému pánovi, ať připravíme šibenici.“

Svinek byl otrok Blahoty, starého městského kata. Byl přidělen na hlídání Stacha a měl hlavně za úkol nepouštět k němu nikoho, po kom by mohl Stach dát zprávu o tom, jak to opravdu probíhalo v hospodě.

„Na šibenici,“ opakoval Stach a najednou si vzpomněl na pocit, který měl, když tehdy viděl se Smolou jednoho z oběšenců v knížecím ležení.

„Zemřu tedy provazem,“ opakoval znovu polohlasem.

„No jo.“ Svinek si strčil prst do úst a nehtem seškraboval kousky chleba uvízlé mezi zuby. Potom si chvíli přejížděl jazykem po sklovině a spokojeně pomlaskával. Zkontroloval si, jestli mu na haleně nezůstal ani drobek, a potom došel ke schodům vedoucím ze sklepa.

„Dostanu taky něco nažrat?“ zařval nahoru. „Bohové! Vězni si tu žerou jako o slunovratu a ubohej hlídač má pojít hlady? Co?“

Seshora se ozvalo něco, co měla být odpověď. Svinek se otočil a spokojeně se podíval na Stacha.

„Jestli něco cekneš, tak příště jsi i bez vody.“ Ukázal na poloprázdný džbán na zemi.

Ozvalo se dupání, jak po schodech scházelo více osob. Svinek se zvedl ze stoličky a utřel si pusu.

Ve sklepení se víc rozsvítilo, jak dovnitř vešli dva – Vatan a Zahora s pochodněmi. Stoupli si tak, aby osvětlovali klec, ve které byl Stach. Po nich vstoupili další. Bohdal, Raba, několik dalších ozbrojenců, rychtář a členové rady. Rozestoupili se tak, aby všichni viděli na Stacha. A on pozoroval je, přidržuje se mříží. Nastalo ticho. Bohdal natáhl ruku k Rabovi a ten mu do ní podal svinutý pergamen.

Bohdal se na něj ani nepodíval a podal ho rychtáři. „Čti!“ poručil.

Rychtář slavnostně rozvinul pergamen. „Já, kníže Litomir, pán Bohemie, Moravie a dalších území, dávám na vědomí, že rytíř Stach se dopustil zrady na mé osobě. Tímto dopisem ho zbavuji veškerých výsad, které mu jako rytíři náležely, a odsuzuji ho k trestu pověšením jako mrzkého zločince. Jeho tělo bude rozčtvrceno a spáleno a popel rozhozen po větru do všech světových stran.“

Rychtář smotal pergamen.

„Chceš k tomu něco dodat?“ zeptal se.

„Chci napsat dopis knížeti. A odeslat ho člověkem, kterého si určím. Mám právo se obhájit.“

Nastalo ticho. Konšelé a ostatní okolostojící pokukovali po Bohdalovi.

Ten se na Stacha jedovatě usmál. „To nepůjde, můj milý,“ řekl výsměšně. „Kníže Litomir i s celým vojskem zahynul v boji, když se pokusil dobýt zpět hlavní město Bohemie. Země je bez knížete a ty se nemáš ke komu odvolat. Smůla, co?“ Znovu se usmál na Stacha.

„Schovávali jste to obvinění, dokud jste si nebyli jistí, že je kníže mrtvý! Abych se neměl možnost odvolat!“ zalomcoval Stach mřížemi.

Bohdal se otočil k muži v kápi. „Blahoto! Za tři dny za svítání se bude tenhle zrádce houpat. Rozumíš?! Za tři dny.“

Muž v kápi zakýval hlavou.

Mučírna ve sklepení radnice se začala vyprazdňovat. Nakonec v ní zůstali jen Stach a Svinek. Stach visel rukama za mříž a s hlavou skloněnou potichu proklínal svůj osud. Svinek se zhroutil na stoličku a složil hlavu do dlaní.

„Už jen tři dny,“ vzdychal. „A pak budu muset zase dělat kašpara tomu dědkovi,“ zuřil. Potom vstal a v návalu vzteku kopnul do džbánu s vodou, který tam před chvílí odložil. Džbán narazil na mříž a rozpadl se na několik kusů. Voda se rozšplíchla po sklepení.

„Tak se podívej, co jsi udělal!“ rozkřikl se Svinek na Stacha. „Rozbil sis džbán a budeš bez vody!“

Stach to nekomentoval. Unaveně si lehl na tu trochu slámy, co tam v koutě ležela, a zamračeně zíral na strop mučírny.

Tři dny utekly rychle a Stach stál na popravčí stoličce. Ruce svázané za zády tak silně, že už v nich dávno ztratil cit. Jen s námahou se držel na nohou, protože Svinek usoudil, že jídlo je mu, jako už skoro mrtvému, k ničemu, tak mu sežral i tu trochu, co Stach dostával. Vedle něj stál v kápi Blahota, městský kat. Svinek, také v kápi, mu právě připravoval menší stoličku.

Blahota se s hekáním na ni vyšplhal. „Trošku jsem ti to zpříjemnil,“ zašeptal potichu Stachovi do ucha.

„Zpříjemnil?“ nechápal Stach.

„Provaz, hochu, provaz je krátký. Nezlomíš si vaz, ale začneš se dusit. Pomalu, pomaloučku. Budeš bojovat o každé nadechnutí. Lapat po dechu. Svíjet se v křeči,“ šeptal Blahota.

„Ty jsi ale svině,“ zasyčel Stach.

„Posereš se. A lidi to uvidí. Ďáblův holomek se posral na šibenici,“ začal se přidušeně chechtat Blahota. Svinek se dal také do tichého smíchu, zatímco druhý Blahotův otrok, mohutný a němý, stál s tupým výrazem vedle.

„Dlouho, dlouho jsem neměl popravu,“ liboval si Blahota. „Tuhle si musím užít. Kdoví, kdy zase budu věšet rytíře. Chichichi. Věšet rytíře. Asi už nikdy.“

Stach sledoval východ slunce. V duchu si odříkával modlitby pro zemřelé.

„Tebe to ale asi nezajímá,“ zamručel zklamaně Blahota. „Němáku, ty hovado tupý! Mám to všechno dělat sám?!“ zakřičel na němého otroka.

Němák přiskočil a nasadil Stachovi oprátku okolo krku. Pevně dotáhl. Stacha překvapilo, s jakou intenzitou ucítil dotek konopného provazu na svém krku.

„Vše je připraveno, výsosti!“ uklonil se Blahota k Bohdalovi.

Bohdal čekal. Stach na něm viděl, jak si vychutnává okamžik svého triumfu. Za Bohdalem stál Raba. Na rtech měl ironický úšklebek.

„Tak dělejte. Mám před sebou docela dlouhou cestu!“ vyštěkl otráveně Stach.

Bohdal se zamračil, a i Raba sebou trhl. Pokynuli dolů. Jeden z biřiců rozvinul dopis od knížete a trhaně začal slabikovat text.

„Blá blá blá!“ zakřičel Stach.

„Sklapni!“ Bohdal vstal. „A sklapni i ty!“ vyštěkl na biřice. „Nemám náladu nechávat toho zrádce mezi živými ani o chvíli déle! Kate, konej svoji povinnost!“ pokynul Blahotovi.

„Dělejte, vy sráči!“ zařval Blahota na otroky.

Němák a Svinek přiskočili a podtrhli stoličku, na které Stach stál. Oprátka se sevřela Stachovi okolo krku. Začal lapat po dechu a dusit se. Instinktivně mrskal nohama, hledaje oporu. Nic nenašel, jen se jeho tělo víc houpalo a oprátka se víc utahovala. Oči se mu začaly kalit a jazyk se mu tlačil z úst, jak se zoufale tělo snažilo nadechnout. Instinktivně zatnul krční svaly a podařilo se mu dostat do plic trochu vzduchu.

„Pomožte mu,“ uslyšel skřípavý hlas Blahoty. „Nějak se mu nechce odejít.“

Němák a Svinek chytili Stacha, každý za jedno rameno, a zavěsili se na něj.

Oprátka se dotáhla a ten slabý přísun vzduchu ustal docela. Ozvalo se praskání. Oba katovi pomocníci se ještě jednou zavěsili a pokrčili nohy. Stach cítil, jak z něj život odchází mílovými kroky. Z posledních sil sebou škubl. Ozvalo se nové zapraskání.

Šibenice praskla. Její břevno neudrželo váhu tří těl a zhroutila se. Jedno z jejích ramen se odrazilo od země a druhým koncem praštilo Němáka do hlavy. Němák padl jako podťatý. Svinek vyskočil, ale nohy se mu zamotaly do lana, a padl na zem také. Jediný, kdo zůstal stát na nohou, byl městský kat Blahota.

Ozvaly se výkřiky úleku mísící se s posměšky.

„Blahoto! Ty starej blázne! Neumíš udělat pořádně svoji práci?!“ zařval Bohdal.

„To já ne! To tyhle hovada!“ Blahota kopnul ležícího Svinka do hýždě. „Dali mu krátkej provaz!“

Stach ležel na zemi v polobezvědomí. Okolo něj dopadaly nadávky a kusy bláta. Lidé metali nadávky a posměšky na adresu kata. Na Blahotu a Svinka i bezvládného Němáka začalo dopadat bláto, kamení a koňská hovna.

„Dodělej to!“ uslyšel Bohdala. „Rozsekej ho na kousky!“

„Poprava není dokončená tak, jak je dáno!“ protestoval Ctirad.

„A co má být?“

„Je to špatné znamení.“

„Ale hovno.“

„Je to na vaše bedra.“ Ctirad překřížil prsty.

Vše utichlo. Lidi přestali házet posměšky a kamení na šibenici. Vše se obrátilo směrem k Bohdalovi a Rabovi. Bohdal mlčel a nervózně se popotahoval za bradku.

„Rozsekejte ho a serte na protokol,“ ozval se Raba.

Blahota vytáhl popravčí meč z pouzdra. Lidé začali pokřikovat a zvedat proti šibenici překřížené prsty jako obranu proti špatnému znamení.

„U toho nebudu,“ zvedl se Ctirad a odcházel. „Je to proti vůli mrtvého knížete.“

„Sekej, ty prasečí mozku!“ vykřikl Raba na kata.

Blahota se rozpřáhl nad ležícím Stachem.

„Počkej!“ vykřikl najednou Bohdal. „Má pravdu. Proč pokoušet bohy? Uděláme to podle protokolu,“ zasmál se. „Blahoto! Vezmeš ho k sobě do katovny! Máš tam přece vězení?!“

„Ano, pane. Ale moc ho nepoužívám,“ kývl kat hlavou.

„Tak ho budeš používat. Dáš ho dohromady. Popozítří se na něj s Rabou přijedeme podívat. A další den, za svítání, bude to hovno viset, i kdyby se všichni bozi proti tomu spikli. Jasný?!“

„Ano, pane,“ řekl zkroušeně Blahota.

„A, Blahoto, jestli i tahle šibenice spadne, tak jsi bývalý kat města Krudomu. Rozumíš?“ zahrozil Bohdal na Blahotu pěstí.

„Ale pane…“ nešťastně zakoktal Blahota.

„To je moje přání! Vše půjde na tvoje náklady! Za tu zpackanou popravu!“

Lidé přestali povykovat a souhlasně začali mručet.

„Udělám, co žádáte,“ sklonil hlavu městský kat.

Stach ztratil úplně vědomí.

Sen I.

„Stachu,“ uslyšel hlas.

Podíval se směrem, odkud hlas přicházel. Viděl jen velkou záři a v ní nezřetelnou postavu.

„Stachu.“

Zaostřil na postavu. Její rysy se pomalu zostřovaly.

„Stachu.“ Zář světla okolo postavy pohasla. „Proč mě odmítáš?“

Stach mlčel.

„Přijmi mě a nebudeš již nikdy trpět. Dám ti vše, o co požádáš. Lásku, bohatství, věčný život.“

Stach zavrtěl hlavou.

„Pokloň se mi. Nic víc. A já tě osvobodím. Nechceš přece umřít.“

Stach mlčel.

„Jak chceš,“ posmutněla postava. Mávla rukou ke Stachovi a z její dlaně vytryskl proud ohně.

Narazil Stachovi do obličeje. Byl ledově studený.

Stach se probudil.

Obličej měl mokrý. Nad ním stála postava s miskou v ruce.

„Vstávej, ty prase,“ uslyšel hlas Svinka.

Ledová podlaha studila. S námahou se nadzvedl. Krk ho pálil a polykání mu dělalo potíže.

„Kde to jsem?“ chtěl říct, ale hlas mu selhal.

Svinek nabral z vědra do misky znovu vodu a chrstl ji na Stacha. „Vstávej, ty prase,“ opakoval.

Stach se zkusil nadzvednout. Ale ruce i nohy byly bez života. Znovu mu Svinek chrstl vodu do obličeje.

„Nech ho,“ uslyšel skřípavý hlas, „je vzhůru.“

Stach lehce pootočil hlavou. Na malé stoličce seděl vedle něj Blahota, městský kat.

„Můžeš mluvit?“ zeptal se Stacha.

Stach to zkusil, ale potom zavrtěl hlavou.

„No, snad se to dá dohromady,“ vzdychl Blahota. „Že jsme to ale dobře zařídili.“ Pokynul Svinkovi.

Svinek chytil Stacha pod paží a odtáhl ho ke stěně. Tam ho opatrně opřel o zeď. Stach mlčel.

„No, víš přece. Je ti jasný, že to s tou šibenicí nebyla náhoda?“ Blahota se úlisně usmíval.

Stach věděl, že to náhoda byla. Přesto lehce kývl hlavou. Blahota kývl na Svinka. Ten nabral z vědra vodu a přiložil ji Stachovi k ústům. Stach se zkusil napít, ale nešlo to. Přes nateklý krk neprošla ani kapka.

„Jak ti je?“ zeptal se Blahota.

Stachovi se podařilo lehce pokrčit rameny.

„Zlepší se to,“ ujišťoval jej Blahota. „Svinek ti dá na ten krk obklad a zlepší se to.“

Svinek kýval hlavou.

„Musíš zesílit.“

Svinek zase úslužně kýval.

Blahota se naklonil k Stachovi. „Máme společného nepřítele. Víš přece koho?“

„Bohdal?“ zahýbal Stach rty.

„Ano,“ spokojeně se usmál Blahota. „Nenávidíme ho, že ano?“ Podíval se na Svinka. Stach ani nezvedl oči, aby se přesvědčil, jestli Svinek souhlasí.

„Trápí nás a okrádá,“ pokračoval Blahota. „Hrozně moc okrádá.“ Pokračoval a díval se přivřenýma očima na Stacha. „Jsem rád, žes mu to vrátil.“

Stach mlčel. Před očima se mu začínalo tmít, jak se mu stále do plic dostávalo málo vzduchu.

Pomalu ztrácel vědomí.

„Řekni: Kam jsi schoval ty zlaťáky?“ uslyšel nad sebou Blahotův hlas.

Znovu se s trhnutím probudil. Ležel na kavalci, přikrytý dekou. Krk ho bolel a měl velkou žízeň. Byla tma. Zkusil pohnout rukama. Šlo to. Problém byl, že měl na rukou okovy. Zkusil je sundat. Samozřejmě to nešlo. Po hmatu nedokázal ani pořádně najít zámek, natož ho nějak otevřít. Řetěz od okovů procházel velkým kruhem připevněným ve zdi. Opatrně vstal a zkusil jít až tam, kam mu řetězy dovolovaly. Bylo to jen na tři kroky. Lehce nohou zkoušel prostor před sebou. Nic nenahmátl. Začal se vracet a zkoumal prostor okolo sebe. V jednom místě nahmátl kus dřeva. Vědro. Do poloviny plné vody. Smrdělo hnilobou a hnojem. Nejprve vodu ochutnal v dlani. Chutnala podobně, jak smrděla.

Zabořil hlavu do vody a pil. Způsobovalo mu to obrovskou bolest, ale chladná voda proudící mu do žaludku mu pomáhala bolest překonat. Přestal pít, až když cítil, že je úplně plný. Lehl si na zem a snažil se vzpomenout na poslední události. Tak přežil. Je ve vězení v katovně. Blahota si myslí, že někde ukryl Bohdalovy zlaťáky. A za chvíli znovu poprava. Jak dlouho tu vlastně je? Stach si položil ruku na čelo. Studený řetěz mu ho chladil. Kde vůbec je katovna městského kata? Přemýšlel.

Nevěděl. Dolezl zpátky na lůžko a snažil se usnout.

Probralo ho rachocení otevírajících se dveří. Do místnosti vešli Svinek a Blahota. Svinek nesl plechový talíř a džbán. Blahota svíci a malou stoličku.

Stach si sedl na postel.

Svinek před něj položil talíř, džbán a odněkud vytáhl malý pohárek. Nalil ze džbánu Stachovi víno a udělal několik kroků zpátky. Blahota se zatím posadil na trojnožku ke dveřím. Stach mžoural do světla svíčky.

„Jez,“ pousmál se Blahota. „A pij,“ ukázal na pohárek.

Stach zarachotil řetězy a napil se. Víno bylo trpké a na patře nechávalo „ocas“, ale bylo to lepší než voda z vědra. Krk ho bolel. K jídlu donesl Svinek nějakou kaši. Nedalo se určit, co to bylo, Stach tipoval na rozvařené zelí a celer. Jedl pomalu, zatímco Blahota se Svinkem ho sledovali. Když dojedl, vytřel prstem zbytek kaše a zapil to vínem přímo ze džbánu.

Poděkoval. Blahota kývl. Stach seděl a čekal. Věděl, co přijde.

„Jídlo je drahé,“ zaskřehotal Blahota.

„Za ten blaf bych nedal v hospodě ani měďák,“ odsekl Stach.

Blahota zbrunátněl a Svinek udělal krok kupředu.

„Za dobré jídlo můžu dát i zlaťák,“ řekl Stach dřív, než Blahota otevřel ústa. „Ale za opravdu dobré jídlo,“ dodal.

Blahota se zamyslel. „Dělám kata už přes třicet let,“ začal rozvláčně. „A znám svoji práci. A vím, že mi hodně lidí zaplatí i třeba tisíc zlatých za to, abych je dlouho netrápil.“ Podíval se výsměšně na Stacha. „Tisíc zlaťáků. Kulatých, lesklých. Takových, co se ztratily panu Bohdalovi.“ Jedovatě se pousmál. „Takže, pane rytíři. Záleží na vás. Nechám vás chvíli o samotě, abyste si to rozmyslel. Ale moje nabídka je jednoduchá. Buď blafy, za které byste v hospodě nedal ani měďák, a klid do popravy. Nebo společnost kata a jeho čeledínů na dobu, než si na tebe vrchnost vzpomene. A můžu tě upozornit, že i popravu dokážu zařídit rychlou a bezbolestnou, nebo pomalou a hodně bolestivou.“ Zvedl se ze stoličky. „Rozmýšlej o tom, pane rytíři. A rozmýšlej dobře. Záleží jen na tobě, jak hodláš prožít ten krátký čas, co ti na tomhle světě zbývá.“

Blahota pokynul Svinkovi a otevřel dveře.

„Vědro,“ ukázal Blahota Svinkovi. Ten se otočil a sebral z podlahy vědro s vodou. Oba vyšli ven i se svící. Stach osaměl ve tmě v prázdné cele.

Ozvalo se rachocení závory. Stach zvedl hlavu a mžoural do světla svíce.

„Tak co?“ zeptal se Blahota. „Nevzpomněl sis?“

Stach pootočil hlavu.

„Tvoje chyba.“ Blahota pozvedl ruku s pohárem a z výšky lil před Stacha vodu. Voda prskala po kamenné podlaze a rozstřikovala se po okolí. Stach si olizoval vyprahlé rty.

„Dneska bude vepřové,“ skřehotal Blahota. „Svinek jel do města koupit sele. Vypečené selátko. Křupavá kůrčička.“

Stach mlčel.

„Škoda. K čemu ti ty peníze budou?“ vztekal se Blahota, když viděl, že to na Stacha nepůsobí.

„Po jídle tedy přejdeme k jinému režimu. Řeknu Svinkovi, aby připravil žebřík. A i ty se připrav. Na bolest.“

Zabouchl dveře a nechal Stacha v naprosté tmě. Stach čekal, až kroky odezní. Potom se sklonil a snažil se z kamenné podlahy vysát trochu vody, co tam zůstala. Najednou měl pocit, že není v cele sám.

„Je tu někdo?“ zeptal se do tmy.

Ticho. Znovu se sklonil nad podlahu.

„Proč mu neřekneš, že těch tisíc zlatých byla jen šalba?“ ozvalo se ze tmy.

Stach se v úleku vztyčil. „Upíre?“ zeptal se.

„Upíre… To je takové všeobecné. Jako kdybych ti říkal člověče. Ty se jmenuješ Stach?“

„Ano.“

„Říkej mi Lišku. Jsem z dlouhého rodu Bazilišků.“

Stach vrtěl hlavou. „Kde jsi?“ zeptal se.

„Kousek od tebe. Nekruť hlavou. Nevidíš ve tmě, na rozdíl ode mě.“

„Co mi chceš?“

„Zkus hádat.“

„Nevím.“

„Pomohl jsi mi. Peklo svoje dluhy platí.“

„Nestojím o pomoc pekelníka.“

„Já také nestál o pomoc od smrtelníka. Ale jak chceš.“

Chvíli bylo ticho.

„Upíre?“ nevydržel to Stach.

„Lišku,“ opravil ho upír.

„Lišku?“

„No? Co si přeješ, Stachu?“

„Možná, kdybys mi sehnal pohár vody, bral bych dluh jako vyrovnaný,“ nasucho polkl Stach.

„To je pro mě dost výhodný obchod,“ pochválil si Lišek.

„Tak co?“

„Ne ne,“ odmítl Lišek, „měl bych pořád pocit dluhu.“

„A co jiného?“

„Nevím. Něco navrhni.“

„Já nevím.“ Stach měl hlad a žízeň a nemyslelo mu to. „Můžeš mi sundat ty pouta?“ Zachrastil okovy.

„To by bylo asi ono. Tys mi sundal pouta, já ti sundám pouta,“ ozvalo se ze tmy.

Stach se zarazil. „Opravdu?“

„To není nic těžkého, překonat tyhle zámky.“ Něco nadzvedlo Stachovi ruku. Ozvalo se cvaknutí a Stach měl ruku volnou.

„Ještě druhou.“ Stach zachrastil řetězem.

„No jo. Ale proč ten spěch? Nikdo ti sem nepřijde.“ Lišek otevřel druhý okov.

„A teď dveře.“

„Promiň, příteli, ale ty jsi mi dveře také neotevřel.“ Ozvalo se zabouchnutí dveří a tiché zacvaknutí závory.

„No moment. Myslel jsem…“

„Pouta za pouta. Zbytek si pomoz sám.“

„Upíre! Lišku?!“ zavolal Stach. Odpovědí mu bylo ticho.

Ozvalo se zarachocení. Stach se probudil. Přes malé zamřížované okénko ve dveřích viděl, jak někdo sestupuje po schodech dolů. Hodil pokrývky na postel a stoupl si ke dveřím. Řetěz, kterým byl spoután, si omotal okolo ruky tak, že z ruky utvořil ocelovou kouli. Druhou ruku si nechal volnou.

Někdo došel až k jeho cele. Svíčka trochu zaplápolala, jak neznámý zápasil se závorou.

„Stachu,“ uslyšel Blahotův hlas, „tohle je poslední šance.“ Blahota otevřel dveře a vstoupil dovnitř.

„Tak co? Vzpomněl sis, kde ty zlaťáky máš?“ Pozvedl ruku se svící a překvapeně se zahleděl na postel.

„Nemám si co vzpomínat. Já přesně vím, kde ty zlaťáky jsou,“ nahnul se Stach a sfoukl svíčku.

Chvíli bylo ticho, jak Blahota oněměl strachy, a přesně tohle Stach chtěl. Chytil Blahotu za ruku a vtáhl ho víc k sobě do cely. Blahota narazil na zeď a sklouzl po mokré podlaze. Stach měl východ volný. Proklouzl ven, ale dveře nechal pootevřené.

„Ty hovado zasraný!“ probral se z úleku Blahota a začal se štrachat na nohy. „Jak ses dostal z okovů?“

Mával poslepu před sebou zhaslou svíčkou.

„Lehce.“

„Bez klíče?“ zuřil Blahota.

„Tak.“

„Svinkůůůů!“ zařval Blahota.

„Ten tě neuslyší,“ zasmál se Stach.

„Svinkůůůůůůůů!!!“ zařval Blahota z plných sil.

„To už je lepší,“ pousmál se Stach. Potom pěstí udeřil Blahotu tam, kde podle hlasu odhadl obličej.

Městský kat se poroučel k zemi. Stach zavřel dveře cely a zajistil na závoru. Ozvalo se dupání, jak se Svinek valil po schodech dolů. Stach si stoupl ke dveřím a nastavil nohu. Svinek zaškobrtl a padl k zemi. Svíčka mu z rukou vypadla a zhasla.

„Pane, já jsem o něco zakopl,“ vzdychal Svinek ze země. „A zhasla mi svíčka.“

Stach se nechal navigovat Svinkovým hlasem. Klekl mu na záda a řetěz mu přehodil okolo krku.

„Tak, prasečí mozečku. Myslím, že dnešní večeři za tebe dojím já.“ Utáhl Svinkovi řetěz okolo krku.

Svinek se vzepjal. Byl robustní postavy a měl sílu. Stach byl zesláblý po mučení a mnoha dnech hladu a žízně. Cítil, že dlouho nevydrží. Svinek se postavil na všechny čtyři i se Stachem na zádech. Toho Stach využil a okamžitě omotal nohy Svinkovi okolo pasu a dál utahoval řetěz. Svinek se postavil i se Stachem. Lapal po dechu a mával rukama za sebe, ve snaze strhnout ze sebe nezvaného návštěvníka. Stach sebou trhnul a Svinek ztratil rovnováhu. Dopadli na zem. Svinek se převalil a dostal Stacha pod sebe. Stach teď ležel na zádech, nad ním zády Svinek, který se zoufale vzpínal. Byl těžký a Stachův krk byl stále ještě těžce pohmožděný po zpackané popravě. Brzo se Stachovi nedostávalo dechu a před očima se mu začala dělat rudá kola. Přesto se držel pevně Svinkova těla. Nohy obtočené okolo pasu, rukama pevně svíral řetěz na Svinkově krku. Svinek sípal a převaloval se. Potom jeho pohyby začaly umdlévat. Stach stále držel. Svinek sebou několikrát trhl a jeho pohyby ustaly. Stach nepovoloval. Sípavě dýchal. Celé tělo měl jako v ohni a hlava mu třeštila bolestí. Přesto z posledních sil stále více utahoval řetěz.

„Myslím, že to má za sebou,“ uslyšel hlas.

„Ty jsi tady, upíre?“ lekl se Stach.

„Lišku,“ opravil ho upír. „Jsem tady,“ potvrdil Lišek.

Stach povolil řetěz a odstrčil ze sebe Svinkovo tělo. Ležel na kamenné zemi a přes roztrhanou košili cítil mrazivý chlad. Těžce dýchal, jak se mu nedostávalo vzduchu. Dokonce měl pocit, že na pár chvil ztratil i vědomí.

„Stachu?“ uslyšel Liškův hlas.

„Hmm.“

„Nic. Jen jsem se ujišťoval, jestli jsi taky neumřel.“

„Mám pocit, že ještě ne. A co ten vedle? Ten je opravdu mrtvej?“ ujišťoval se.

„Ano. Srdce mu netluče a tělo začíná chladnout. Krev nekoluje.“

„Krev co?“

„To nic.“

Stach si ztěžka sedl. Hlava se mu motala a ve tmě se neorientoval. Opatrně hmatal okolo sebe. „Lišku?“ promluvil do tmy. „Když už jsi tu, můžeš mě vyvést z tohohle sklepa?“

„Jistě. Pojď za mým hlasem.“

„To asi nebude tak jednoduchý.“ Stach se převalil na všechny čtyři a zkusil udělat několik kroků.

„Chceš pomoct?“ zeptal se Lišek.

„Možná zvednout.“

Něco ho chytlo za ruce a začalo ho zvedat. Šlo to ztuha. Kolena se Stachovi několikrát podlomila, a tak to trvalo, než se vrávoravě postavil.

„Dík,“ poděkoval a tápavě mával před sebou.

„Pojď za mým hlasem,“ uslyšel Liška. „Vzal bych tě za ruku, ale schody jsou úzké.“

Stach opatrně s napřaženýma rukama tápal za Liškem. Na schodech několikrát upadl, ale po chvíli se rozjasnilo. Vyšli do místnosti, kde bylo jakés takés světlo. Stach se ostražitě rozhlížel.

Místnost byla kuchyň i předsíň dohromady. Jedny dveře vedly ven, druhé, pootevřené, ukazovaly místnost, kde asi starý Blahota spal. Třetími právě vystoupali Stach s Liškem ze sklepa. Stach se znovu rozhlédl.

„Ještě je tu Němák,“ varoval Liška.

Lišek se držel v přítmí světnice. „Leží ve stodole. Ještě se neprobral od té rány, co dostal do hlavy.“

„Kde?“

„Tímhle směrem,“ ukázal mu Lišek.

Stach vykročil ke dveřím. Před nimi se zastavil.

„Ty nejdeš se mnou?“ zeptal se.

„Nemůžu na denní světlo.“

Stach chápavě pokýval hlavou a chytil se kliky.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Lišek.

„Musím ho zabít dřív, než zabije on mě.“

„V tom stavu, v jakým jsi? Vždyť tam ani nedolezeš.“

„Musím,“ opakoval umíněně Stach.

„Myslím, že nemusíš nijak spěchat. Pokud se probere, bude mít jiné starosti než tebe. Je v bezvědomí už dva dny. Mimochodem, necítíš nic?“

Stach se zastavil. A nasál vzduch. Vůně pečínky ho málem připravila o rozum. Prudce se otočil ode dveří. Kuchyně byla zároveň i jídelnou. Nízký stůl, malá hliněná pec a hromada dřeva. Na peci položený hrnec, na stole džbán. Udělal dva kroky a popadl džbán s pivem, který stál na stole. Hltavě pil, zatímco mu pivo teklo okolo úst a tvořilo na špinavé tunice velká mokrá kola. Pil, dokud neměl pocit, že praskne. Potom odložil džbán a vrhl se na hrnec na plotně. Byla v něm jáhlová kaše. Nabíral prsty, srkal, foukal a polykal.

„Pečínka je v peci,“ poradil mu Lišek.

Stach popadl kus hadru a vytáhl z pece napůl snědené sele. Položil ho i s pekáčem na stůl a nožem začal ukrajovat kusy masa a kůže. Lišek zavrtěl hlavou a podal Stachovi kus chleba, který se válel na stole. Stach do sebe ládoval maso a chleba a chleba a maso. Občas si přikousl cibule, aniž by se obtěžoval jejím loupáním.

„Žereš jako hovado,“ upozornil ho Lišek.

Stach zavrčel jako naštvaný vlk a Lišek se odsunul do temnějšího kouta místnosti. Stach se rozhlédl po okolí. Popadl sekeru pohozenou u pece a dal si ji vedle sebe.

„Na copak ji máš?“ zeptal se Lišek.

„Znovu se zajmout nenechám,“ zahuhňal Stach plnou pusou.

Lišek to zatím nekomentoval. Stach se ještě chvíli cpal, dokud se mu neudělalo totálně zle. Potom se vypotácel ven a se sekerou v ruce padl k hnojišti. Lišek ho pozoroval otevřenými dveřmi.

„Takhle to dopadne, když se budeš přežírat,“ zavolal na Stacha, když uslyšel typický zvuk zvracení.

Stach ještě chvíli dávil, pak se zvedl a odpotácel zpátky. „Hovno,“ odpověděl jenom Liškovi mezi dveřmi. Znovu si sedl ke stolu a znovu začal jíst. Tentokrát ale jedl pomalu a zapíjel to opatrně pivem.

„Mám hlad, no,“ vysvětlil Liškovi.

Lišek to nekomentoval. Ruce propletené na prsou, jen lehce pokrčil rameny.

Stach dopil a položil džbán dnem vzhůru, což bylo v hospodách jasné znamení, že hospodský je pomalý. „Je tu ještě někde pivo?“ zeptal se Liška.

„V sudu ve sklepě. Tam, odkud jsme vylezli.“

Stach kývl na Liška, ale ten nereagoval.

„Nedoneseš mi?“ zeptal se ho Stach.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Lišek.

„A proč? Vidíš přece dobře potmě.“

„No a?“

„Mohl bys?“

Lišek zavrtěl hlavou.

Stach chvíli otráveně přežvykoval kus kůže, potom třískou z pece zapálil svíčku a se džbánem v ruce se vydal dolů.

Ve sklepě se nejprve pořádně rozhlédl. Sklep byl velký. Dříve byl asi častěji využíván jako mučírna, na kamenných stěnách i v podlaze trčelo několik zapuštěných železných kruhů. Dokonce zde bylo i pár děr, kde asi byl zaklíněn žebřík na mučení. V koutě a po stěnách viselo několik zrezivělých mučicích nástrojů. V jednom místě byly troje pevné dveře. Jedny byly zavřeny na závoru a dvoje byly otevřené. Stach nakoukl do prvních přes zamřížované okénko. Na zemi v cele tam ležel městský kat Blahota. Ve dvou dalších, otevřených, byly naházeny krámy. U stěn stály vyrovnané láhve s vínem a kořalkou, poloprázdný soudek s pivem, velké hliněné hrnce s kysaným zelím a nakládané okurky. Viselo tam i pár kusů uzeného masa a další věci. Stach nabral pivo do džbánu, vzal si jednu okurku a lehce kopnul do ležícího těla Svinka. Žádná odezva. Nakoukl znovu do cely, kde ležel Blahota. Potom položil džbán s pivem na zem, okurku si strčil do pusy a chytil mrtvé tělo Svinka pod paží. Chvíli s ním zápasil, dokud se mu ho nepodařilo zavěsit za krk na hák přímo proti Blahotově cele. Potom zapálil ztracenou Svinkovu svíčku a položil ji tak, aby osvětlovala Svinkovo tělo. „Ať se máš, Blahoto, na co koukat, až se probereš,“ zasmál se Stach vesele, dojedl okurku, vzal džbán a svoji svíčku a vyrazil nahoru.

„Co jsi tam tak dlouho dělal?“ ptal se Lišek.

„Bavil jsem se.“ Stach měl po pivě a jídle lepší náladu. Lišek se ušklíbl.

Stach se podíval ven. Stmívalo se. Vzal sekeru a otočil se k východu. „Jdu dokončit práci,“ vysvětlil Liškovi.

„Počkej, než se setmí,“ požádal ho Lišek.

„Proč?“

„Chci být u toho. A nemůžu za světla.“ Lišek kývl směrem ke dveřím.

Stach se zarazil. „Proč chceš být u toho?“ zeptal se.

„Proč ho chceš zabít?“ odpověděl Lišek otázkou.

„Protože mám chuť a sekeru.“ Stach potěžkal sekeru. „A protože by mohl mluvit.“ Zamračil se. Došlo mu, že mluví nesmysly.

„Je to Němák. Nemluví,“ poučil ho Lišek.

„Tak mě nějak prozradí.“

Lišek lehce zavrtěl hlavou. Stach mlčel. Potom se přisunul ke kamnům. Sekeru opřel o stěnu a nahříval si ruce. „Počkám,“ řekl Liškovi.

Ten kývl hlavou na poděkování.

Netrvalo dlouho a setmělo se. Prošli přes zablácený dvorek do stodoly. Na seně tam ležel Němák.

Sklonili se nad ním. Stach vytáhl nůž, se kterým před chvílí řezal jídlo, a přiložil ho Němákovi ke krku.

„Není to škoda?“ zeptal se Lišek.

Stach se zamyslel. „To je pravda,“ potvrdil. „Zaneřádím krví celou stodolu, a to je docela kvalitní seno.“ Lehce sáhl pod Němáka a prohnětl slámu mezi prsty. „Tak ho uškrtím,“ rozhodl Stach a položil nůž na zem.

Lišek rozevřel Němákovi dvěma prsty víčko. Chvíli pozoroval jeho zorničku. „Co se mu přesně stalo?“ zeptal se.

„Spadlo na něj břevno ze šibenice. Na hlavu. A potom spadl z lešení, na kterém stála ta šibenice. Taky na hlavu.“

„Může se probrat.“ Lišek pustil víčko.

„No právě.“

„Můžu mu uvařit speciální nápoj.“

„Speciální?“

„Z bludného kořene. Jeho mysl zabloudí.“

„Zabloudí?“ nechápal Stach

„Ztratí paměť,“ vysvětlil Lišek.

„A k čemu to bude?“

„Potřebuješ přece někoho na práci.“

„Já?“ ukázal Stach nechápavě na sebe.

„Jistě. Jak dlouho tu chceš být?“

Stach se zamyslel. „Nejdřív si najdu pořádný meč.“

„A až ho najdeš?“

„Useknu s ním hlavu Rabovi a Bohdalovi,“ vysvětlil Stach.

Lišek kývl chápavě hlavou. „To je opravdu uvažování hodné rytíře,“ ušklíbl se.

„Kvůli nim je ze mě zrádce. Kvůli nim jsem vyvrhel,“ upozornil ho Stach.

„Tak vezmeš meč, prosekáš se s ním do Bohdalova hradu a zabiješ Bohdala a Rabu.“

„Jo.“

„Hmm.“

„Já vím, že je to hovadina,“ rozhodil Stach rukama, „ale máš lepší plán?“

„Ne.“

„Tak vidíš. Lepší špatný plán než žádný.“

„Lepší žádný plán než špatný,“ oponoval mu Lišek.

Stach mlčel. „Můžu se dát k loupežníkům,“ zkusil to. „A za čas…“

„Loupežníci jsou pryč,“ upozornil ho Lišek. „Od doby, kdy v noci je mimo lidská obydlí moc nebezpečno.“

Stach se znovu podíval na Němáka. „Odejdu někam daleko. Seženu peníze a potom se vrátím.“

„Daleko? Jak daleko?“

Stach pokrčil rameny. „Nevím. Musíš mně u všech bohů pořád oponovat?“

„Někdo tě pozná,“ namítl Lišek. „Budeš štvanec. Vyšlou za tebou lovce lidí.“

„Těch se nebojím,“ odfrkl si Stach.

„Ne všichni lovci lidí útočí zepředu. Dýka v jedu smáčená v temném koutě uličky, vrah ukrytý za závěsem s nožem v ruce se vynoří ve chvíli, kdy to budeš zrovna pouštět do nějaké děvky, šíp vystřelený z temného lesa. Budeš mít strach. Zabije tě už jen to věčné ohlížení se za sebe. Nebudeš nikomu věřit. Příteli, manželce, milence.“

„Proč mi tohle říkáš?“

„Jen tě varuju.“

„A co mám podle tebe dělat?“

„Vyčkávat.“

„Vyčkávat? Na co? Až se tu objeví Raba s jezdci a budou se ptát po Stachovi? Kdy se jako dokončí poprava? A co budou dělat, když zjistí, že jim nikdo neotvírá? Vtrhnou dovnitř. A začne štvanice.“

Lišek mlčel.

„Ne, milý upíre,“ zašermoval Stach Liškovi prstem před obličejem, „nebudu tu čekat. Za tu dobu už můžu být za horami za doly.“

„A co kdybys byl mrtvý?“

„Nerozumím.“

„Mrtvý. Co kdyby si všichni mysleli, že jsi mrtvý? Ale ty bys žil.“

„Na to zapomeň.“ Stach popadl nůž. „Žádný tvoje uštknutí, žádná proměna. Jestli mám umřít, tak chci bejt opravdu mrtvej.“

„To jsem nemyslel.“ Lišek zvedl ruku před Stachův obličej. „Můžu?“ zeptal se.

Stach mlčel. Lišek pomalu přibližoval ruku ke Stachově obličeji. Stach pevně sevřel nůž a připravil se bodnout. Lišek vzal Stacha za bradu a lehce mu natočil hlavu ze strany na stranu. „To by šlo,“ prohodil nakonec.

„Co by šlo?“

Lišek mlčel a přemýšlel.

„No, co by šlo?“ nevydržel Stach.

„Ne, nešlo,“ usoudil Lišek.

„Co by nešlo?“

„Nic, zapomeň na to.“

„Mluvíš jako ženská. Vybal to. Už jsi to nakousl,“ zvýšil hlas Stach a v krku ho zabolelo.

„Ne, to nemá cenu. To bys stejně nezvládl.“

„Hoho! To mě neznáš!“

„Neznám, ale tohle jen tak někdo nezvládne.“

„Když nevím, co to je, tak asi ne,“ vztekal se Stach.

„No vidíš.“

„Ale já nevím, co to je.“

„To je pro opravdu tvrdé povahy.“

„U Peruna, řekni, co to je!“

„Nosit cizí obličej.“

„Co?“

„Cizí ksicht.“

„Nerozumím.“

„Můžu ti udělat masku z Blahotovy kůže.“

„Co?“ Stach zvedl horní ret v odpudivém úšklebku.

„Pokud si ji dáš na obličej, nikdo tě nepozná,“ vysvětloval Lišek.

„Já mám svůj ksicht rád,“ pohladil si Stach strniště.

„No právě, to jsem si myslel. Ani se ti nedivím. Měl bych také strach na tvém místě.“

„Já se nebojím. Jak jsi to myslel s tím obličejem?“

„Stáhnu kůži z Blahotova obličeje a nalepím ji na tvůj.“

„Napořád?“

„Pokud si ji nesundáš, za pár hodin ti přiroste.“

„To je legrace?

„Ne.“

„Vypadal bych jako Blahota?“

„Ano.“

„A Blahota by měl můj?“

„Ne, Svinek. Jste stejně velcí.“

„To nejde. Svůj obličej nedám.“

„To bych udělal jinak. Trošku bych mu ho pozměnil.“

„Jak?“

„Takhle.“ Lišek sjel ze Stachovy brady a zajel mu za uši. Stach se lehce otřásl, když ucítil upírovy ostré nehty.

„Tady za ušima bych nařízl kůži,“ naznačil Lišek. „Potom bych tvář trošku vyplnil vlnou. Bradu také.“ Drápy změnily směr. „Okolo očí ubrat, aby nevypadaly jako prasečí. Nos.“ Lehce strčil do nosu. „Nos bych mu musel zlomit a trošku ohnout, vycpu ho drátem.“

Lišek poodstoupil a prohlédl si Stacha z větší vzdálenosti. „To by mohlo vypadat dobře.“ Lišek vzal svíčku a nasvítil Stacha z profilu. Ideální to nebude, ale z dálky nebo v přítmí to bude vypadat věrohodně.“

„To je blbost. Na to se přijde.“

„Ne. Viděl jsi někdy mrtvolu?“

„To je vtip? Viděl jsem desítky mrtvol. Možná stovky.“

„Vypadaly všechny stejně?“

„Ne. Některé neměly hlavy, jiným lezly střeva,“ zasmál se Stach.

„Takhle jsem to nemyslel. Ale po pár hodinách už začne vypadat každá mrtvola jinak. Nateče obličej, potom se propadne. Změní barvu.“

„Kdyby se řeklo, že jsem se neprobral a umřel. Jak dlouho tu vlastně jsem?“

„Dva dny.“

„Zítra přijede Bohdal s Rabou mě zkontrolovat,“ uvědomil si Stach.

„Jo?“

„To neprojde,“ zavrtěl Stach hlavou.

Lišek přemýšlel. „Možná je to hloupost, ale zkusit to můžeme. Svinek už je mrtvý. Nic se nestane, když mu ten obličej změním.“

Stach pokrčil rameny. „No,“ odplivl si do sena. „S tím si dělej, co chceš, ale mýho ksichtu se dotýkat nebudeš.“ Podíval se na Němáka, potom na Liška a odešel.

Lišek sledoval jeho vzdalující se postavu. „Vsadím vědro krve dvanáctileté panny proti lahvičce krve z prašivé krávy, že za pár dní budeš mít Blahotovu masku na svým obličeji a budeš chrochtat blahem,“ zašeptal s jedovatým úšklebkem. Potom se zadíval směrem k Bohdalovu hradu. „A pomsta bude má,“ uchechtl se.

Chvilku sledoval Němáka. „Tohle by možná taky šlo. Možná.“ Pootočil Němákovi hlavu. Chvíli sledoval tepnu na jeho krku. Opatrně se vyklonil a sledoval, jak Stach zmizel v domě.

„Tak zatím jsme tvůj život zachránili,“ vytáhl zpod haleny malou lahvičku. „Čím déle budeš žít, tím lépe,“ zašeptal a sundal Němákovi obvaz z předloktí, ostrým nožíkem rozdrápl už zaschlou ránu a nechal krev skapávat do lahvičky.

„Máš krve, že bys mohl nasytit deset takových, jako jsem já.“ Znovu opatrně vykoukl, jestli ho nikdo nesleduje. Potom ránu obratně převázal čistým kusem hadru a trochu se napil z lahvičky.

„Musíš žít, příteli, tebe ještě potřebuju,“ pousmál se na Němáka. „A tebe, Stachu, potřebuju taky.“ Zazátkoval lahvičku a strčil ji pod halenu. Potom vytáhl jinou lahvičku, odzátkoval ji, prsty obratně otevřel Němákovi ústa a nechal skanout pár kapek z lahvičky Němákovi na rty.

„Zatím jsi užitečnější takhle. Tak se hezky vyspi.“ Zatlačil Němákovi na bradu a zavřel mu pusu.

Kapitola osmá – Kat

Za pár hodin pozval Lišek Stacha do sklepa. Stach zrovna dojídal další porci selátka a moc se mu nechtělo. Když si ale uvědomil, že ve sklepě je zásoba nakládaných okurek, kořalka a pivo, rozhodl se, že se na Liškův výtvor podívá. Když došel dolů, zůstal překvapeně stát. Na zemi leželo téměř jeho dvojče. Váhavě přikročil blíž a sehnul se nad Svinkem. „Vypadá opravdu jako já.“ Stach střídavě sledoval svůj odraz ve vodě v hrnci a střídavě otáčel pohled na mrtvolu.

„No vidíš.“ Lišek opatrně uhlazoval Svinkův obličej. Stach vzal svíčku a nasvěcoval ho ze všech stran.

„Při svíčce to jde. Ale denní světlo…“ nebyl si jist.

„Bude to dobré. Nikoho to nenapadne, protože se s tím ještě nikdy nesetkal.“

„A odkud to znáš ty?“

Lišek pokrčil lehce rameny. „Jsem doktor. A ranhojič. Krom jiných profesí.“

Stach otevřel pusu k otázce, ale zase ji zavřel.

„Dáme ho do cely.“ Lišek chytil mrtvolu pod rameny a ukázal bradou Stachovi, aby se chopil druhé strany.

„Aby neutekl?“ ironizoval Stach.

„Dáme ho tam. Musím operovat ještě támhletoho,“ ukázal Lišek bradou k cele.

Stach sledoval Blahotu krčícího se v koutku cely. Z úst městského kata se táhla dlouhá slina.

„Co s ním je?“ zeptal se.

„Myslím, že zešílel. Když viděl, co provádím s jeho otrokem. To jsem nečekal, že má kat tak slabý nervy.“

„Co s ním uděláme?“

„Záleží na tobě. Jste skoro stejně vysocí a máte podobné postavy.“

„Nejsme stejně vysocí a on je o hodně hubenější,“ zavrtěl Stach hlavou.

„Budeš ohnutý. To každého zmate. A hubenější? Stachu, viděl ses někdy v poslední době?“

„Zhubnul jsem.“ Stach nadzvedl halenu a podíval se na povislou kůži na břiše.

„Takže drobné rozdíly v postavě dokážu změnit oblečením. Neměj strach, vím, že městský kat Blahota mezi lidi moc nechodil. Jednou nebo dvakrát týdně do hospody, a to v koutku vybryndal pivo a kořalku a odbelhal se zpátky. Hlavní je obličej.“ Ukázal prstem Stachovi na obličej, až Stach cukl hlavou.

„Obličej máte podobný,“ pokračoval Lišek. „Blahotova kůže je už povislá, dá se dobře sundat. Musím ji hodně promastit, aby se netrhala. Na okrajích ji musím dost ztenčit, aby se dala přilepit. Ale jak říkám, záleží na tobě.“

Stach mlčel. Sledoval ležícího Svinka. „Už jsi někdy ty obličeje měnil?“ zeptal se po chvíli.

„Jistě,“ Suverénně odvětil Lišek.

„Na kom?“

Lišek mlčel.

„Na kom?“ opakoval Stach.

„Na Rabovi,“ polohlasem odvětil Lišek.

Stach překvapeně pohlédl na Liška. „Na Rabovi?“ zeptal se.

Lišek kývl. „Jsem otrok Bohdala. A vlastně také Raby. Nechci teď o tom mluvit.“ Lišek cukl nervózně s tělem Svinka.

Stach chytil nohy mrtvoly a společně ho odnesli do otevřené cely. Položili ho na zem. Stach se narovnal a mírně do mrtvoly strčil nohou.

„Jestli jsi měnil obličej Rabovi, tak se do toho dej i v mým případě,“ souhlasil.

„V tom případě,“ Lišek lehce udeřil pěstí na zeď sousední cely, „zaživa mu tu kůži z obličeje stahovat nebudu. Chápeš to?“

Stach si procvičil prsty. „Předpokládám žádný rány do obličeje.“

Lišek kývl. „Nejlepší je čistý sek v polovině krku. Ale mám dojem, že si to chceš užít.“

„Určitě.“ Stach si dál procvičoval prsty. „Ať na vlastní kůži pozná, jak je člověku, kterýmu se nedostává vzduchu.“

Lišek znovu mírně kývl a Stach vešel do cely, kde byl zavřen městský kat Blahota, a opatrně za sebou zavřel dveře.

„Spal jsi vůbec?“ zeptal se Stach Liška, zatímco seděl na židli a Lišek mu ostrým nožíkem oškrabával zbytky vlasů.

„Nepotřebuju spát.“ Lišek otřel nůž do kusu ovčí vlny a znovu se dal do holení. „Zato ty jsi spal jako nemluvně.“

„Jak to víš?“

„Byl jsem se na tebe podívat. Potřeboval jsem se na chvíli projít. A natrhat nějaké byliny.“

„Ty jsi mě v noci sledoval?“ Stach si lehce přejel po krku.

„Ano. Ale tvého krku jsem se nedotkl, neboj. Stačila mi krev Blahoty. Sice byla už pěkně sražená, ale pořád to zasytí.“

Stach si ještě jednou lehce přejel po krku a pak dal ruku dolů. „Kolik tý krve denně vypiješ?“ zeptal se.

„Záleží na tom. Někdy stačí malá lahvička. Na den.“

„A jenom lidská?“

„Ne. Můžu i zvířecí. Ale není to ono.“

„Jinak chutná?“

„Nezasytí. Má jiné složení než lidská. Nevím, k čemu bych to přirovnal. Pro vás je to asi jako kdybys místo kusu opečené flákoty dostal kousek starého chleba.“

„Rozumím.“

Lišek pootočil Stachovi hlavu a položil mu nůž na krk. Stach ho chytil za ruku.

„Ne, Stachu,“ opakoval trpělivě Lišek, „nechci tě podříznout, abych se nachlemtal tvojí krve. Opravdu ne.“

Stach pustil ruku. „To bylo instinktivní,“ omluvil se.

Lišek začal Stacha holit.

„Přidej,“ poručil Stach. „Bohdal říkal za soumraku.“

Lišek kývl hlavou a přidal. „Vousy nevadí, ale bude tě to svědit. Než si zvykneš.“

„Opravdu by mi ta kůže mohla přirůst?“

Lišek kývl hlavou. „Namazal jsem ji zvláštní směsí. Mohla by přirůst,“ potvrdil.

„Co to je za směs?“ zajímal se Stach.

„Radši se neptej. Stačí, když ti řeknu, že to jsou rozvařené pavučiny, kůže ze slimáků a žabí oči?“

Stach zvedl prudce ruku. „Máš pravdu, nezajímá mě to.“

Lišek dokončil holení a vzal do prstů malý hrnek s mastí a začal s tím mazat Stachův obličej.

„To je ta směs?“

„Hmmm…“

„Neptám se. Nechci nic vědět,“ odplivl si Stach, když se mu kousek masti dostal do úst.

Lišek chápavě kývl. Pak vzal ze stolu kůži z Blahotovy hlavy a než Stach stihl zareagovat, natáhl mu ji přes hlavu. „Teď nemluv, neusmívej se, nemrač se a nemrkej,“ poručil Stachovi.

Stach cítil, jak nová kůže přilnula k té staré. Lišek si stoupl před něj a začal mu ji uhlazovat okolo očí.

„Nedělej ze začátku žádný grimasy, dokud tahle kůže nepřilne k tý starý,“ radil Stachovi.

Stach lehce kývl. Lišek rychle uhladil ještě napojení kůže na krku a poodstoupil od Stacha.

„Musím to říct. Jsem na sebe hrdý,“ pochválil se.

Stach se podíval do vyleštěného kousku mědi. Viděl v něm rozmazaný Blahotův obličej. Lehce zvedl palec na znamení uznání. „Můžu mluvit?“ zeptal se opatrně. Cítil, jak se nová kůže napíná a svrašťuje.

„Můžeš, ale neotvírej moc pusu.“

„Je to dobrý.“

Lišek kýval hlavou a obcházel Stacha ze strany na stranu. „Uši máš trochu jinačí než Blahota, ale to skryjí ty chlupy, co měl kat na hlavě místo vlasů. Myslím, že je to opravdu dobré.“

„Chtělo by to někoho, kdo Blahotu znal.“

„Němák. Mám pocit, že jsem ho slyšel se probouzet.“

„Němák se probouzí?“

„Jo. Dojdu pro něj.“ Lišek vzal ze stolu malou lahvičku a stoupl si ke dveřím.

„Je ještě moc světlo.“

Lišek sebral z věšáku katovskou kápi. „Tohle na tu chvilku postačí.“ Vyšel ze dveří. „Počkej tady, přivedu ti ho sem,“ poručil Stachovi.

Stach se zastavil mezi dveřmi. „Určitě nemám jít s tebou?“

Lišek zavrtěl hlavou a snažil se opatrně prokličkovat mezi loužemi na dvoře. Stach čekal. Opatrně dělal grimasy, aby se ujistil, jak kůže sedí na jeho obličeji. Někde měl pocit, že ho stahuje moc, jinde zase ani necítil, že tam něco má. Po chvíli zmizely i ty nepříjemné tahavé pocity a Stach si opatrně přejel po tváři. Na dlani cítil starou vrásčitou kůži, na obličeji jemný tlak a pocit, že se sám sebe dotýká přes silný kus látky. Znovu zkusil pár grimas a ucítil lehké prasknutí za levým uchem. Mírně si prsty domáčkl odchlíplý kus kůže za uchem.

To už ze stodoly vyšel Lišek a o rameno se mu opíral Němák. Vrávoravým krokem došli až ke katovně. Stach uvolnil dveře. Němák si Stacha vůbec nevšiml a spolu s Liškem se protáhli zárubněmi dveří. V kuchyni složil Lišek Němáka na stoličku, která pod jeho vahou nebezpečně zapraskala.

„Napít?“ zeptal se Lišek Němáka a natáhl se po džbánu.

„Otrokovi jen vodu,“ zasyčel Stach.

Lišek stáhl ruku od džbánu s pivem a nabral ve džberu do hrnku trochu vody. Podal ji Němákovi.

Němák hltavě pil. Lišek se znovu natáhl k vodě a znovu dal Němákovi napít. Po třetím hrnku zavrtěl Němák hlavou.

„Jak ti je?“ zeptal se Stach.

Němák se chytil za břicho.

„Má hlad,“ přeložil Lišek.

„To poznám taky.“ Stach kývl hlavou k chlebu na stole.

Lišek odkrojil Němákovi skývu a podal mu ji. Zatímco Němák do sebe ládoval chleba, sundal si Lišek opatrně kápi z hlavy a podal Němákovi znovu vodu. Němák vzal od Liška hrnek a na chvíli se zarazil.

Potom se otočil na Stacha a ukázal hrnkem na Liška.

„To je můj novej otrok,“ odpověděl mu Stach, zatímco se Lišek pozorně na Stacha podíval. „Je tu místo Svinka. Važ si ho, vyléčil tě z tý rány,“ ukázal Stach na Němákovu hlavu.

„A Svinek?“ bezhlasně otvíral pusu Němák.

„Utekl,“ kývl nešťastně hlavou Stach.

Němák překvapeně zvedl obočí.

„To občas otroci dělají,“ poznamenal Lišek.

Němák zabořil hlavu do dlaní.

„Tak to vypadá, že jste chtěli utéct spolu, co?“ lehce do Němáka kopl Stach.

Němák rychle zvedl hlavu z dlaní a vyděšeně s ní kroutil.

„No, nic nenaděláme. Místo Svinka je tu teď Lišek. Rozumíš?“

Němák si Liška prohlížel.

„Němáku?“ zeptal se Stach.

Němák otočil hlavu ke Stachovi.

„Je všechno v pořádku? Nebolí tě hlava? Není něco divného? Třeba na mě?“ zeptal se Stach.

Němák vrtěl hlavou.

Lišek i Stach se na sebe podívali. Právě v tu chvíli se ozvalo zabouchání na bránu. Všichni tři ztuhli v úleku. Bouchání se ozvalo znovu a mnohem silnější.

„Blahoto! Přišli jsme se podívat na vězně!“ ozvalo se zpoza brány.

„Bohdal. A Raba,“ vydechl Stach.

„Akorát včas,“ pousmál se nervózně Lišek. „Kdo jim otevře?“

„Já. A ty si vem kápi!“ Stach ukázal na kápi pro pomocníky kata, která se válela pod lavicí. „Němáku, dole leží tělo toho vězně. Koukej ho donést ven.“

Němák vstal, zavrávoral a poklesl v kolenou.

„Nemám náladu na tvoje simulování. Válel ses tři dny, tak teď koukej makat.“ Stach si natáhl kápi. „Dělej, nebo tě ztřískám tyčí, až ti polezou žebra ven.“

„Pomůžu mu.“ Lišek si natáhl kápi a otevřel dveře do sklepa. „Neotvírej dřív, dokud nebudeme s mrtvolou venku. Kdyby se to podělalo, ať nás nemají v domě.“

Němák otvíral a zavíral pusu.

„Nemel. Nemám čas na tvoje otázky,“ nakopl ho Stach.

„Potom ti všechno vysvětlím,“ chytil Lišek Němáka a táhl ho po schodech dolů.

„Blahoto! Chceš nás tu nechat stát přes noc!?“ ozvalo se znovu zpoza brány a bouchání zesílilo.

„Už jdu! Už jdu!“ Stach se snažil sám na sebe podívat v odrazu vody ve vědru, ale v přítmí kuchyně nic neviděl.

Na bránu narazilo něco těžkého.

„Jdu, jdu!“ křičel Stach. „Nejde mi to tak rychle!“

Rychle se rozhlédl po nějaké zbrani. Jediné, co našel, byla dýka, kterou Lišek krájel kůži, a sekera u kamen. Popadl je obě a vyrazil ven. Bouchání na bránu ustalo a bylo slyšet jen frkání koní.

„Už jsem tu, pánové.“ Stach položil sekeru k bráně a dýku schoval pod oblek.

Potom vzal závoru a otevřel bránu. Před branou stálo několik zachmuřených jezdců.

„Kde je vězeň?“ vyštěkl Raba.

„Vězeň? Vězeň?“ opakoval Stach a koutkem oka sledoval sekeru. „Vězeň, pane, je mrtvý.“

Nastalo hrobové ticho. Dokonce i koně přestali frkat a podupávat.

„Mrtvý?“ polohlasem opakoval Raba.

„Aaano. Ano, pane. Mrtvý. Neprobral se,“ snažil se Stach napodobit skřehotavý hlas Blahoty.

Raba kousek popojel, ale dovnitř nevjel.

„To se serem takovej kus cesty kvůli zdechlině? To jsi ho mohl rozsekat a spálit hned na náměstí.“ Otočil se v sedle dozadu. „To byl opravdu debilní nápad.“

„To rychtář. Ten chtěl, aby se ten proklatec ještě zhoupnul.“ Bohdal ukázal hlavou na Ctirada.

Ctirad se na koni pod pohledem Raby přikrčil.

„To jsi, ty sráči, nemohl poslat zprávu, abychom se sem netrmáceli?“ otočil se znovu Raba na Stacha.

Stach se nahrbil. „Já, pane… Myslel jsem, že se třeba probere. Bál jsem se.“ Ještě víc se nahrbil.

„Probere? Mrtvola a probere se? Ty synu prašivý čubky! Už jsi někdy viděl, že se mrtvola probrala?“

„On ale nebyl úplně mrtvý. Zdechl ráno.“

„Ale jestli zdechla ta svině, tak jsi mohl podat zprávu.“

Stach mlčel. Zvažoval svoje šance. Moment překvapení je na jeho straně. Pokud skočí na Rabu, zasáhne ho do krku v místech, kde nebyla kroužková košile, potom zaútočí na Bohdala. Ten je daleko a mezi ním je Ctirad a dva strážní v železech. Koně se při prudkém pohybu splaší. Po bahně uklouzne. Spadne přímo pod koně. To nevyjde. Vztekle dupnul nohou do bahna.

„Posral jsi to a posereš to pokaždý,“ soptil zatím Raba.

„Kde je mrtvola?“ zeptal se Bohdal.

Stach mávl k domu a Lišek s Němákem táhli bahnem Svinkovu mrtvolu ke vratům. Prošli vraty a složili ji před Rabu.

„Tady, pane,“ ukázal Stach na Svinka.

Raba seskočil z koně a lehce kopl do mrtvoly. „Sráč,“ pronesl. „Navždy sráč. Proklatec a svině vyjebaná.“ Raba se rozpřáhl a mocně kopl do Svinkovy hlavy. Svinkova hlava poskočila a odhalila krvavé šrámy na spáncích a potrhanou kůži na krku od řetězu. Ctirad i Bohdal seskočili z koní a přikročili blíž.

„Co to má na krku?“ ptal se Ctirad.

„Rýha po oprátce.“

„Viděl jsem už několik oběšenců, ale žádný ji neměl takhle.“

„Ale pod žádným taky nepraskla šibenice.“

Ctirad se narovnal a očima přejížděl katovnu. Bohdal se sklonil k mrtvole, sundal rukavici a opatrně přibližoval prst ke Svinkovu spánku.

„To bych neradil, pane,“ zarazil ho Stach.

Bohdal ucukl rukou a narovnal se. „Proč?“ zeptal se. Oči se mu leskly.

„Co proč?“

„Proč nesmím sáhnout na mrtvolu? A proč máš tu kápi? Copak jsi na popravišti?“

„Ne, nejsem.“

„Tak proč máš tu kápi?“

„Mám nějaký vřed a vadí mi slunce.“

„Slunce?“ Bohdal zvedl hlavu a očima hledal zapadající slunce. „Je soumrak.“

Raba vytáhl meč a zamířil Stachovi na obličej. Stach strnul.

Raba lehce píchl mečem do kápě a prudkým trhnutím ji Stachovi shodil z obličeje. „Kde máš ten vřed?“ zeptal se.

Stach si sáhl na obličej. „Už je pryč?“ řekl překvapeně.

Raba se ještě jednou podezřívavě podíval na Stacha a potom sjel pohledem na Němáka. „Zapálit to tu. I s tou prašivinou uvnitř,“ zasyčel.

Bohdal se otočil a naskočil na koně. Raba ještě jednou lehce kopl do mrtvoly Svinka a následoval ho. „Zítra ráno se bude ta mrtvola houpat na šibenici. Pak tu hromadu psích hoven rozsekáš a spálíš. Chci to cítit až nahoru na hrad, jak se ta svině škvaří. Jasný?“

„Ano, pane,“ uklonil se pokorně Stach.

„A protože je to tvoje vina, nečekej žádné peníze.“

Stach mlčel.

„Nelíbí se ti to, kate?“ Raba najel s koněm na Stacha.

„Nelíbí,“ uhnul Stach před Rabovým koněm.

„To je dobře. Kdyby se ti to líbilo, zkazil bys mi náladu.“ Raba otočil koně a vyrazil.

„Ano, pane,“ kývl za ním Stach.

Bohdal vyrazil za Rabou a ani se neohlédl. Ozbrojenci, kteří tvořili doprovod, vyrazili také. Před branou zůstal jen Ctirad, Stach a mrtvola Svinka. Ctirad se skláněl nad mrtvolou.

Raba zastavil koně a otočil se v sedle. „Pohni, rychtáři! Blíží se noc a já se nechci potkat s nějakou stvůrou na cestě! Jako by jich tady v okolí nebylo už dost!“ Sjel pohledem na Stacha a Němáka. „Nechápu, proč si je město ještě vydržuje! Znám spoustu lepších, než jsou oni!“ Otočil se a vyrazil ke Krudomu.

Ctirad naskočil na koně a ze sedla ještě jednou pohlédl na mrtvolu. „Smutný osud,“ vzdychl. „Bohové si s ním nepěkně zahráli.“ Bodl koně do slabin a vyrazil za ostatními.

Stach sledoval ujíždějící jezdce. Vedle něj se postavil Lišek. Kápi už měl sundanou.

„Myslím, že bohové ještě s tou hrou neskončili.“ Pousmál se na Stacha a odhalil lehce zvýrazněné špičáky.

Kapitola devátá – Mrtvý Svinek

Sen II.

„Stachu! Stachu! Pokloň se mi!“

Vousatá tvář se skláněla nad Stachem a odhalovala obrovské špičáky. „Pokloň se mi a já se napiju tvé krve.“ Ten, který mohl býti bohem, se sklonil ke Stachovu krku. Když se narovnal, měl ústa celá od krve.

Stach se s výkřikem probudil. U postele stál upír.

„Lišku, co tu děláš?!“ Stach vyskočil a chytil se za krk. „Ty piješ moji krev?“

„Křičíš ze spaní. Chtěl jsem tě uklidnit.“ Lišek pozvedl svíci.

Stach se podíval na své ruce. Byly mokré a lepkavé. Naštěstí jen od potu.

„Zdají se mi hrozné sny.“ Stach si ještě jednou přejel po krku dlaní.

„Chceš mi o nich vyprávět?“ Lišek měl v očích zvědavost.

„Ne. Ne teď. Možná jindy.“ Stach těžce dosedl na lůžko.

„Brzy bude svítat,“ ukázal Lišek svící směrem k oknu. „Máme práci.“

„Jo. Tu mrtvolu,“ uvědomil si Stach. „To snad počká.“

Lišek zavrtěl hlavou. „Maska,“ připomněl. „Musím ti nasadit masku a to trvá.“

Stach se cítil unaveně. „Můžu si vzít kápi.“

„Tu si vezmeš taky. Ale bez masky je to velké riziko.“

Stach pomalu kývl hlavou a zavřel oči.

„Můžeš u toho poklimbávat, to mi nevadí,“ souhlasil Lišek.

Stach poklimbával a Lišek byl za chvíli hotov. Poplácáním probudil Stacha.

„Tak co?“ Ukázal mu jeho odraz v kusu vyleštěné mědi.

„Hmm.“ Stach byl rozespalý. Ještě v polospánku se začal oblékat.

Na hrubou košili na sebe natáhl prošívanici, vestu, která tvořila poslední záchranu rytíře, když všechna ostatní obrana selhala. Prošívanice byla stará a plná blech a vší. Lišek je sice částečně spálil nažhaveným železem, ale moc to nepomohlo. Na prošívanici si Stach navlékl drátěnou košili. Přes košili si ještě hodil kutnu. Na nohy škorně a tím jeho oblékání skončilo.

„Brnění. Jsem zvyklej nosit brnění,“ brblal Stach.

„A máš nějaké?“ zeptal se Lišek, zatímco upravoval Stachovi drátěnou košili.

„Kdybys místo vydělávání lidské kůže alespoň opravil tu prošívanici…“

Lišek zavrtěl hlavou. „Zkoušel jsem to. Rozpadá se pod rukama. Pokud tu vydržíme do zimy a seženeme plátno a vlnu, ušiju ti novou. Ale tohle?“ Lehce vzal za látku, která se okamžitě začala trhat. „To se rozpadne, jen když trochu zafouká vítr.“

„Brnění. Potřebuju brnění,“ vzdychl Stach.

„A košile je taky samá rez. Blahota se o ni vůbec nestaral.“ Lišek zkoušel kroužky košile. Stach ji sice promazal hned, jak ji u Blahoty objevil, ale košile už měla nejlepší léta dávno za sebou.

„Alespoň meč ujde,“ vytáhl Stach meč. Oba ho s Liškem studovali. Meč byl zubatý, postižený hlubokou rzí, sloupek jílce byl naprasklý a místo hlavice bylo natlučeno kus železa neznámého tvaru a původu.

„No, takový meč má cenu,“ nepřesvědčivě pronesl Lišek.

„Historickou cenu,“ dodal Stach.

Chvíli mlčeli.

„Ale pochva, ta je vynikající,“ pochválil Stach.

„Padla na ni stará Blahotova kazajka, ale zadařilo se,“ kývl Lišek hlavou.

„Pochva je důležitá. Kolikrát důležitější než meč,“ tvrdil Stach.

Lišek se skepticky ušklíbl. „Třeba aby schovala starý rezavý meč.“

Stach zasunul meč do pochvy. „Potřebuju brnění, košili, prošívanici, meč, možná i štít, stačil by menší, třeba puklíř, pořádnýho koně, nějaký peníze, trochu jídla, něco k pití, plášť, kopí…“ začal znova vypočítávat.

„Ted musíš sám sebe pověsit na šibenici. Meč si neber, na kata si nikdo netroufne.“

„Meč si vezmu, kdyby tam náhodou byl Raba, nebo Bohdal.“

Lišek si stoupl před Stacha a zadíval se mu do očí. „Rabu a Bohdala nech na pokoji. Zatím.“

„Ale má pomsta…“

„Pomsta je nápoj, který se pije studený. Pamatuj si to.“

Stach zavrtěl hlavou. „Ne. Tohle si vypiju, ať je to sebevíc horký.“

Lišek vzdychl. „Nebuď dubová palice. Co chceš? Brnění, jídlo, pití a tak dál. A když zabiješ Rabu nebo Bohdala, co budeš mít?“

„Klid v duši.“

„Další šibenici. Copak si myslíš, že se dostaneš někam daleko? Pověsí tě.“

„Živýho mě…“

„Nemel kraviny. Dostanou tě jako předtím. Vydrž a já ti zajistím, že si své pomsty užiješ.“

Stach chvíli mlčel. „Potřebuju brnění,“ začal znova.

Lišek si zničeně sedl na trojnožku u kamen. „Ze všech rytířů… Ze všech rytířů, co jich po světě je, mi osud pošle právě tohohle.“ Složil hlavu do dlaní.

Vyrazili za svítání. Stach nakonec nechal normální meč v katovně, ale vzal si popravčí meč, který, co si pamatoval, nosil kat vždy s sebou, aby mohl vykonat spravedlnost. Mrtvolu hodili na vozík, který táhl jediný kůň, který ještě městskému katu zbyl. Stach poklimbával na kozlíku, zatímco Němák seděl úplně vzadu a hlídal, aby mrtvola nesjela z otevřeného vozu. Lišek zůstal v katovně, denní světlo upírům nedělá dobře.

Katovská brána se v normálních časech do Krudomu nezavírala, ale tohle nebyly normální časy. Stach musel obejít část krudomského opevnění, než se dostal k východní bráně. Tam musel zavolat na hlídku, která musela dojít a otevřít Katovskou bránu do města. Stach hodil strážci měďák, to se normálně dávalo za otevření brány mimo otevírací dobu, ale strážce nechal minci válet v prachu.

Stach si pomalu začal uvědomovat, jaké je to být opovrhovaným městským katem.

Dovezl mrtvolu Svinka na náměstí a společně s Němákem začali znovu stavět šibenici. Mezitím se na místo začali trousit obyvatelé Krudomu, které probudil hluk sekyr. Zvědavě a s posměšky kritizovali práci kata. Stacha svědil obličej, ale žádné drbání nepomáhalo.

Nakonec šibenice stála. Stach bez nějakých dalších okolků pověsil tělo Svinka na šibenici.

„Tady zůstaň,“ ukázal Němákovi na káru. „A hlídej, ať se nikdo nepřiblíží moc blízko.“

Podíval se na nebe. Vypadalo to na slunečný den. Vzal z káry, kterou přivezli mrtvolu, džbán a vyrazil k hospodě. Musel zabouchat, hospodský měl ještě zavřeno.

Když mu otevřel, s brbláním mu naplnil džbán pivem a poslal ho pryč. Stach se vracel přes tržiště, kde už první trhovci vybalovali své zboží. Z boty vytáhl kus klacku a občas ukázal na zboží, o které měl zájem. Věděl, že jako kat se nesmí zboží dotknout rukou, trhovec by ho potom nemohl prodat, bylo by poskvrněné dotekem kata. Trhovci brali jím ukázané zboží, předvedli ho, a když se dohodli, položili zboží na okraj stolu. Stach si ho opatrně vzal, položil peníze a šel dál. Trochu ho to popouzelo, ale zase byl rád, že s trhovci nemusel moc dlouho jednat. Někteří si ho prohlíželi hodně podezřívavým pohledem, věděl, že se chová jinak než Blahota.

Když byl asi v polovině tržiště, začal se zvedat hluk u šibenice. Lidé tam stáli v houfu a pokřikovali.

To nevěstilo nic dobrého. Ráznými kroky se Stach rychle vracel. Teprve u šibenice si uvědomil, že Blahota chodil pomalu a lehce shrbeně, ale lidé naštěstí sledovali šibenici, a ne chůzi kata. Na náměstí se zastavil a strnul.

Svinek se na oprátce hýbal. Trhaně se pohyboval, jakoby v křečích. Stach v duchu zaklel. Rychle, jak jen mohl, obešel dav a vystoupil na šibenici. Některé ženské začaly ječet. Pohledem hledal Němáka. Nakonec ho uviděl schovaného pod vozíkem. Další lidé začali křičet. Stach se podíval na šibenici. Svinek měl otevřené oči a ruku napřaženou před sebe. Ukazováček mířil na Stacha a Svinkova ústa se snažila něco vyslovit.

„Podej mi ten meč, ty hovado!“ zařval Stach na Němáka a ukázal mu na vozík, kam si odložil katovský meč, znak svého povolání. Němák zavřel oči a přikryl si je rukama. Stach vzdychl a začal slézat ze šibenice. Dole sebral meč a otočil se k davu. Lidé ustupovali, někteří utíkali. Psi štěkali na šibenici, krávy na tržišti bučely a ženské ječely. Z radnice přibíhali Záhora a Vatan s dlouhými kopími v rukou. Stach se podíval na šibenici. Svinek se chytil oprátky a snažil se přitáhnout. Houpal se sem a tam a šibenice se kymácela a praskala.

„Podruhý spadnout nesmím,“ napadlo Stacha, když na šibenici viděl svůj obličej, a lehce se ušklíbl nad absurditou téhle myšlenky.

Rychle skočil nahoru a bezmyšlenkovitě ťal po Svinkových rukou. Svinek padl na lešení šibenice. Pomalu si stoupal a napřáhl proti Stachovi pahýly rukou. Stach se podíval na šibenici a s překvapením uviděl, jak Svinkovy ruce stále svírají kus provazu šibenice.

Znovu se rozpřáhl a přesekl Svinka v půli. Horní polovina těla odpadla, zatímco dolní se stále trhaně přibližovala ke Stachovi. Stach ťal kolmo dolů a rozpůlil stojící-chodící zbytek těla. Tělo se rozpadlo, zatímco zdola Stacha sledovaly Svinkovy oči, mléčně zakalené. Stach sestoupil na lešení o dva schody níž, tak, aby měl Svinkovo tělo přibližně ve výši pasu, a znovu několikrát sekl. Každým úderem odděloval od Svinkova těla část, až se nakonec nedalo určit, co bylo původně tělem a co jen odseklým údem. Tady Stach v duchu ocenil katovský meč. Neměl sice špici – na co by kat potřeboval meč se špicí – a byl v přední části mohutnější, nevyvážený, takže působil spíš jako sekera. Byl prostě uzpůsobený k sekání. Normálním jednoručním mečem by Stach asi ani při své síle nedokázal hladce přeseknout lidské tělo. Natož teď, když ještě nebyl v plné síle po mnoha dnech hladovění a mučení.

Stach spokojeně sledoval hýbající se hromadu lidských ostatků a měl pocit dobře vykonané práce. Potom sáhl pod vozík a za vlasy vytáhl Němáka. „Hni se, ty prase, a naskládej to do koše.“ Ukázal na koše, které měli připravené na rozčtvrcené tělo.

Němák otvíral a zavíral pusu a vrtěl hlavou. Stach mu rukou, ve které svíral meč, dal pěstí. Němák zvrátil hlavu, ale jinak to s ním ani nehnulo, zatímco Stach měl pocit, že si o obrovského otroka rozdrtil klouby. „Mě budeš poslouchat, ty hovado velký, rozumíš?“ rozkázal.

Němák se vyděšeně podíval na Stacha, potom pomalu kývl. Stach mu bradou ukázal ke košům.

Němák jeden vzal a opatrně do něj začal skládat poházené hýbající se kusy těla.

Stach se sehnul, vzal džbán s pivem, který si předtím položil k lešení šibenice, a pořádně se napil. Ruce se mu třásly.

Lidi se začali smát. Stach se podíval na šibenici. Němákovi rychle otrnulo. Držel Svinkovu ruku za předloktí a bavil dav hýbajícími se prsty, které se marně snažily něčeho zachytit.

„Překvapil jsi, Blahoto," uslyšel Stach Ctiradův hlas. Rychle sklopil oči od šibenice.

Ctirad stál před ním a mhouřil oči do ranního slunce.

„Čím? Že jsem rozsekal mrtvolu?“

„Většina lidí by utekla, kdyby viděla zombie.“

„Jsem moc starý. Já moc utíkat nemůžu,“ nahrbil se Stach.

„Dobrá práce. Dobrá práce. Netušil jsem, že je v tobě ještě tolik síly,“ opakoval polohlasem Ctirad a zvědavě si Stacha prohlížel.

Dav před šibenicí se rozhýkal nadšením. Oba zvedli oči nahoru.

Němák stále stál na lešení a tentokrát si přikládal Svinkovu ruku mezi nohy a naznačoval onanii.

„Aby ti to koule utrhlo, ty prasáku!“ zařval nahoru Ctirad, zatímco Stach vzal ze země pohozený kus dřeva a pomalu začal stoupat nahoru po lešení.

Když ho Němák uviděl, rychle hodil ruku do koše k ostatním zbytkům těla a horečně se věnoval práci.

Stach se rozmáchl nad Němákem, ale v tu chvíli ucítil, jak mu povolila kůže za uchem.

Nechal ruku klesnout a natočil se čelem k davu, aby neviděli odchlíplou kůži na spánku. Dav ztichnul a sledoval kata.

„Líbilo se vám to?“ zeptal se Stach.

Dav uznale přitakal.

„Tak se chovejte ctnostně, nebo si příště vyberu jednoho z vás,“ zahrozil jim Stach kusem dřeva.

Dav začal pískat a tleskat. Stach jim pokynul a začal slézat z lešení.

„Rozený vůdce,“ zasmál se dole Ctirad. „S tou latí, už tě vidím, jak máváš nějakým mečem.“

„Jsem moc starý na mávání mečem,“ znovu se Stach nahrbil.

„To říká někdo, kdo rozsekal nemrtvého na kousky,“ lehce se ušklíbl Ctirad. Potom se otočil a mávl na biřice. „Na radnici!“ poručil „Musím sepsat zprávu o tomhle incidentu dřív, než to někdo napráská Bohdalovi přede mnou.“

Stach ho chvíli sledoval, jak si to rázuje přes náměstí. Pak se otočil k šibenici. Němák už zase vymýšlel nějakou klukovinu.

„Přidej, ty hovado, ať ho máme do oběda spálenýho,“ popohnal Němáka.

„Byl moc dlouho mrtvý.“ Lišek vycenil špičáky, když mu Stach vyprávěl o příhodě na šibenici. „Mohlo mě to napadnout a mohl jsem mu naříznout šlachy.“

„Co?“ ušklíbl se s odporem Stach.

„Šlachy. Praskly by při větší zátěži.“ Lišek si poklepal na zápěstí.

„Nechutný.“

„Ty sekáš hlavy, pářeš břicha, usekáváš ruce, nohy, a tohle ti přijde nechutné?“ divil se Lišek.

„Jo. Nechutný a divný,“ potvrdil Stach. „Hlavní je, že je z něj hromádka popela a všichni věří, že jsem to já. Teda doufám.“ Trochu znejistěl, když si připomněl Ctiradův zamyšlený obličej. „V každém případě máš u mě láhev toho nejlepšího vína,“ kývl Stach na Liška.

Lišek stál v koutě kuchyně se zapletenýma rukama a lehce vrtěl hlavou.

„Žádné víno se nevyrovná krvi mladé kypré lidské samičky.“

„Tak ale na to zapomeň,“ zvedl Stach výhrůžně prst. „V tomhle tě podporovat nehodlám. V tomhle stavení se pít krev nebude. Ani lidská, ani zvířecí. Jen vařená prasečí v polívce,“ dodal rychle, aby ho Lišek nechytil za slovo.

„Já ale krev musím. Bez ní umřu,“ zvedl Lišek obočí.

„Zabíjíš lidi. Kvůli krvi vysaješ člověka.“

„Ale houby. Stačí mi trocha krve. Proč bych kvůli tomu zabíjel?“

„Vážně?“

„Naprosto.“

„To jsem nevěděl.“

Lišek lehce pokrčil rameny. „Moc toho o nás nevíte. Možná, kdybyste věděli, nemuselo by být tolik zla na obou stranách.“

„Můžeme si o tom popovídat, zatímco mi budeš sundávat tu masku.“

Lišek ukázal Stachovi židli a začal mu opatrně sundávat Blahotův obličej. Zrovna, když byl v nejlepším, vstoupil dovnitř Němák s hromadou dříví do kamen. Když uviděl Stacha, zvedl oči v sloup a sesunul se k zemi. Stach i Lišek sledovali nehybné tělo.

„Asi jsme mu to měli nejdřív vysvětlit,“ poznamenal Lišek.

„Tak mu to vysvětlíme, až se probere. Taková hora masa a položí ho pohled na chlapa s maskou.“

„A tebe by to nepoložilo? Kdybys viděl někoho, kdo má půl obličeje tvého pána a z druhé půlky na něj kouká chlap, kterého před několika hodinami spálil na hranici?“

Stach se podíval na Liška a oba dva se začali smát.

Kapitola desátá – Oblaj a Zorko (22. 4. 1401 - 2. 5. 1401)

Stacha probudil kohout. Jako každé ráno. Vstal a v polopřítmí ranního svítání vyšel ven. Kohout znovu zakokrhal. V noci pršelo a stále bylo nevlídno. Ze zamračené oblohy mírně poprchávalo a dělalo zem na dvoře kluzkou a nebezpečnou.

Stach došel ke studni. Stáhl si noční košili, položil ji na studnu a zatočil rumpálem. Vědro plné ledové vody postavil na okraj studně a nabral si plné dlaně vody. Chutnala příjemně.

Propláchl si obličej. Přemýšlel, že by řekl Němákovi, aby mu na večer připravil horkou lázeň. Ale v horké vodě se myl většinou, když chtěl se sebe smýt pach smrti a krev oběti.

Narovnal se v zádech, vzal vědro a vylil si ho celé na hlavu. Studená voda ho probrala a vyhnala z něj poslední ranní ospalost. Němák okamžitě přišel a podal mu ručník z hrubé lněné látky.

Stach se do sucha utíral, zatímco Němák stál opatrně opodál, ve strachu, aby na něj nevycáklo trochu vody. Stach jej pobaveně sledoval. Rád by Němáka donutil se občas podrobit nějaké koupeli, ale Němák vodu nenáviděl a nebylo síly, která by ho donutila k jakékoli očistě.

„Udělej snídani,“ poručil mu alespoň a hodil mu ručník.

Němák vrávoravě odcházel, zatímco Stach sledoval jeho velkou postavu.

Od návštěvy Bohdala a Raby uplynulo již několik dní. Byly to dny naplněné zmatkem a shonem.

První věc, kterou museli udělat, bylo přesvědčit Němáka. Trvalo dlouho, než tomu trochu tupému otrokovi vysvětlili, co se s ním stane, pokud by jen někde něco naznačil o pravém původu městského kata. Nakonec pomohla kořalka a nějaký lektvar, který rozostřil Němákovy vzpomínky tak, že si sám nebyl jistý, jak dlouho už vlastně místo Blahotovi slouží nějakému jinému člověku, který se za Blahotu občas vydává. Další věci byly složitější.

Lišek se vydal v noci do města na výzvědy. Špehoval a slídil u hospody a poslouchal hovory. Hlavním tématem byla poprava. Všichni chválili městského kata za to, jak to tentokrát velice dobře zvládl. To ovšem zavdalo příčinu k dohadům, proč se vlastně Blahota neobjevil v hospodě, aby se předvedl.

„Je to hodně divný,“ brumlal hospodský a zamračeně sledoval desku, na níž měl Blahota dlužné částky.

„Dřív Blahota chodil skoro každý týden, ale teď se neukáže. Třeba zhebl.“ Potvrzoval to Sušata, který v Krudomu zastával funkci lazebníka a ranhojiče.

„Mně to je jedno. Ale pokud se neukáže, měl by se tam někdo stavit.“ Někdo v rohu zvedl ruku s prázdným půllitrem.

„Jedině ras. Nikdo jiný tam nepůjde,“ potvrzoval Sušata.

Hovor se vedl dál v podobném duchu. Lišek vyslechl, co potřeboval, a vrátil se.

„Mám jít do hospody?“ divil se Stach.

„Ano. Poručíš si pivo a kořalku, necháš si to připsat na futro a půjdeš zpátky.“

„Někdo mě pozná.“

„Blahota se s nikým nebavil a nikdo se s městským katem nestýká. V rohu máš malý stůl se dvěma trojnožkami. Nikam jinam si nesedej a s nikým se nebav,“ ukazoval Lišek na nákres hospody.

„Pivo bych si dal. Ale já u jednoho nevydržím.“

„Jsi stařec nad hrobem, pamatuj si. Pivo a kořalku. Moc nemluv, ale uši měj našpicované. Lidi si na tebe zvyknou a časem jim nepřijde divné tvoje chování, na které od Blahoty nebyli zvyklí.“

Stach vzdychl. „Dobrá. Ale vezmu si drátěnou košili a dýku. Pro jistotu, víš?“

Lišek pokrčil rameny. „A potom musíš za Ctiradem. Zeptat se na práci.“

Stach se řídil Liškovými pokyny a v hospodě se přestalo o městském katu diskutovat. Lišek vždy ještě chvíli čekal pod okny hospody a poslouchal, co se o městském katu povídá. Vše naštěstí bylo v pořádku, lidi víc zajímal poslední vývoj událostí po prohrané válce o knížectví.

Pověsti o rabujících bandách z Práhu se naštěstí ukázaly jako plané. Ano, z Práhu vyjíždělo mnoho jízdních jednotek, ale neútočily na vesnice, ani na města v okolí. Naopak, překvapivě napadaly zbojné bandy v okolí a pomalu vracely do země pořádek.

I děsivá zvířata a démoni z okolí vymizeli, částečně i pod útoky lidí. Neznamenalo to, že by se ztratili úplně, ale nelidských bytostí žilo v okolí asi stejné množství jako před vstupem ďábla.

Stach počkal ještě pár dní a potom se šel na radnici zeptat na práci.

Ne, pro městského kata žádná práce nebyla. Hodně lumpů odtáhlo do Práhu, ať už bojovat po boku knížete s vidinou tučné kořisti, nebo se dali do služeb pekelníkovi a drancovali okolní vesnice s vidinou tučné kořisti. Možná by mohl pomoci místnímu rasovi se sbíráním mršin uhynulých zvířat. To se ale zatím Stachovi nechtělo.

Městský kat Blahota byl chudý. Několik mincí, které našel schované pod polštářem, se rychle rozplynulo a těch pár slepic, co běhalo po dvoře, rychle zmizelo ve Stachově nenasytném žaludku.

Zpočátku to Stachovi nevadilo. Počítal s tím, že z katovny brzo zmizí, ale po pár dnech mu začalo docházet, že opravdu nemá kam jít. Uvědomil si, že Lišek měl pravdu, že místo opovrhovaného městského kata je ten nejlepší úkryt, který mohl mít.

Ale jenom úkryt mu přežití nezajistí. Musí sehnat jídlo. A peníze. A hromadu dalších věcí. Ale kde?

Stach se rozhlédl po dvoře. Katovna byla rozlehlá, ale zpustlá.

Mohl by dát do kupy hospodářství. Pořídit si domácí zvířata. Osít pole a stát se třeba rolníkem.

Stach se otřásl při té představě.

Bude potřeba udělat hodně práce. Chlívek se nakláněl na stranu a pokud chtěl Stach koupit nějaké zvíře, musel ho někde ubytovat. Kurník byl v pořádku, ale poslední slepici snědli před týdnem. Zůstal jen kohout. Ten bude možná k obědu zítra.

Potom malá stáj pro jednoho koně. A v ní jeden kůň. Stach nevěděl, jak koni říkal předchozí majitel, tak mu nechal jméno Kůň.

Stodola, místo, kde spával Němák. Byla rozumně zásobená. Bylo jaro, vše začínalo kvést, tak ani tolik sena pro koně nepotřebovali.

Pak ještě dva psi. Neurčité rasy, neurčitého věku. Na Stacha a na Liška si rychle zvykli. Vlastně, za první kost.

Hodně malé hospodářství obehnané místy pobořenou kamennou zdí, místy dřevěným plotem. Rozhodně nic, co by odolalo útoku zvenčí, spíš jen taková zábrana, aby neutekli psi. Pak jen hnojiště, bahno a něco, co kdysi bylo snad zeleninovou zahradou.

Okolo katovny les, hustý a neudržovaný.

Psi se rozštěkali. Někdo přicházel.

Stach nechal dvůr dvorem a rychle vešel do domu. Pootevřenými dveřmi sledoval dvůr. Němák vyšel ven a s velkou sekyrou šel k bráně. Pootevřel malé okno a vykoukl jím ven.

Stach čekal. Pokud Němák otevře bránu, musel by si rychle vzít kápi. Masku by si navléknout nestihl.

Němák vytáhl hlavu z okénka a prostrčil jím ruku. Za chvilku ji stáhl, v ruce malý stočený pergamen.

Potom Němák ještě chvíli sledoval okénkem prostor před sebou. Po chvíli okénko zavřel.

Stach si oddychl. Nebál se, ale host, to byly vždy problémy. Naštěstí městského kata hosti moc nenavštěvovali.

Němák kolébavou chůzí přešel rozbahněný dvůr a zastavil se přede dveřmi.

„Posel z města?“ zeptal se Stach.

Němák kývl.

„Zahora, nebo Vatan?“

Němák ukázal vztyčený ukazováček a prostředníček.

„Takže Vatan,“ ujistil se Stach.

Němák kývl.

Vatan byl městský biřic a posel. Býval k ruce spíš písaři, zatímco Zahora pracoval pro rychtáře.

Stach natáhl ruku a Němák mu podal stočený pergamen. Rychle jej rozbalil a přelétl očima.

„Připrav mi na večer lázeň,“ poručil Němákovi.

Když vešel Stach do kuchyně, Lišek už tam seděl. Měl v ruce ostrý nůž a krájel kůži na pruhy.

Stach hodil pergamen na stůl.

„Práce?“ sjel Lišek pohledem na pergamen.

„Jo,“ zabručel Stach.

„To je dobře,“ pousmál se Lišek a v úsměvu poodhalil špičáky.

„Jen výslech. Jednooký Oblaj.“

„Jen výslech.“ Lišek posmutněl. „Začínám mít hlad.“

„Co ovce? Nebo koza?“ zeptal se Stach.

„V horším případě. Ale ty nemáš ani ovci, ani kozu.“ Lišek se na Stacha vyčítavě podíval.

„Můžu koupit. Ve městě.“

Lišek se podrbal na bradě. „Nedá se nic dělat. Ale ani ovčí, ani kozí krev mě nezasytí na dlouho. Potřebuju lidskou krev.“

„V okolí je klid.“ Stach pokrčil rameny. „Špatná doba pro kata.“

Lišek otočil kůži, kterou krájel rubem nahoru, a začal ji z druhé strany oškrabovat. Stach sledoval, jak Lišek seškrabává z kůže kousky masa a tuku. Nevadilo mu to. Zvykl si. Dřív několikrát Liškovi vynadal, že opracovává lidskou kůži na stole, kde mu Němák pravidelně servíruje jídlo, ale Lišek pokrčil rameny, a řekl mu, že na práci potřebuje velký stůl. A navíc, kuchyň v katovně měla jen malé okno, což umožňovalo Liškovi pracovat i za dne. Světla v kuchyni bylo akorát tolik, že se mohl se Stachem setkat a popovídat si a nehrozilo mu, že se spálí.

Němák donesl snídani. Tlusté krajíce chleba namazané silnou vrstvou sádla a posypané cibulí. Velký džbán vody.

„Pivo už není?“ naklonil se Stach nad džbán.

Němák zavrtěl hlavou a třel palec a ukazováček Stachovi před obličejem.

„Hmm.“ Lišek zvedl hlavu a pousmál se. „Prý jsou to krásné časy pro lidi, když městský kat hladoví.“

„Když kníže Litomir odjel bojovat proti ďáblovi a jeho pekelné chásce, hodně lumpů a zlotřilců skončilo v jeho družině. Proto je už pár měsíců klid. Ale je to jenom do času.“ Stach prsty domáčkl cibuli do sádla, aby mu nepadala.

„Dneska bys ale mohl vydělat stříbrňák. Budeš mučit?“

„Nevím,“ pokrčil Stach rameny. „Nevím ani, kdo je Jednooký Oblaj.“

Lišek chvíli mlčel. „Něco jsem zaslechl. Ještě když jsem otročil u Bohdala.“

Stach přestal žvýkat. „Co jsi zaslechl?“ zeptal se s plnou pusou.

„Dole u Týnu (=Hrochův Týnec, pozn. aut.) řádí malá banda lupičů. Vede je nějaký Zorko. Přepadávají kupce a pocestné. Z Pár Dubů už na ně několikrát poslali hlídku, ale vždy s nepořízenou.“

„A co s tím má společnýho ten Oblaj?“

„Jednooký Oblaj prý ví něco o Zorkově bandě. Rychtář z něj bude chtít asi vytáhnout, kde se schovávají.“ Lišek zvedl obličej od oškrabávání kůže.

„O co rychtářovi jde?“ zvedl Stach tázavě obočí.

„Na Zorka je vypsaná odměna pět zlatých. A zlaťák na každého jeho člena. Živého nebo mrtvého.“ Lišek vycenil špičáky.

„A co bude rychtář dělat, až se to dozví? Pošle tam Zahoru a Vatana? Víc ozbrojenců tohle město nemá. A kolik má ta banda členů?“

„Nevím. Tři, nejvíc pět,“ pokrčil Lišek rameny. „Možná dá zprávu Bohdalovi. Udělá si u něj oko.“

Lišek se znovu soustředil na oškrabávání kůže. Chvíli bylo ticho, každý se prohrabával jen svými myšlenkami.

„Svobodný pán Bohdal,“ začal po chvíli Stach. „No, to nevím. To bych spíš věřil tomu, že Bohdal dostává část uloupených věcí od Zorka.“

Lišek dál oškraboval kůže.

„Dostává,“ potvrdil po chvíli. „A rychtář je hlupák. Jen si bude dělat zle u Bohdala.“

„Možná se přestal Zorko Bohdalovi vyplácet.“

„Možná. Každopádně by to mohlo vyřešit naši tíživou situaci.“

Stach dojedl poslední sousto.

„Nevím, kolik platí město za mučení,“ přiznal.

„O to nejde.“ Lišek odložil nožík. „Ale budeš přítomen výslechu.“

„No a?“

Lišek lehce zavrtěl hlavou. „No a?“ opakoval. „Budeš vědět, kde se Zorko skrývá. Jako jeden z prvních. Než dojde zpráva k Bohdalovi, můžeš být u Zorka. Kolik mužů může mít Zorko? Tři, pět? Nejspíš nevolníci, co utekli pánovi. Umějí tak držet vidle, v lepším případě nůž.“

Stach sjel pohledem ke stěně. Na pevných hácích tu viselo několik popravčích mečů a seker. Prohlížel si je a potom sjel pohledem do rohu, kde v nově udělané kožené pochvě stál opřený o stěnu starý meč s ohmatanou rukojetí.

„Peníze potřebuji,“ přiznal, „ale ten tvůj plán má trochu trhlinu.“

„Vážně?“ podivil se Lišek. „Jakou?“

„Pokud je vyřídím, kdo si přijde žádat o odměnu? Němák?“ ukázal na svého sluhu stojícího u dveří. „To nepůjde. Nebo ty?“ zasmál se. „Noční tvor a upír? Bohdalův otrok?“

Lišek znovu poodhalil špičáky a lehce zavrtěl hlavou.

„Takže zbývám jen já.“ Stach se pohodlně opřel do opěradla židle. „Městský kat. Stařec nad hrobem. Už šedesát pět let je na světě a ještě se ho drží. Sotva vyleze na šibenici, je div, že dokáže setnout hlavu odsouzenci. Vždycky, když utíná hlavy, tak dav čeká, že to nezvládne.“ Praštil pěstí do stolu, až džbán s vodou nadskočil a převrhl se.

Lišek rychle zvedl kůži, aby se mu nenamočila, zatímco se Němák loudavě přikolébal ke stolu, zvedl džbán a ukázal ukazováček.

„Jasně, že si dám ještě jeden,“ třel si Stach naraženou pěst.

„Já nemyslel, že by někdo žádal o odměnu.“ Lišek utřel rukávem mokrý stůl a položil na něj kůži. „Ale pokud vím, Zorko má nakradeno docela dost peněz. Kdyby se někdo přidal k jeho bandě, mohl by zjistit, kde ty peníze jsou, a v pravý čas…“ Nedokončil.

Stach si drbal strniště na bradě. „Kolik toho tahle banda mohla naloupit?“ ptal se nedůvěřivě. „Pokud si pamatuju, říkals, že Zorko přepadával jen sedláky a pocestný. Na nic velkýho si netroufl.“

„Stejně bude mít víc než my,“ odsekl Lišek. „A vůbec. Pokud je na něj pět zlatých, asi toho bude mít dost.“

„Nebo šlápnul na kuří oko někomu mocnému.“

Stach mlčel. Seděl na židli, nohy si dal na stůl a pohupoval se. Potom vzdychl a podíval se na Liška.

„Tak jo,“ rozhodl se.

Po snídani zašel Stach s Liškem dolů do sklepa. Sklep byl zařízen částečně jako mučírna. Na stěnách visely různé nástroje a v zemi bylo připevněno několik ocelových ok, ke kterým poutal Blahota a jiní kati před ním své vězně. Městský kat většinou tenhle prostor nevyužíval. Ve městě na radnici bylo vězení a mučírna se vším potřebným a nikomu z pánů se asi nechtělo trmácet se z Krudomu až za město do katovny. Sklep měl kromě mučírny ještě pár místností. Byly to kobky s pevnými dveřmi a malým okýnkem. Blahota v některých měl malé zásoby jídla, ale poté, co jej Stach uškrtil a převzal jeho práci, zásob ubývalo, až zmizely docela.

Takže kobky byly prázdné, až na jednu, ve které bydlel Lišek. Dokázal ji docela rychle zaplnit krámy. Lahvičky s přípravky, džbánky s lektvary, sušená havěť, kusy kůže a lidské kosti. Stach žasl, kolik toho dokázal Lišek nashromáždit za těch pár dnů, co se v katovně usadili. Všemu vévodilo několik dřevěných hlav, na které Lišek navlékal kůže, jež tak pečlivě sešíval. Odkud je Lišek sebral, to se Stach neodvažoval zeptat. Zvědavě si je prohlížel. Vlhký sklepní vzduch je udržoval vláčné a bránil jim ve vysoušení a popraskání, na druhou stranu kůže zase často pokrývala plíseň.

Lišek Stacha usadil na židli. Namydlil mu obličej a pečlivě ho oholil. Stejně tak zbavil Stachovu hlavu i té trochy vlasů, která mu tam stihla vyrazit. Potom chvíli masíroval Stachovi obličej, až se jeho obličejové svaly naprosto uvolnily. Nakonec mu pomazal obličej speciální mastí. Když zkontroloval svoji práci, stáhl Lišek z dřevěné hlavy masku starého Blahoty a nasadil ji Stachovi na hlavu. Poté opatrně dolepil pryskyřicí odchlipující se části kůže.

„Ukaž,“ zavelel Stach, když byl Lišek hotov.

„Nevěříš mi?“ Lišek v úsměvu odhalil špičáky a podal mu kousek vyleštěného kovu.

Stach to nekomentoval a důkladně se prohlížel. V odraze na něj shlížela tvář starého Blahoty. Zkušebně se pousmál a zašklebil. Vše sedělo, jak má být. Svraštělá kůže, vlasy, i ta trocha dlouhých šedivých fousů.

„Spokojen?“ zeptal se Lišek.

Stach spokojeně zavrčel.

„Ruce,“ ukázal Lišek na prkno před Stachem.

Stach na něj položil ruce, dlaněmi dolů. Lišek vzal připravenou mast a hadříkem začal potírat Stachovi hřbet rukou. Kůže na rukou po chvíli začala krabatět a kroutit se. Po několika chvílích dostala tmavě hnědý nádech a objevily se na ní stařecké skvrny.

„Hotovo?“ zeptal se Stach. Lišek kývl.

Stach vyšel ze sklepa k sobě a začal se oblékat. Pečlivě si na sebe navlékl oblečení bývalého kata. Chvíli po něm přišel Lišek a pozoroval jeho počínání.

„Stejně na to jednou přijdou,“ prorokoval Stach.

„Možná. Pokud nebudeš hrát svoji roli dokonale,“ připustil Lišek. „Zkus říct rychtářovi, že ti sem přijede synovec, aby pokračoval v tvém řemesle.“

„Stejně nemůžu ukázat svůj ksicht nikde tady v okolí.“

Lišek se ušklíbl. „Někde seženeme nějakou jinou kůži. Někoho mladšího, aby sis nemusel hrát na starocha.“

„A myslíš, že se to nepozná? Dřív nebo později mě někdo uvidí bez masky a je zaděláno na problém.“

„Myslel jsem si, že tu masku by sis nechal napořád.“

Stach se na Liška užasle podíval. „Blázníš?“ zeptal se. „Mám svůj ksicht rád.“ Pohladil si obličej starého Blahoty.

„Ale budeš mít jistotu…“

„Ne.“ Stach zamával zkrabatělou pěstí Liškovi před obličejem. „K bohům předstoupím se svojí tváří. Rozumíš?“

Lišek pokrčil rameny a mlčel.

„Jsem mrtvý,“ pokračoval Stach, „byl jsem pověšen, rozsekán na kousíčky před davem lidí. Co zbylo, to shořelo. Chápeš?“

„Stejně, není to tak dlouho. Lidé si pamatují tvůj pravý obličej.“ Lišek zvedl ruku a dotkl se Stachova obličeje.

„Lidé rychle zapomínají.“

„Ale jsou lidé, kteří tě znají velice dobře.“

Stach se zamyslel. „Dost už jich nežije,“ řekl váhavě.

„A dost ještě ano.“

Stach praštil katovskou kápí o postel. „Já se nechci pořád ukrývat za tenhle ksicht.“ Praštil se rukou do obličeje. „A nechci být pořád zalezlý v tomhle zavšiveným místě.“

„Já jsem tu taky,“ odpověděl Lišek.

„Ale ty jsi upír. Ďáblův pomocník. Já jsem člověk.“

„Nemám s ďáblem nic společného,“ řekl Lišek vyčítavě.

Stach se odmlčel. „Jsme oba vyvrhelové. Ani jeden z nás nemůže mezi normální lidi,“ řekl po chvíli.

Stach vyšel ven. Němák mu připravil za koně vozík.

„Moment,“ přitočil se Lišek. Rukou zajel Stachovi pod kazajku a nahmátl drátěnou košili.

„Pro všechny případy,“ zabručel Stach překvapeně.

„To je mi jedno.“ Lišek zahákl malý hák za kroužek v košili. Potom druhý konec přivázal Stachovi k opasku.

„K čemu to?“ divil se Stach.

„Zapomínáš se hrbit. Tohle ti to připomene.“

Stach se zkusil narovnat. Zatahání za opasek mu připomnělo, že to není dobrý nápad.

„Díky,“ zabručel Stach.

„Chráním i svoji kůži,“ na to Lišek. „A vlastně i jeho,“ ukázal na Němáka. „Tady máš ještě tohle.“ Podal Stachovi malou lahvičku uzavřenou korkovým špuntem.

„Co je to?“ zvedl Stach lahvičku proti světlu. Zazářila temně rudou barvou.

„Jed.“

Stach nechal klesnout ruku s lahvičkou.

„Na co?“ zeptal se. „Nejsem žádnej travič.“

„Mám pocit, že ho můžeš potřebovat,“ odpověděl Lišek.

Stach zastrčil lahvičku s jedem do kapsáře u opasku. Když Lišek řekl, že ho bude potřebovat, tak ve dvou případech ze tří ho potřebovat bude.

„Jak rychle to účinkuje?“ zeptal se.

„Okamžitě. Pukne po něm srdce.“

Kapitola jedenáctá – Oblaj

Stach nejel dlouho. Katovna se nacházela nedaleko za městem. Vozík kodrcal a houpal se na výmolech a kamení. Cesta byla neudržovaná, ostatně, vedla ke katovně.

Dojel k městským hradbám. Jeho cesta měla zvláštní bránu. Nebyla zavřená. Byl očekáván. Nikdo z místních by do katovské brány nevjel a dokonce, i když občas nějaký zloděj utíkal městské hlídce, dal se raději zajmout, než aby proběhl katovskou branou.

Stále drobně pršelo. Stach měl po chvíli mokré celé tělo a nepříjemný pocit, že maska přestává držet.

Dojel k radnici. Opatrně ji objel a vešel zadním vchodem. Vozík nechal za radnicí. Chvilku váhal, jestli si má vzít i meč, ale nakonec ho nechal na voze.

Pomalu se belhal do schodů. Řetěz od Liška, připevněný k opasku, ho nutil jít v předklonu a nedovolil mu vyběhnout prošlapané schody radnice.

Zahora i Vatan už stáli u dveří. Znamení, že je celá městská rada na místě. Stach pokynul biřicům jemně hlavou. Zamračeně a povýšenecky jeho drobnou poklonu opětovali.

Vešel do místnosti. Měl pravdu. Rychtář i konšelé rokovali, písař horlivě zapisoval.

Stach pozdravil. Všichni zmlkli a zamračeně ho pozorovali. Stach lehce znervózněl.

„Jdeš pozdě, Blahoto,“ vytknul mu pozdní příchod Ctirad.

Stach pokrčil rameny. „Omlouvám se.“

Ctirad mu odměřeně hlavou ukázal na prasečí kůži, do kouta.

Stach se tam odšoural a sedl si na malou trojnožku, která pod jeho vahou zaskřípala. Rychtář a konšelé se znovu dali do řeči. Stach se snažil zjistit, o čem rokují, ale v koutě moc slyšet nebylo.

Stachovi za chvíli bylo na nepohodlné trojnožce nepříjemně. Párkrát se zvedl, ale rychtář na něj vždy nevlídně pohlédl, tak se zase usadil. Seděl a sledoval oknem radnice mraky, honící se zamračenou oblohou, a snažil se nevšímat si svého hladového žaludku.

Konečně se otevřely dveře a vešel další člověk. Stach se mimoděk zamračil, když ho uviděl.

Raba.

„Vznešený pane,“ mírně se uklonil Ctirad. Také ostatní konšelé vstali a napodobili rychtáře. I Stach povstal z nepohodlné trojnožky.

Raba všechny přejel zamračeným pohledem. „Kdo vám dovolil jednat bez mého svolení?“ zeptal se.

„Pane,“ lehce se zakoktal Ctirad, „dostalo se nám zprávy, že Jednooký Oblaj je spřažen se Zorkovou bandou. A ctihodný pan Bohdal sám nabídl odměnu za Zorkovo dopadení.“

Raba mlčel a zlostně přejížděl všechny pohledem. „To je pravda,“ připustil. „Zlo se musí potírat všemi prostředky,“ bručel. „Kde máte vězně?“

„Dole v šatlavě. Chystáme se ho mučit,“ ukázal Ctirad na Stacha.

Raba se pootočil a teprve teď si všiml městského kata. Zvedl ukazováček a namířil ho na Stacha.

Stachovi se sevřely útroby strachem. Neměl s sebou žádnou zbraň kromě dýky, zatímco Raba, rychtář i konšelé měli u boku meč. Raba dál Stacha propichoval pohledem, zatímco lehce pokyvoval ukazováčkem mířícím na Stacha. Stach pomalu zajel rukou za pás a stiskl rukojeť dýky.

„Četl jsem zprávu o tom obživnutí mrtvoly,“ řekl Raba po chvíli.

„Ano, pane,“ uklonil se Stach.

„Prý ses zachoval duchapřítomně.“ Rabův zrak sjel na Ctirada.

„Dělal jsem jen svoji práci.“

„Sekání zombie je víc než práce,“ pousmál se Raba.

Stach pokrčil rameny a neodpovídal.

„Kolik je ti už let, ty smradlavá kůže?“ Rabův úsměv vystřídal opovržlivý škleb.

„Pětašedesát jar, pane.“

„Mému dědkovi je přes šedesát a neuzvedne meč. Je k ničemu. A co ty? Rozsekáš zombii jako nic. Jak je to možné?“

„Nevím, pane. Meč uzvednu, ale síly rychle docházejí.“

„Možná bych sehnal někoho, kdo by dělal tvoji práci, co?“ Raba se otočil na rychtáře a konšely.

Ti zrozpačitěli.

„Co tomu říkáte?“ vyštěkl na ně.

„Můj synovec by chtěl vykonávat moji práci,“ zavolal Stach směrem k městské radě.

Raba se prudce otočil a zamračil se na Stacha. „A to jako proč? Myslíš si, že si zavoláš nějakého svého vzdáleného bastarda a budeš se snažit protlačit ho na svoje místo?“

Stach mlčel.

„O městském katovi rozhoduje městská rada,“ ozval se Ctirad.

Raba chvíli Stacha sledoval a potom se otočil zpátky na městskou radu. „A o rychtářovi rozhoduje jeho pán,“ řekl jízlivě.

Ctirad zmlkl.

Raba si rychtáře vítězně prohlížel a potom se znovu otočil ke Stachovi. „Přiveď sem vězně,“ poručil.

„Sem? Nenecháme ho dole v šatlavě? Mučírna je hned vedle,“ pronesl Stach.

„Bojíš se, že ti uteče, dědku?“ zvedl Raba ret v jízlivém úšklebku.

Stach opět nenápadně zajel ke své dýce. Očima znovu přejel městskou radu a zvažoval svoje možnosti.

„Neuteče mi, pane.“ Dal důraz na slovo pane. „Akorát, pozval mě sem rychtář. Od něho dostanu zaplaceno za práci.“ Pohlédl přes Rabu na Ctirada. Ten kývl. Stach vzdychl a vydal se pro Oblaje.

V mučírně nejdřív Stach zapálil další pochodně. S pochodní došel k vězení. Jednooký Oblaj stál u mříží, rukama se držel železných prutů v mřížích a nenávistně Stacha sledoval jedním okem.

„Jdeš mě pustit?“ zeptal se Stacha.

„Tak napůl,“ odpověděl Stach.

„Napůl?“

„Jo. Pustím tě ven, ale jen sem. Do mučírny.“

Oblaj se rozhlédl po místnosti. „Jsi tu sám? Kde máš pacholky?“

Stach pokrčil rameny. „Na tebe stačím.“ Otevřel vězení. Oblaj udělal několik kroků ven. Okem sledoval dveře z mučírny.

„Kdo je tam nahoře?“ zeptal se.

„Tam?“ Stach se podíval do schodů. „Rychtář, konšelé, Raba.“

„Raba? Synovec Bohdala?“

Stach kývl.

„Chci s ním mluvit. O samotě.“

Stach zavrtěl hlavou. „To by asi nešlo.“

„Co po mně chtějí?“

„Zajímá je, kde se schovává Zorko.“

„A co s tím mám společnýho já?“ zakoulel Oblaj okem.

„Prý to víš.“

„Nic nevím.“

„Tak to bude dlouhý den,“ vzdychl Stach.

Oblaj odvrátil hlavu od schodů.

„Dlouhý den? Budeš mě mučit?“

„Pomalu a bolestivě.“

Oblaj udělal krok ke schodům. Stach ho chytil za zápěstí.

„Nezkoušej to,“ varoval Oblaje.

„Myslíš, že se tě bojím, dědku?“ ušklíbl se mu Oblaj do obličeje a zkusil se mu vytrhnout. Stach zesílil stisk. Oblaj kroutil a trhal rukou, zatímco Stach stál bez hnutí.

„Máš docela sílu,“ připustil Oblaj.

Stach zmáčkl Oblajovo zápěstí ještě větší silou. Oblaj volnou rukou chytil ruku, která ho svírala, a snažil se mu rozevřít prsty obepínající jeho zápěstí. Stach lehce zapáčil a donutil Oblaje klesnout na kolena.

„To bolí,“ zasípal Oblaj.

Stach zesiloval stisk.

„Pusť mě, prosím!“ Oblajovi vyrazily na čele malé kapičky potu.

Stach smýkl Oblajem ke zdi a přimáčkl mu ruku do okovu ve stěně. Rychle mu zaklapl okov okolo ruky a otočil šroubem.

Potom přešel k ohništi.

„Máš sílu na takovýho starocha,“ bručel Oblaj.

„Jsem kat,“ odpověděl Stach a po očku sledoval Oblaje, jak zápolí s uzávěrem pout.

„Neotevřeš to,“ poučil Oblaje.

„Jak to víš? Ty jsi to dokázal zavřít jen jednou rukou,“ vztekle zalomcoval Oblaj pouty.

„Já ano. Ty ne.“ Stach hodil na ohniště zapálenou pochodeň a na ni přihodil pár kousků dřevěného uhlí.

Oblaj přestal lomcovat pouty a podíval se na ohniště.

„Budeš mě i pálit?“ zeptal se.

„Jestli páni poručí. Ale přiznám se, nemám to moc rád. Smrad ze spálenýho masa mi nedělá dobře. Víš, nechutná mi potom pečínka.“ Stach se sklonil a začal foukat do ohniště.

„Nebojím se.“

„Opravdu? Stach přestal foukat a soustředil se na Oblaje. „Jenom jsem ti zmáčkl ruku a kroutil ses bolestí. To si myslíš, že oklameš starýho kata?“ Znovu foukl do ohniště.

Oblaj sledoval, jak dřevěné uhlí začíná žhnout.

„Nechci mučit,“ připustil. „Všechno řeknu.“

„Možná by ses měl nechat trošku popálit. Moc lehce vyjevené přiznání budí podezření.“

„Myslíš?“ Oblaj se kousnul nešťastně do rtu. „Co se stane, když jim povím, kde je Zorko?“

„Nevím. Záleží, jestli ti uvěří.“

„Jestli ne?“

„Tak to bude pořádně dlouhý den.“

Oblaj nešťastně vzdychl. „Rabovi nejde o Zorka. Chce vědět, kde má Zorko schovaný lup,“ řekl s jistotou.

Stach lehce zaváhal. „To je dost možný. Zorko ho nezajímá,“ připustil.

„Co mám dělat?“ hlesl nešťastně Oblaj.

„A ty víš, kde má Zorko svůj lup?“

„Nevím. To neví nikdo.“

„Lžeš.“ Stach vytáhl pochodeň z ohniště a sledoval žhoucí uhlí.

„Nelžu, přísahám. Přísahám,“ zvedl ruku Oblaj

Stach mu věřil. „A kde se Zorko schovává?“ zeptal se.

Oblaj mlčel. Stach vzal do kleští kus žhavého dřevěného uhlí a pomalu kráčel k Oblajovi, kleště s uhlím před sebou.

„Tohle ti položím na ptáka,“ kývl hlavou směrem k Oblajově rozkroku.

Oblaj se snažil vmáčknout do zdi.

„Schovává se u hospodskýho Sticha! V Týně!“ zakřičel. „Ale kde má peníze, to nevím. Opravdu. Prosím.“

Stach se otočil a hodil žhavý uhlík k ostatním. „V Týně? Děláš si srandu.“

„Ne. Jsou spolu s hospodským spřažení. Pod svícnem je tma, říkal Zorko. Nikdy ho nebudou hledat tam, kde loupí. A navíc…,“ odmlčel se.

„Co navíc?“ Stach zacvakal kleštěmi Oblajovi před obličejem.

„Do hospody chodí hodně lidí z okolí. Občas pustí zajímavý zprávy.“

„Rozumím. Z první ruky. Kde se co dá sebrat, uloupit.“

„Ano,“ polkl Oblaj. „Kozatá Bohuna z nich nahoře v pokojíčku dokáže vytáhnout všechno, co Zorko potřebuje vědět. V noci potom přepadávají a přes den vysedávají v hospodě.“

„To se nebojí, že je někdo pozná?“

„Mají masky. Někdy se maskují jako měšťané, někdy jako tuláci. Ke Stichovi místní moc nechodí. Jen přespolní. Proto se tam může Zorko objevovat, aniž by si ho někdo všiml.“

„A co s nima máš společnýho ty?“

„To ti nemůžu říct.“

Stach se otočil znovu k ohništi. Pak se mu najednou rozbřesklo. „Raba a Bohdal. Je to tak?“

Oblaj mírně zavrtěl hlavou.

„Jsi posel?“ pokračoval Stach. „Nebo jsi mu doručoval peníze?“

„Občas jsem doručil dopis. A předal jsem ho Rabovi. Ale co v něm bylo, nevím, neumím číst.“

Stach mlčel a přemýšlel. Oblaj ho zoufale sledoval jedním okem.

„Řekneš to pánům? Řekneš to Rabovi? Mluvím pravdu. Nechci mučení.“

„A co ty peníze?“

„O tom opravdu nic nevím. Zorko se nikomu nesvěřuje, kam je dává.“

„Asi jsi řekl opravdu všechno, co víš,“ přemýšlel Stach.

„Opravdu. Přísahám při všech bozích,“ zvedl Oblaj ruku i s řetězem k přísaze.

Stach sáhl k opasku a vytáhl lahvičku s jedem.

„Co to je?“ podíval se Oblaj na jeho ruce.

„Otupí ti to smysly. Neucítíš bolest,“ odšpuntoval lahvičku.

„Nelži,“ uskočil Oblaj stranou a napjal řetěz.

Stach chytil Oblaje jednou rukou za krk a přimáčkl ho ke zdi. Když Oblaj otevřel ústa k výkřiku nebo protestu, vrazil mu Stach lahvičku hrdlem do krku.

Oblaj začal kašlat a dusit se.

Stach mu zamáčkl lahvičku hluboko do krku a druhou rukou mu přikryl ústa.

Oblaj prskal, z nosu mu létaly hleny a zuřivě koulel jedním okem. Pak se najednou vzepjal v křeči. Jeho oko se zkroutilo a obrátilo v sloup. Celý se složil jak hadrová panenka. Stach uvolnil sevření.

Oblaj šel k zemi. Visel jen na jedné ruce v okovech. Tělem mu škubavě projížděly křeče.

Stach mu zkusil otevřít pusu, ale ta byla v křeči sevřená.

Vytáhl dýku a trochu zapáčil mezi zuby. Oblajovi pár zubů chybělo a jeden se zlomil při otvírání, ale nakonec Stach slavil vítězství. Opatrně dvěma prsty vytáhl lahvičku z krku.

Potom otevřel pouta a nechal Oblaje ležet chvíli na zemi. Mezitím uklidil mučírnu.

Nespěchal. Nechtěl, aby tělo bylo ještě teplé, když ho ukáže panstvu.

Když už měl pocit, že je dole až moc dlouho, hodil si mrtvého na ramena a opatrně začal stoupat po schodech nahoru.

Vstoupil do místnosti. Nikdo mu nevěnoval pozornost. Všichni sledovali Rabu.

„Je to pravda,“ potvrzoval Ctirad, „objevil se tu pekelný pes. Je potřeba s tím něco dělat.“

Raba stál u stolu zády ke Stachovi a prohrabával listiny. „Tak vyšlete biřice!“ zavrčel vztekle.

„To je pošlu rovnou na smrt. Neumějí s tímhle bojovat. Potřebujeme zaklínače z Polska, z Mazovie.“

„Klidně. Ale ať si je zaplatí město.“

Rychtář nesouhlasně rozhodil rukama a chystal se k protestu. Stach hodil mrtvolu na zem, až to zadunělo. Všichni se prudce otočili.

„Co to je?“ zeptal se Ctirad.

„Jednooký Oblaj. Mrtvý.“

„Mrtvý?“

„Jo. Ležel tam na zemi. Říkal jsem si, že než vás volat dolů, raději ho donesu sem,“ zabručel Stach.

Všichni Stacha sledovali a v očích měli podezření.

„Co jsi tam dělal tak dlouho?“ zavrčel Raba. „Nemáš v jeho smrti prsty?“

„Ne, pane. Nejdřív mi spadla pochodeň. Musel jsem ji znovu zapálit. Potom se zasekl klíč v zámku. Chvíli trvalo, než se mi podařilo dveře otevřít. Potom mi začala dohořívat ta pochodeň, která mi spadla,“ ukázal Stach na opálený kus dřeva. „Tak jsem šel nahoru pro jinou, ale potom jsem si uvědomil, že jsou vlastně otevřené dveře s tím vězněm. Napadlo mě, že by mohl utéct, protože mohl tu smrt přece předstírat.“ Stach si při vysvětlování pomáhal rukama. „Tak jsem se vrátil a pro jistotu ty dveře zavřel. Potom jsem si uvědomil, že ještě jedna pochodeň je zastrčená nad tím natahovacím žebříkem, víte, používám ji vždycky přeci, když s ní pálím někomu bok nebo chodidla. Ale ona byla nějaká navlhlá, tak…“

„Ušetři mě těch tvých blábolů!“ zařval Raba a chytil se za hlavu. „Tohle hovado nám dělá kata!“ Zvedl oči v sloup a udělal pár kroků k Oblajově mrtvole. „Opravdu je mrtvej?“ ujistil se.

„Zkoušel jsem ho pálit tou pochodní. Ani se nepohnul.“

Na Rabovi bylo vidět, že se mu mírně ulevilo. „Na co zhebl?“ zeptal se.

Stach pokrčil rameny. „Já lidi popravuju. To vám dokážu říct, na co skapou. Ale pokud najdu už mrtvýho, vím hovno.“ Podíval se na Rabu.

Raba si ho zamračeně prohlížel. „Zavolejte ranhojiče,“ poručil.

„Není třeba. Tady Velen je magistr,“ ukázal Ctirad na jednoho z konšelů.

Velen předstoupil a sklonil se nad mrtvolou.

„Není mrtvý dlouho,“ zvedl Oblajovi ruku a nechal ji klesnout.

Všichni se podívali na Stacha. „Taky mám ten pocit,“ zabručel Stach.

„Stráž!“ zavolal Raba ke dveřím. Zahora a Vatan okamžitě vstoupili.

„Kdo se staral o vězně?“ zeptal se Raba. Zahora kývl hlavou k Vatanovi.

„Kdy jsi ho viděl naposledy?“

„Ráno. Nesl jsem mu snídani.“

„Byl v pořádku?“

„Naprosto.“

„Tak jak to, že je teď mrtvý?“

Vatan nešťastně krčil rameny, zatímco Velen zkoumal mrtvolu.

„Žádné zjevné zranění. Teda, ne takové, které by přivodilo smrt,“ zvedl se Velen od Oblaje.

„Magistr. Umíš akorát hovno,“ odfrkl si Raba. „Pošlete pro ranhojiče.“

Ranhojič Sušata přiběhl za chvilku. Ruce si nervózně utíral do zástěry a klaněl se před Rabou až k zemi.

„Co je s ním?“ zeptal se ho Raba a ukázal na mrtvolu.

„Je mrtvý.“

„To vidím taky, ty idiote! Jak zemřel?“

Sušata poklekl k mrtvole a začal ji zkoumat. Raba si zatím nalil pohár vína a zamračeně ho sledoval.

„No?“ zeptal se.

„Mohu otevřít tělo?“ zeptal se po chvíli Sušata Raby.

„Dělej, co uznáš za vhodné.“

Sušata vytáhl od pasu malý nožík a otevřel jím Oblajovi hrudník.

Raba ho soustředěně sledoval, zatímco konšelé stáli u okna a snažili se nedívat.

„Tak co?“ nevydržel to Raba.

„Pane,“ zvedl Sušata hlavu, „podle všeho mu puklo srdce.“

„Byl snad zamilovaný?“ uchechtl se Raba.

„To nemusí být ze zamilovanosti, pane. Občas jsem to viděl u starých lidí. Nebo u lidí, kteří prožili velký úlek.“

„Možná se lekl, když uviděl kata,“ pronesl zamyšleně Ctirad.

„Ty malý hovno, vylučuješ teda, že ho někdo zabil?“ praštil Raba pohárem o stůl.

Sušata se přikrčil a ustrašeně pokýval hlavou.

„Vypadni, ty hnido!“ Raba udělal několik kroků k Sušatovi a nakopl ho. Ranhojič se svalil na zem a po čtyřech rychle vyběhl z místnosti.

„Aspoň mi to trochu spravilo náladu,“ ušklíbl se Raba. „Můžeš za to ty, dědku,“ ukázal prstem na Stacha. „Vypadáš tak hnusně, že lidi chcípaj, když tě viděj.“

„Ulehčuju si tak práci městského kata, pane,“ odpověděl Stach.

Raba ho chvíli pozoroval a pak se rozesmál na celý kolo.

„Jsi opravdu tak hnusnej, že bych raději chcípl, než nechat na sebe od tebe sáhnout.“ Otočil se k poháru a nalil si víno.

Stachovi se zatmělo vzteky před očima. Zkroutil prsty a udělal malý krok k Rabovi.

„Blahoto!“ uslyšel hlas Ctirada. „Seber to tělo a hoď ho na smetiště!“

Stach se zastavil.

„A nezapomeň mu useknout hlavu a údy. Víš, co se tu teď děje, když do hlavního města vstoupilo zlo,“ pokračoval Ctirad.

Stach se otočil k tělu. „Ano, pane. Nebojte, nezapomenu,“ zabručel a sehnul se pro tělo.

„No, takže o Zorkovi nevíme zase nic.“ Raba si nalil plný pohár vína a pozvedl ho směrem ke Ctiradovi. „To mě teda opravdu mrzí,“ pokýval ironicky hlavou.

Stach rychle naložil tělo na záda a s přehnaným vzdycháním ho odnášel ven.

Tělo Oblaje odvezl Stach ke hřbitovu. Minul obřadiště, kde stálo několik pohřebních hranic, a dojel až ke smetišti. Zde pohřební zřízenci házeli odpad z pohřebních hranic. Neshořelé kusy dřeva, malé větve, listí a jiné věci. Mezi tím se válely hnijící části těl lidí, kteří si nemohli dovolit obřad spálení. Hromada z dálky smrděla hnilobou. Některé kusy těl se pohybovaly. Už dříve se občas stávalo, že některé tělo ještě ožilo před spálením, ale to byla spíš výjimka. Nyní ovšem, když ďábel otevřel svoji bránu v hlavním městě, byl zombiismus na denním pořádku.

Stach shodil z vozíku Oblajovo tělo a odsekl mu sekerou hlavu, ruce a nohy. Ještě potom posbíral některé kusy těl, které po okolí roztahaly lišky, prasata a jiná lesní zvěř, a vše přihodil na hromadu. Některý večer se vše spálí najednou.

Hrobníci sledovali Stacha, jak háže kusy Oblaje na hromadu.

„Nechcete to tady uklidit?“ zeptal se a projel pohledem okolí. Kusy masa, usekaných údů a nepředstavitelný puch.

„A proč?“ zeptal se jeden z hrobníků, opírající se o lopatu. Večer to naházíme. Do rána se to rozleze samo, nebo to vytahají lišky, prasata a krkavci. Alespoň to sežerou, než to uteče kdovíkam.“

Stach zkontroloval stovky vran, krkavců a jiných dravců posedávajících po okolních stromech.

„Už by se to mělo spálit.“

Hrobník se ušklíbl a dál se opíral o lopatu.

„To jo,“ lehce kývnul a ukázal pár zubů. „Spálíme to. A všechno tohle,“ ukázal hlavou ke stromům, „se rozletí po okolí a na co myslíš, že se vrhnou, až budou mít hlad? Na mláďata. Na jehňata, kůzlata a jinou droboť. Vyklovou jim oči a potom je budou zaživa požírat.“

Kapitola dvanáctá – Pekelný pes

Když přijel zpět, bylo sezení už u konce. Raba odjel, konšelé se rozešli. Jen rychtář seděl u stolu a něco kontroloval. Stach se přišoural ke Ctiradovi.

Rychtář zvedl hlavu od lejster a protřel si unavenou tvář dlaněmi. „Co je?“ utrhl se na Stacha.

„Nedostanu zaplaceno?“ zeptal se

„Za co? Nemučil jsi.“

Stach přešlápl z nohy na nohu.

„Nemám už žádné peníze,“ zatvářil se zkroušeně. „Zasraná doba pro kata.“

„Zasraná doba pro kata,“ uchechtl se Ctirad. „Tak tím jsi mi trochu zvedl dneska náladu.“ Sáhl k pasu a vytáhl pytlík s penězi. Chvíli se v něm přehraboval a potom hodil Stachovi tři měďáky.

„Tady máš.“ Trochu se pousmál, ale mohl to být i škleb. „A neboj se, práce bude. Za pár dní.“

Stach pokrčil rameny. „Oblaj je mrtvej. Tak se na Zorka nedostanete.“

„To je jen do času, Blahoto. Dřív nebo později se mu dostaneme na kobylku,“ zadíval se Ctirad Stachovi hluboko do očí. „To je divný,“ zarazil se.

„Co?“ zeptal se Stach.

„Máš tak starý obličej, ale oči… Oči máš jasné,“ podivil se.

Stach přemýšlel.

„Měly by být zakalené stářím, můj pane. A taky neštěstím, které často vidím,“ přitakal rychtáři.

Ctirad váhavě přikývl.

„Ale nejsou,“ potvrdil Stach. „Zato vaše oči, pane. Jsou unavené a smutné.“

Ctirad stočil hlavu na stranu. „Mám starosti, Blahoto. A kdo nemá? Ďábel otevřel bránu v naší zemi. Kníže Litomir, náš pán a vládce Bohemie, vyjel se svými rytíři do boje. Byl zbrklý. Nepočkal na pomoc ostatních rytíř, přitom v Germanii a Polsku už se shromažďují vojska. A bídně zahynul.“

„Chtěl bránu zavřít dřív, než se sem nahrne víc těch zplozenců pekla.“

Ctirad vrtěl hlavou. „Démoni za branou jsou v plné síle. Ďábel nečeká sto let jen tak nadarmo. Pečlivě cvičí a shromažďuje své děti. Proto otvírá bránu vždy jednou za sto let.“

„V Germanii a ve Frankonii se brány podařilo zavřít.“

„A kolik rytířů padlo?“

Stach pokrčil rameny. „Nevím,“ řekl, i když věděl.

„Je pozdě, Blahoto. Vše je marné. Kníže padl, dědice nenechal. Hrad z černého skla už v Práhu získává své obrysy. V daleké Kitaji, v Alexandrii, v Jeruzalémě, tam už stojí. Řím a Athény jsme také ztratili.“

Stach mlčel.

„Ďáblovy bandy si troufají stále dál a dál od Práhu. Kdo se jim postaví, kdo je dokáže zastavit? Není už takové síly.“

„Litomir měl staršího bratra. Možná, že on by se mohl postavit zlu.“

„Myslíš vyděděnce? Říká se, že zemřel někde na východě. A stejně, starý kníže Oldřich ho s potupou vyhnal z Práhu. Veřejně ho vydědil. I kdyby se vrátil, nárok nemá.“

„Nemám moc zpráv,“ vzdychl Stach. „S městským katem se lidé moc do řečí nedávají a v hospodě toho už také tolik neslyším.“

„Není toho moc, co bych ti řekl,“ zadíval se Ctirad z okna na náměstí. „Ďáblovy přízraky se svojí družinou objíždějí města v okolí Práhu a žádají poslušnost. Přijdou i sem. Raba nás informoval, že až se sem dostaví jeden z jeho přízraků a požádá o poslušnost, tak Bohdal se mu ukloní. A my také.“

„Skloníme se před ďáblem?“ vykřikl Stach.

Ctirad mlčel. „Ano, skloníme. A přežijeme,“ pronesl po chvilce.

Stach chtěl něco odseknout, ale v tu chvíli si uvědomil, že i on udělal hodně ponižujících věcí, aby přežil. „Skloníme se a přežijeme,“ zopakoval po Ctiradovi. „Přežijeme. Ale co bude pak?“

Ctirad lehce pokrčil rameny. „To nikdo neví,“ povzdechl si. „Třeba nebude tak zle. Třeba nás nechá žít.“

Stach zamyšleně kývl. „Bohům žel nevíme nic o tom, co se stalo s lidmi, kteří žili na území, které obsadilo zlo. Všechno je ukryté za hradbou obrovského lesa, do kterého se nedá vejít. Třeba je tam normální život. Jako tady,“ řekl nepřesvědčivě.

„Tak proč je vše ukryté za tím lesem? Za lesem, kterým se nedá projít? A ti, co se o to pokusili, víme, jak dopadli…“ Ctirad se odvrátil od okna a tázavě pohlédl na Stacha.

Stach lehce kývl. Bylo ticho.

Ctirad namáčel brk do skvrny od inkoustu, kterou měl na stole, a roztahoval ji do tisícihroté hvězdice. Stach si uvědomil, že tohle jako kluk dělával také.

„Kolik se platí za pekelnýho psa?“ zeptal se.

„Co?“ trhl sebou Ctirad.

„V okolí je prý pekelný pes. Kolik se za něj platí?“

„Chceš to zkusit? Ty?“ Ctirad zvedl hlavu od kaňky na stole.

„Potřebuju peníze.“

„Viděl jsi někdy pekelného psa?“ zeptal se Ctirad.

„Ne,“ zalhal Stach. „A vy?“

„Já taky ne.“ Ctirad zastrčil brk do kalamáře a sáhl mezi hromadu pergamenů. „Ale máme tu hlášení od ovčáka. Potrhalo mu to ovce. Nestihl se vrátit do města do setmění. Musel přespat v salaši a v noci mu něco zadávilo několik ovcí. Viděl to.“ Podal pergamen Stachovi.

Stach četl ohlášení psané písařovým úhledným rukopisem, pod ním otisk palce jako podpis negramotného ovčáka. Popis seděl.

„Nic mi to neříká,“ položil pergamen na hromadu ostatních.

„Dým z mordy, kapající sliny, které propalují kůži?“ ukázal mu Ctirad na kousek textu. „Pořád si troufáš?“

„Nemám co jíst. Ty měďáky od vás mi stačí tak na jeden den. Mám umřít pomalu hlady? To raději s mečem v ruce a rychle.“

„S mečem v ruce a rychle,“ zasmál se Ctirad. „Mluvíš jako nějaký rytíř.“ Zamyslel se. „Městská pokladna vyplatí deset stříbrných tomu, kdo donese hlavu pekelného psa.“

„To bych mohl zkusit. S Němákem ve dvou.“

Ctirad pochybovačně zavrtěl hlavou.

„Nemyslím si. Nezvládnete to ani ve třech. Se Svinkem. Mimochodem, kde je tvůj druhý otrok? Dlouho jsem ho neviděl.“

„Sklátila ho nějaká nemoc. Udělaly se mu boláky.“

„Chraň nás bohové! Snad ne mor nebo neštovice?!“ Ctirad zvedl překřížené prsty.

„Nemyslím. Ale pokud budu mít pocit, že je to něco nebezpečného, raději ho hned oddělám. Je to jen otrok a jídla moc není.“

„Můžeš ho použít jako návnadu na toho psa,“ poradil mu Ctirad.

„To je velice dobrý nápad. Zabiju dvě mouchy jednou ranou. Zbavím se nemocného otroka a možná vydělám deset stříbrných.“

„Možná si můžeš koupit nějaké nemluvně jako návnadu. Nebo nějaké malé dítě. To určitě zabere víc než nemocný otrok,“ radil mu dál Ctirad.

„Za tři měďáky?“ zachrastil Stach prázdným váčkem.

Ctirad kývl hlavou. „Máš pravdu. Tak Svinka.“

„Ještě je tu jeden problém.“

„Jaký?“

„Pokud by se mi podařilo toho psa skolit, nechtěl bych, aby se to dozvěděl Raba. Nemá mě rád.“

„Raba nemá rád nikoho.“ Ctirad chápavě pokýval hlavou. „Napíšu kdyžtak do hlášení, že to byl zaklínač. Oni se neradi objevují mezi lidmi, chodí převážně v noci a ty jejich oči…“ otřásl se Ctirad. „Stejně jsou to také ďáblova dítka, i když bojují na straně lidí.“

Stach se nikdy se zaklínači nesetkal, ale slyšel o nich hodně zpráv. Nejrychlejší s mečem, lektvary na noční vidění, bledá pokožka, žluté oči, necítí rány, necítí žádné emoce. Přátelí se s čarodějnicemi a vůbec, nepříjemná sebranka. Ale je dobré je mít na své straně.

„Tak deset stříbrných,“ ujistil se.

Ctirad kývl.

„Jak jsi dopadl?“ zeptal se Lišek, když se Stach vrátil.

Stach mu vše převyprávěl.

„Škoda,“ zalitoval Lišek. „Tak víme jen to, že Stich je jedna ruka se Zorkovou bandou. Možná by stálo za to podívat se tomu Stichovi na zoubek.“

„Taky mě to napadlo. Kdybych ho skřípnul…“ Stach sevřel ruku v pěst.

Lišek souhlasně kývl.

„A co zkusit udělat ze sebe volavku? Jako rytíře, kterej je při penězích, a bylo by dobrý mu od nich ulehčit.“

„Já nejsem rytíř, kterej je při penězích,“ připomenul Stach Liškovi jejich situaci.

„Říkal jsi, že za psa je deset stříbrných.“

„To jo.“

„V noci chodím občas do lesa.“

„Všiml jsem si.“

„A vidím dobře potmě.“

„Jinak by ses vracel s rozbitým nosem.“ Stach zvedl ret v úšklebku.

Lišek vztyčil ukazováček a usmál se. „Můžu sehnat krev. Lidskou. Ale jen pár kapek.“

„Doufám, že ne moji. A na co ji chceš?“

„Dal bych ji do pasti. Psi jdou po lidské krvi.“

„A tisíce dalších stvoření, upíry nevyjímaje,“ znovu se ironicky zašklebil Stach.

„Kdyby se dalo pár kapek a past…“

„Mohlo by se pár kapek vyměnit za deset stříbrných,“ pochopil Stach.

„A potom by mohl být někdo v hospodě za volavku. Chytit Zorka a vymlátit z něj, kde má peníze.“

Stach se zarazil. „Jeden člověk na celou bandu?“

„Pár uprchlých otroků a sedláků,“ mávl Lišek bezstarostně rukou. „Co to je pro rytíře? Nebo jsem snad zaslechl v tvém hlase něco jako strach?“

„Ne. To bylo jen vzrušení z nadcházejícího boje.“

Lišek se vítězoslavně usmál.

„Mám dojem, že víš, jak na mě,“ zarazil se Stach.

Liškův úsměv okamžitě zmizel.

Za pár dní stáli před pastí.

„Nic,“ mračil se Strach. „Hlad mám, že bych chroustal hřebíky, Němák leží polomrtvej na seně, jak jsi mu pustil žilou, a nikde žádná kořist. Jen ty máš tvářičky jak jablíčka na podzim.“ Otočil se na Liška.

„Brzo bude svítat.“ Lišek ustoupil do stínu stromu. „Musíme se vrátit.“

Stach v ranním pološeru vyrazil zpátky.

„Je možné, že pekelný pes odešel jinam,“ klusal za ním Lišek.

„Jinam. Když jsem jel sem, bylo jich okolo mě tak deset. Takových peněz! Teď mě napadlo: Mohl jsem dostat prachy za tu pekelnou kočku.“ Zastavil se.

„Ty už si asi připsal rychtář od Pár Dubů.“

„Parchant,“ znovu se rozešel Stach. „Vrtá mi hlavou, proč jich tam bylo tolik.“

„Kde?“ nechápal Lišek.

„No, když mě tehdy přepadli. Jak jsem šel s listem od Litomira k Bohdalovi. Před Pár Duby zároveň s tou pekelnou kočkou, co se měnila v krásnou ženskou.“ Stach měl hlad a byl rozčilený.

„Asi loví ve smečce.“

„Tak co tu dělal ten pes? Kde má on svoji smečku?“

„Viděl ho někdo? Viděl někdo toho psa?“

„Jen ten ovčák. Roztrhal mu ovce.“ Stach zakopl o kořen a zaklel.

„A nikdo jiný?“ Lišek měl v hlase podezření.

Stach zastavil a opatrně našlápl na nohu. „Myslíš, že lhal?“ zeptal se Liška a znovu zkušebně našlápl na nohu.

Lišek přemýšlel. „Asi ano. Takže žádné peníze.“

„No,“ Stach se znovu rozešel, „pokud ovčák lhal a ovce někde ztratil nebo zašantročil, mohl bych za ním zajet a zeptat se ho. Třeba by pustil chlup.“

„Dost možná. Třeba jednu nebo dvě ovečky.“

„Vzal bych zavděk i jehnětem. Hned ráno za ním vyjedu, jak se rozední. A nehodlám se s ním nějak handrkovat. Když mám hlad, jsem hodně nervózní.“

Ráno Stach nemohl ani dospat. Žaludek ho bolel od hladu. Několikrát znovu prolezl sklep a jediné, co tam našel, bylo pár kyselých okurek, ze kterých ho za chvíli bolel žaludek ještě víc. V tichosti se rozhodl, že pokud mu ovčák nedá ovci dobrovolně, vezme si ji a ovčáka zabije. Ale před Liškem se o tom nezmínil.

Lišek nespal, ostatně, upíři toho moc nenaspí, tak ho nemusel budit kvůli nasazení masky. S tím byli rychle hotovi a Stach vyrazil na luka, kde se podle výpovědi, kterou ovčák nadiktoval písaři, měl se svými ovcemi pohybovat. Nikde ale ovčáka ani stopy po něm nenašel. Potom ho napadlo, že ovčák se bude držet blíže k městu, u salaše. Sjel tedy z luk a rychle se blížil k salaši. Pokud je ovčák někde na pastvě, vrátí se sem, než zažene ovce do města.

Salaš nebyla velká, opravdu jen na přespání a ukrytí před nepohodou. Jedny dveře, jedno okno, za salaší velká ohrada pro ovce. Seskočil z koníka a uvázal ho u ohrady. Dřív se ovce nechávaly v ohradě u salaše a ovčáci spali uvnitř. Co se po otevření brány vyrojilo hejno stvůr, zaháněli ovčáci ovce raději do města. Později se vše opět uklidnilo, pekelné stvůry se většinou stáhly zpět, ale občas někde nějaká zůstala, proto se většina zvířat stále zaháněla za městské hradby. Stach byl otrávený, hladový a nevyspalý. Rozhodl se, že si v salaši ustele a dožene spánkový deficit, který nastal, když musel ještě za tmy kontrolovat pasti. Rozkopl dveře salaše a ucítil smrt.

Byl to instinkt nebo něco takového, co Stachovi zachránilo život. V okamžiku, kdy rozkopl dveře, poznal, že uvnitř je zlo. Uviděl v přítmí jen nezřetelný pohyb a uskočil ode dveří. Okolo se něco mihlo a prolétlo těsně vedle něj. Ovanul ho vítr a puch a jasně slyšel cvaknutí čelistí v místech, kde před zlomkem vteřiny měl krk. To něco ho odhodilo stranou. Překulil se na bok a okamžitě vyskočil s vytaseným mečem. Proti němu stála bestie na čtyřech nohách, se žlutýma očima a tlamou plnou obrovských zubů. Stach si sundal plášť a omotal si ho okolo zápěstí.

„Tak pojď, ty stvůro!“ zařval.

Ale nezdálo se, že by pekelný pes chtěl bojovat. Sklonil hlavu a zavřel tlamu.

„Tak skoč!“ dráždil ho Stach.

Pes se otočil a dal se na útěk. Stach se vrhnul ke koni, ale ten se plašil a odmítal poslušnost. Stach se rozhodl neriskovat ještě ztrátu splašeného koně, tak jen smutně sledoval pekelného psa mizejícího v lese.

„Mejch deset stříbrnejch,“ úpěl nešťastně. „Je v prdeli,“ dodal potichu.

V salaši toho moc nebylo. Jen rozsápaný ovčák, rozdrcené kosti několika ovcí a pár kousků kůže. Nic, co by Stacha zajímalo. V koutě našel zabalený ovčí sýr, a to ho velice potěšilo. Ale to bylo vše.

Bylo vidět, že si pekelný pes udělal v salaši své doupě. Dovnitř proskočil oknem, asi když ucítil vevnitř schovaného ovčáka. Potom se sem vracel.

Stach si uvědomil, že se chtěl prospat. Nejdřív nohou odsunul zbytky lidského a ovčích těl, potom si ale uvědomil, že ho může potkat stejný osud jako ovčáka, pokud se pes vrátí. To ho přivedlo na zajímavou myšlenku.

Podíval se nahoru ke stropu. Nad sebou viděl jen doškovou střechu.

Znovu zkontroloval okno. Bylo malé. pekelný pes se jím jen sotva protáhl.

Chvíli přemýšlel, pak vytáhl dýku a začal rozhrabávat hlínu pod oknem. Kůže na obličeji ho pálila, jak se pod ní potil. Opatrně ji na krajích odchlípl a nakonec ji celou stáhl. Teď musel dávat ještě větší pozor, aby ho nikdo neobjevil.

Znovu se dal do kopání a hrabal a rozhazoval hlínu po salaši. Neustal, dokud neměl v salaši pod oknem velkou díru. Chvíli prohlížel svoje dílo, potom zkontroloval dveře. Byly bytelné.

Zavřel je a ještě pro jistotu je zapříčil několika klacky tak, že se nedaly otevřít.

Začínalo se stmívat. Nejvyšší čas.

Rychle se protáhl oknem ven. Venku chvíli otráveně stál, potom se protáhl dovnitř, znovu prohrabal hlínu v salaši, než našel masku starého Blahoty, kterou si tam položil, znovu prolezl oknem ven, naskočil na koníka a hnal si to zpátky.

„Kde máš ovci?“ ptal se Lišek. „A kde máš masku?“

Stach sundal ovci ze sedla a podal mu ji.

„Takže to vyšlo?“

„Ano a ne,“ začal mu Stach vyprávět příběh.

„A na tu ovci jsem narazil v lese. Patří asi k ovčákovi. Když pekelný pes zabil jejich pána, rozutekly se po lese. Chtěl jsem ji donést živou, ale utíkala a stmívalo se. Tak jsem ji musel zabít,“ dokončil vyprávění. „A masku jsem si sundal, protože jsem se pod ní hrozně potil. Ale aby nevyschla, rafinovaně jsem ji přikryl vlhkou čerstvě vyhrabanou hlínou,“ chlubil se.

Lišek kývl hlavou.

„Dobře jsi udělal,“ pochválil Stacha. „Už se sice vytáhla a přizpůsobila tvému obličeji, ale pořád na ni musím použít alespoň trochu toho lepidla, a mohla by ti přece jenom po několika hodinách přirůst.“

Stach si nervózně sáhl na tvář. „Takže, kdybych se tolik nepotil, ale lehl bych si v salaši a usnul tam, dejme tomu do večera, tak by už nešla sundat?“

„Myslím, že by už šla sundat jen s obtížemi. Pokud bys spal do rána, musel bych na její sundání použít nůž a pomalu ji z tvého obličeje odřezat.“

Stach se otřásl.

„Ale kdyby ti přirostla natrvalo, spojila by se s tvým obličejem a už bys neměl problémy s pocením.“

„Ne, ne, ne!“ Stach mával rukou. „I kdybys ji měl odříznout až na kost, natrvalo ji nechci!“ rozkřikl se.

„Jak chceš,“ pokrčil Lišek rameny. „Dej mi tu masku, navlhčím ji a naolejuji, ať si ji zítra ráno můžeš zase vzít.“

„Nejdřív upeč ovci, mám hlad jako vlk,“ poručil Stach.

„Cože mám udělat?“ zeptal se Lišek

„Upéct mi tu ovci na ohni. Já se jdu natáhnout.“ Stach vykročil ke dveřím katovny.

„Ani náhodou! Já se ohně bojím,“ přiznal Lišek.

„Lžeš!“ Stach se zastavil.

„Možná lžu, ale nejsem tvůj otrok. Prostě mi nedělá dobře, když vidím a cítím, jak prasíte maso ohněm.“

„Ale Němák zase leží, jak jsi mu pustil žilou.“

Lišek pokrčil rameny a zmizel v katovně. Stach zamračeně sledoval ovci u svých nohou.

„Dva otroky,“ ukázal na prstech. „Mám oficiálně dva otroky, ale jídlo si připravuji sám. Kam tenhle svět spěje? Do sraček. A vy to vidíte.“ Zvedl hlavu vyčítavě k nebi. V dálce zahřmělo.

„Vždyť jsem tolik neřekl. Já si to klidně upeču sám,“ dodal smířlivě Stach.

V noci vydatně pršelo. Ráno vyrazil Stach k salaši.

Nevypadalo, že by se tam něco dělo, ale Stach už byl opatrný. Seskočil z koně a s vytaženým mečem se blížil.

„Tak co, jsi tam?“ šeptal si potichu. Rychle nakoukl dovnitř a zase stáhl hlavu. Byl tam. Seděl na hromadě hlíny, zuby vyceněné.

„Že bysme tentokrát měli konečně štěstí?“ radoval se Stach. Rychle sundal z koně několik pochodní, které si v noci připravil, a během chvilky je zapálil. Počkal, až se pořádně rozhoří, a potom je začal házet dovnitř.

„Snad to chytne,“ doufal na adresu salaše. Zevnitř se ozvalo vzteklé vrčení.

„Nelíbí se ti to?“ radoval se Stach. „Pekelný pes a nesnášíš oheň? To je mi novinka.“

Ze salaše se začal valit dým, jak od pochodní chytila sláma.

Vrčení zesílilo a ozvalo se škrábání na dveře.

„Tudy to nepůjde,“ informoval Stach pekelného psa, ale pro jistotu stál u dveří s vytaženým mečem.

Škrábání ustalo, ale zato se ozvala rána do dřeva pod oknem.

„No vida,“ pochválil Stach pekelného psa a stoupl si k oknu.

Znovu rána, jak se pes snažil vyskočit oknem ven. Tlapami se mu podařilo zachytit okraje okenice, ale sklouzl dolů se vzteklým zakňučením.

„Tak dělej, nevzdávej to,“ povzbuzoval Stach.

Dým vycházející z okna byl hustší a praskání zevnitř intenzivnější. Pekelný pes znovu skočil. Znovu se zachytil předními tlapami o okenici a zadními se snažil vyškrábat ven. Pomalu se mu to začínalo dařit. Nejdřív se objevila tlama, pak hlava, potom krk. Víc Stach nepotřeboval.

Máchl mečem a na zemi se válela obrovská hlava pekelného psa, zatímco tělo zůstalo viset v okně.

Stach zabalil hlavu do připraveného pytle a pověsil ji na koně. Potom chytil zbytek psa za tlapy a vytáhl ho ze salaše. „Musím tě odtáhnout někam dál, aby tě tu nenašli. To by mi mohli přišít zapálení týhle boudy a místo odměny bych ještě doplácel.“ Ze Stacha mluvily zkušenosti. Přivázal tělo psa za koně a vyrazil ke katovně.

Stach položil pytel na zem.

„Je to to, co si myslím, Blahoto?“ zeptal se Ctirad.

„Ano.“ Stach vysypal z pytle psí hlavu.

„Tys to opravdu dokázal,“ zavrtěl nevěřícně hlavou Ctirad. „Ve svém věku. Starý a shrbený.“

Stach mlčel. Ctirad otevřel pokladnu a vysázel na stůl dvacet stříbrných. Stach natáhl ruku a zaváhal.

„Možná se pletu, ale nebylo to jen deset?“ zeptal se.

Ctirad zavrtěl hlavou. „Před třemi dny se vrátila do města část stáda vyplašených ovcí bez ovčáka. Majitel ovcí, známý kupec, vypsal odměnu deset stříbrných za hlavu pekelného psa. Včera stoupal dým v místech, kde stála salaš. Jel jsem se tam s Vatanem a Zahorou podívat. Stará salaš shořela, ale v mokré rozbahněné hlíně bylo vidět koňský kopyta a stopy, jak někdo po zemi táhl těžké tělo. To nás dovedlo až do míst, kde jsme objevili tělo pekelného psa bez hlavy. Tak už jsem věděl, že zbývá jen čekat.“

„Odtáhl jsem to tělo, protože jsem se bál, že tu salaš dostanu k náhradě,“ přiznal Stach.

Ctirad jen mávl rukou. „Stejně by se tam už žádný ovčák neschoval, po tom, co se tam stalo. Musela by se zapálit.“

Stach přikývl.

„Dopis pro Bohdala už mám napsaný,“ ukázal Ctirad na stůl. „Píšu v něm, že za deset stříbrných od města a za deset stříbrných od sedláka se nám podařilo sehnat jednoho nepříliš drahého potulného zaklínače. Takže, pokud ty o tom nebudeš mluvit, já tě chválit nebudu.“

Stach kývl a pevně sevřel měšec s mincemi.

„Je to tak lepší,“ sledoval Ctirad Stacha. „Věřím, že by tě asi hodně lidí po tomhle rádo pozvalo na skleničku, ale těžko bys vysvětloval, jakým zázrakem se ti povedlo v tvém věku zabít zvíře, na který si netroufnou ani vojáci od Bohdala.“

„Zaklínač je nejlepší volba,“ souhlasil Stach. „Jedu rychle na trh něco si koupit. Umírám hlady.“

„Nenakupuj tady,“ varoval Stacha Ctirad. „Někteří lidé by mohli mít otázky, kde jsi vzal stříbrňáky, zatímco jsi před pár dny kupoval trochu mouky na placky za zlámaný měďák.“

„Rozumná rada,“ poděkoval Stach a vyrazil.

„Jedeš pozdě. Co tě zdrželo?“ Lišek stál ve dveřích, zatímco Stach hodil Němákovi uzdu.

„Musel jsem jet nakoupit až do Pár Dubů. Nechtěl jsem, aby si někdo v Krudomu všiml, že chvíli po tom, co někdo donesl na radnici hlavu psa, městský kat utrácí stříbrňáky.“

„Kolik jsi utratil?“

Stach pobaveně zvedl obočí. „Chceš mě zpovídat?“

Lišek trošku poodstoupil do místnosti. „To ne,“ odpověděl smířlivě. „Jen se bojím, jestli jsi nenakoupil nějaké zbytečnosti.“

„Co jsou u tebe zbytečnosti?“

„No… Třeba kořalka, pivo, spálený maso…“ řekl polohlasem. „Brnění, meč, ženský,“ dodal šeptem.

„Kořalku, maso a pivo jsem koupil.“ Stach měl dobrou náladu nejenom díky kořalce. „Kuřata jsou tady v tom pytli.“ Sundal pytel od sedla a vypustil několik kuřat. „Zrní, zeleninu, maso. Chtěl jsem koupit sele, ale mám pocit, že ten šelma sedlák mi ho chtěl prodat i s červenkou.“

Lišek kývl hlavou. „Jen, že jsme chtěli, abys dělal bohatou volavku.“

„Neboj. Zbylo hodně,“ uklidňoval ho Stach.

„To doufám.“ Lišek zmizel v domě. Stach vyrazil za ním.

„Nech koně koněm, pojď mi stáhnout boty,“ poručil Němákovi. V místnosti se Stach usadil na židli a Němák se mu snažil stáhnout boty.

„Blahota měl podle všeho menší nohu,“ vzdychal Stach.

„Natekla ti během dne, jsi v ní od rána.“

Bota povolila a Němák si sedl na zem. Stach nastavil druhou nohu.

„A teď tu zatracenou masku. Jsem v ní taky od rána a mám pocit, že už mi určitě místama přirostla.“ Nastavil Liškovi tvář, když se Němákovi podařilo Stacha zbavit druhé boty.

Lišek se ušklíbl, jemně zajel ostrými nehty pod Blahotovu kůži a jedním ladným pohybem ji stáhl Stachovi z hlavy.“

„Úplně jsem cejtil, jak se odtrhla od tý mojí kůže,“ lhal Stach.

„Určitě,“ potvrdil skepticky Lišek. „Dojdu ji zase namazat.“ A zmizel ve sklepě.

„Němáku, ty hovado líný. Zakroj mi pořádně chleba a dones mi tu vařenou ovčí hlavu, úplně se na ni třesu. To bys nevěřil, jak mi vyhládlo.“

Němák to žádným neuctivým pohybem nekomentoval a podal Stachovi hrnec s ovčí hlavou.

„Chtěl jsem jít v Pár Dubech do nějakýho bordelu. Nebo alespoň do lázní. Tam by mi lazebnice ulevily od trápení,“ zavolal Stach dolů ke schodům do sklepa.

„Blázníš?“ Lišek vyběhl do světnice. „Víš, jak by to vypadalo? Starý obličej a tvoje tělo?“

„To mi taky došlo,“ roztesknil se Stach. „Já neměl ženskou od tý doby, co mě pověsili. Nedovedeš si představit, jak mi to chybí.“

„Můžu ti s tím pomoct.“ Lišek pozvedl ruku, ve které držel nůž, jímž krájel kůže.

„Na to ani nemysli. Jen se dotkneš mých koulí a hlava ti sletí dolů takovou rychlostí, že nestihneš říct ani slovo kat.“ Stach vylítl od stolu a sáhl po meči.

„Tohle jsem nemyslel. Myslel jsem nějaké byliny.“ Lišek mávl lehce nožem dolů.

„To jde?“

„Jistě.“

„A už jsi to někdy někomu dával?“

„Zajisté. Jedné mladé dámě,“ zasnil se Lišek.

„Upíre?“ Stach se podezíravě na Liška zahleděl. „Myslel jsem, že tohle je pro chlapy.“

„Samozřejmě. Bylo to pro jejího manžela. Neotravoval ji a ona měla víc volnosti.“

„Víc volnosti k čemu?“ nechápal Stach.

„Víc volnosti k schůzkám s tím, koho měla opravdu ráda.“ Liškův rozněžnělý obličej se změnil jako mávnutím kouzelného proutku. „Obraťme list,“ vzdychl. „Je už také mrtvá. Jako ostatní. Vy lidé žijete tak krátce.“ Naštvaně se na Stacha podíval, jako by za to mohl on.

„Možná krátce, zato intenzivněji.“ Stach odložil meč, kterým chtěl hájit svoji mužnost, a sáhl po láhvi.

„Přemýšlel jsem o tom Týně,“ řekl a mohutně se napil. „Pojedu to tam okouknout. Nejdřív bez peněz.“

„Proč?“

„Neznám to tam. Obhlídnu okolí. Podívám se na únikový cesty.“

„To zní rozumně.“ Lišek se překvapeně podíval na Stacha.

„Jel bych bez masky. Nikdo mě tam nezná.“

Lišek se tvářil pochybovačně.

„Sám jsi říkal, že maska po čase přiroste. Pokud mě zraní a budu ležet někde dva dny u felčara, tak je problém. Pokud maska někde povolí a někdo si toho všimne, je problém. Pokud mě zavřou do šatlavy v masce, je problém. Rozumíš?“

Lišek váhavě kýval hlavou. „Mohu ti trochu pozměnit obličej.“

„Nesmysl. Nikdo mě nepozná. Vezmu si pro jistotu kápi nebo kapuci, ale masku na tak dlouho nechci. Prohlídnu místo a potom vymyslíme, jak to udělat.“

„Máš asi pravdu.“ Lišek kývl hlavou.

„Já mám vždycky pravdu.“ Stach zabořil nůž hluboko do hrnce. „A víš proč?“ zeptal se Liška.

Lišek zavrtěl hlavou.

„Protože jsem silnější,“ vysvětlil mu Stach.

Lišek to nekomentoval a zmizel ve sklepě. Němák rychlou chůzí také opustil místnost. Stach vytáhl z hrnce dýku i s nabodnutou ovčí hlavou, chvilku si ji užasle prohlížel a potom zařval.

„Němáku, ty hovado zasraný! Tys mi sežral oběd!“ A vztekle hodil zpola ožranou ovčí hlavu zpátky do hrnce.

Kapitola třináctá – Zorko

Když Stach vstoupil, celá hospoda ztichla. Nijak ho to netrápilo. Vždy to tak bylo. Očima vyhledal prázdný stůl a usedl. Bylo ticho a všichni ho sledovali.

„Pivo,“ poručil. „Žejdlík.“

Hospodský tázavě zvedl obočí. Stach zalovil v opasku a vytáhl dva měďáky. Hospodský kývl a otočil se k sudu s pivem. Jako na povel si ostatní hosti přestali Stacha všímat a pokračovali v činnosti, kterou provozovali před jeho příchodem.

Stach dostal své pivo. Opatrně upil. Nebylo špatné. Škoda, že je hospoda tak daleko od katovny. Znovu se napil a pozoroval okolí. Pokud tu Zorko byl, nepoznal by ho.

Několik sedláků debatovalo nad sklenkou kořalky. V rohu hrálo pár lépe oblečených mužů karty. Pili víno. U dveří hráli vojáci v kostky. Mlátili pěstí do stolu po každém hodu a rozkřikovali se, až se třásly v oknech rybí měchýře, které tam hospodský natáhl místo skel.

Stach přejel očima vybavení hospody. Špína, smrad z nevyčištěného komína, spálený tuk z kuchyně. Na podlaze špína, zvratky a krev. Mezi tím se motali dva psi pokrytí prašivinou a loudili kousky chleba nebo jiného jídla.

„Co tu takový rytíř sedí tak smutně v koutku?“ uslyšel před sebou.

Pomalu se otočil po hlasu. Kozatá Bohuna. Nemusela se představovat.

„Kdo říká, že jsem smutný?“

„Vypadáš smutně.“

Ukázal jí, aby mu sedla na klín. Opakovat to nebylo potřeba. Očima jí zajel do výstřihu.

„Čekáš někoho?“ zeptala se.

„Ne.“ Zuby si stáhnul rukavici a rukou zajel mezi prsa. Bylo to měkké, teplé a zpocené. Hlavu přiložil k jejímu krku. Cítil pach ženského těla a levné kořalky a dělalo mu to dobře.

„Řeknu ti tajemství,“ zašeptal jí do ucha a zmáčkl jí prso.

„Jaké?“ Otočila hlavou a podívala se mu do očí.

Chvíli si vychutnával ten okamžik. Sledoval její poloopilý výraz a pohrával si s jejími prsy. Potom ruku vytáhl a zajel pod sukni do rozkroku.

„Ty dva měďáky, co jsem ukázal hospodskýmu, jsou to jediný, co mám,“ zašeptal jí do ucha.

Vztekle vyskočila a vyprskla. „Cože? A to mi řekneš teď? Ty prase! Ty dobytku!“ vztekala se.

Stach se rozesmál.

„Ty špíno,“ zkusila mu vlepit políček.

Chytil jí ruku těsně před obličejem. „Tak pozor, holčičko.“ Zmáčkl jí lehce zápěstí. „Zabil jsem pro míň,“ varoval ji.

Zbledla a snažila se vykroutit.

„Pusť ji,“ požádal hostinský. V ruce měl klacek pobitý hřeby.

Stach uvolnil ruku. Bohuna uskočila dozadu a zmizela v kuchyni. Hostinský položil klacek pod pult a věnoval se ostatním. Hovor, který na chvíli ztichl, se opět rozproudil. Stach se znovu věnoval pozorování ostatních. Zorko tu rozhodně nebyl. Jeden ze sedláků vstal a přišel k jeho stolu.

„Neznáme se?“ zeptal se Stacha.

Stach si sedláka prohlédl. „Ne,“ zavrtěl hlavou.

Sedlák si přisedl.

„Mám pocit, že jsme se viděli. Někde, třeba…“ přemýšlel sedlák. „V Práhu? Ještě před příchodem ďábla?“

Stach si ho znovu prohlédl. Něco mu na sedlákovi nesedělo. Naklonil se blíž a přičichl si. Nesmrděl hnojem, ale koňským potem. Opatrně sjel pohledem k sedlákově opasku. Byl plátěný a rýsovalo se v něm několik mincí. Oblek se hodil na chudáka, ale peníze a kořalka na stole zase naznačovaly opak.

Zvedl oči. Sedlák ho pořád pozoroval. Přimhouřenýma očima si Stacha prohlížel.

„Nikdy jsem v Práhu nebyl,“ odpověděl sedlákovi.

Ten zavrtěl hlavou. „Já tě přece jen odněkud znám,“ opakoval stále jistěji.

Stach přimhouřil oči do nebezpečných čárek. „Neznáš mě,“ varoval sedláka.

„Znám tě!“ vykřikl sedlák.

Hospoda opět ztichla. Všichni otočili obličeje k jejich stolu. Stach sevřel korbel, až mu klouby na rukou zbělaly. Varovně kroutil hlavou.

„Už vím! Ty jsi…!!!“ nedokončil sedlák.

Korbel přistál na sedlákově hlavě a roztříštil se na několik kusů. Malátně se zvedl. Stach vyskočil, chytil ho za hlavu a vší silou s ní praštil o stůl. Hospoda ztichla. Stach držel hlavu opřenou o stůl a čekal. Tělo jeho oběti sebou několikrát zaškubalo a uvolnilo se.

„Hej!“ rozčílil se hospodský. „Co jsi to udělal?“

Stach se podíval na hospodskýho. Měl v obličeji nesouhlasný výraz, ale dřevo s hřebíky zpod pultu nevytáhl.

„Byl to někdo důležitej?“ zeptal se hospodskýho.

Hospodský zajel pohledem ke stolu se sedláky. Stáli a vztekle sledovali Stacha. Nenápadně jim pokynul rukou.

„To ne, ale nemá zaplaceno,“ zabručel směrem ke Stachovi.

Stach sáhl své oběti za opasek a vytáhl několik mincí. „Platí za nás za oba,“ hodil mince hospodskému.

Hostinský roztáhl tvář v úsměvu. „Tak je to v pořádku. Kam s ním?“ ukázal na tělo.

„Jo, to je problém,“ vzdychl Stach.

„Jaký problém?“ zeptal se hostinský.

„Tvůj problém.“ Stach mu hodil další minci.

Hospodský ji chytil a nenápadně mrkl ke stolu se sedláky. Stach dělal, že si toho nevšiml.

„Patřil k vám?“ zeptal se sedláků. Dělali, že neslyší.

„Ptám se vás. Co to bylo za hovado, že si dovolovalo otravovat rytíře!?“ zvedl hlas na celou hospodu.

„Neznáme ho, pane. Potkali jsme se na trhu. Chtěli jsme od něj koupit tele,“ odpověděl mu ten nejvyšší.

„Přišli jste teda o obchod?“

Chvilku bylo ticho.

„Chtěl za to tele hodně moc,“ odpověděl kudrnatý sedlák.

Stach kývl chápavě hlavou. Prohrabal mrtvému důkladně opasek a byl příjemně překvapen penězi, které tam objevil. Hodil měďák sedlákům za zkažený obchod.

Hospoda, která po rvačce ztichla, znovu začala ožívat. Stach ještě po očku zkontroloval vojáky u dveří. Jeden sice vypadal, že se zvedne, ale kamarádi ho nakonec přesvědčili, že nějaký sedlák nestojí za problém s někým, kdo nosí meč u boku.

Hostinský vynesl ven mrtvolu a Stach položil na stůl všechny mince, co vytahal své oběti z opasku. Na první pohled bylo vidět, že na sedláka je toho moc. Objednal si jídlo.

Sedláci u stolu ho zamračeně sledovali. Stach se krmil. Tušil, co ho čeká.

Pokud vyjde ven, někde ho dohoní a sejmou. Tady je měl alespoň na očích. Události nabraly jiný směr, než předpokládal, ale to se nedalo nic dělat.

Znovu zkontroloval ostatní hosty. Vojáci seděli a hráli dál a žádný idiot neodešel, aby nahlásil vrchnosti rvačku. Ono to totiž bývalo hodně dvojsečné a kolikrát sám oznamovatel se nakonec dostal do role spoluviníka. Proto si každý většinou hleděl svého.

Dojedl a ukázal hostinskému, že chce další žejdlík piva. Hostinský kývl, vzal korbel, ale neotočil se hned k sudu. Nechal ruku s korbelem na chvíli klesnout dolů. Teprve potom natočil pivo a donesl ho Stachovi na stůl. Potom si stoupl k pultu a po očku Stacha sledoval.

Stach čekal. Ve chvíli, kdy se hostinský musel věnovat dalšímu zákazníkovi, vylil pivo pod lavici. Teprve potom si přihnul z prázdného korbele. Nebyl si jistý, co do piva hospodský nalil. Protože ale za travičství byly vysoké tresty a výrobci jedů si toho byli vědomi a požadovali za svoje zboží velké částky, tipoval spíš na nějaké uspávadlo.

Několikrát zívl. Všiml si, že hostinský na to zareagoval a kývl směrem k sedlákům.

Nastávalo ráno. Někteří hosti odešli, někteří byli vyhozeni. Nakonec zbyl jen Stach, sedláci a dva hráči karet v koutě. Stach zaplatil a zbylé mince si zastrkal za opasek. Potom se zkoušel malátně zvednout.

„Kolik tu stojí nocleh?“ zavolal na hostinského.

Ten pokrčil rameny. „Chvíli počkej, potom se dohodneme.“ Mávl rukou na Stacha.

Stach ztěžka dosedl na lavici. Hlavu si položil na stůl, jednu ruku pod hlavou, druhou rukou pod stolem pevně svíral rukojeť meče. Po očku sledoval okolí.

Hostinský odešel ke karbaníkům. Chvíli s nimi rozmlouval. Byly slyšet projevy nesouhlasu. Ale ve chvíli, kdy se sedláci zvedli a postavili se za hospodského, karbaníci rychle pochopili situaci a odešli.

V hospodě teď už zbyli jen tři sedláci, hospodský a Stach.

Hospodský se přesunul se sedláky k pultu. Nalil všem po kořalce a potichu se domlouvali. Potom sáhl pod pult a vytáhl okovaný klacek. Zbývající sedláci vytáhli zpod kazajek dýky. Opatrně a potichu, jako kočky, se blížili ke Stachovi.

Rozdělili se. Dva přistupovali ke Stachovi zleva a dva zprava. To nemohl dovolit.

Zvedl hlavu a podíval se na sedláky a hostinského. „Tak, který z vás je Zorko?“ zeptal se.

Všichni ztuhli. Stach vyskočil a převrátil těžký stůl na sedláky a hostinského.

Zatímco uskakovali, vytáhl meč z pochvy. Přeskočil padající stůl a vrhl se na protivníky.

Kudrnatého sedláka probodl okamžitě. Bodl mu meč do břicha takovou silou, že jím čepel projela skrz naskrz.

Nohou odkopl umírajícího sedláka a z otočky švihl po dalším. Ten uskočil dozadu a hbitě se vyhnul ostré špici meče, která se mu mihla jen pár centimetrů od hrdla. Stach nezpomaloval, využil švihu meče a zasekl jej do paže dalšího sedláka. Rána se okamžitě rozšklebila a krev z přeseknuté tepny začala barvit okolí. Sedlák pustil dýku a chytil se za ránu. Krev mu tryskala mezi prsty a valila se po ruce.

Stach ucítil bodnutí v oblasti ledvin. Pootočil se a loktem vrazil do obličeje nejvyššího sedláka.

Zatímco se sedlák kácel, nad Stachem se mihl stín. Instinktivně zvedl ruku s mečem. Těžký okovaný klacek mu srazil meč k zemi a narazil na rameno. Jeden z hřebů projel koženou kazajkou a drátěnou košilí a zasekl se do ramene. Stach vší silou vrazil tělem do hostinského. Ten zakopl o židli a spadl na zem. Stach mávl seshora mečem, ale meč se zasekl o trám na stropě. Ostří zůstalo hluboko ve dřevě a Stach měl najednou ruce prázdné. Hostinský vleže vykopnul proti Stachovi. Nohama mu zasáhl břicho a odrazil ho od sebe. Stach uviděl ruku s dýkou mířící na jeho krk. Poslední zdravý sedlák zaútočil. Instinktivně ruku zachytil a zkroutil. Jednou rukou držel zápěstí, zatímco druhou zatlačil na loket. Ozval se bolestivý řev a jeho protivník šel k zemi. Stach znovu zatlačil plnou silou. Loketní kloub povolil za nepříjemného praskání. Stach vyskočil a plnou silou dopadl oběma nohama na ležící tělo.

Znovu zapraskání, jak praskla žebra. Bolestivý řev se změnil na kašel. Stach kopl do ležícího těla a skočil po svém meči zaseklém ve stropním trámu. Chytil ho za rukojeť, ale uklouzl po krvi a padl do strany.

Ozvalo se lupnutí a meč se zlomil. Stach zaklel.

Hospodský už stál na nohou a mocně se oháněl klackem po Stachovi. Stach uskakoval a čekal na příležitost. Najednou mu něco těžkého skočilo na záda a špičaté prsty se mu zaryly do očí. Napolo oslepený Stach chytil ruce, které mu drásaly obličej, lehce se předklonil a mrštil tělem přes sebe.

Ozvala se rána a bolestný křik. Stach si rychle otřel oči. Trvalo pár vteřin, než přestal vidět rozmazaně.

Místnost jasně svítila plamenem. Kozatá Bohuna, která skočila Stachovi na záda a kterou on přes sebe přehodil, dopadla přímo do krbu. Její volné prádlo okamžitě vzplálo plamenem. Hostinský si přestal všímat Stacha. Vytáhl Bohunu z krbu a snažil se ji uhasit. Hodil na ni nějakou kůži a tou dusil plameny. Stach zvedl povalenou židli nad hlavu a přetáhl jí hospodského přes hlavu. Židle se rozpadla a hospodský se složil. Bylo po boji.

Na zemi leželi mrtví nebo umírající a nad nimi stál Stach.

První, co udělal, bylo, že ze stolu sedláků sebral láhev s kořalkou a pořádně si přihnul. Teprve potom nohou odsunul kůži, která přikrývala tělo Kozaté Bohuny.

Ozvalo se zabušení na vrata. Němák se širočinou přišel ke vratům. Otevřel malé okénko ve vratech a vykoukl ven. Potom okamžitě okénko zabouchl a otevřel celou bránu. Stach vjel dovnitř a zastavil na dvoře. Z koně spíš spadl, než sesedl. Stáhl z koně dva objemné vaky, přehodil si je přes rameno a s bolestným sykáním vešel dovnitř.

Okno kuchyně bylo zatažené závěsem a na stole plápolala svíčka. Lišek vstal od stolu a pomáhal Stachovi sundat pytle.

„Cítím krev,“ začichal.

Stach něco zabručel.

„Tvoji krev. A hodně,“ poodhalil Lišek špičáky.

„Tak si na ni nech zajít chuť, upíre.“ Stach ztěžka dosedl na lavici v kuchyni.

„Něco se nepovedlo?“

Stach vytáhl zpod kazajky láhev a mocně si přihnul.

„Všechno se to posralo, kamaráde.“ Odplivl si na podlahu.

„To cítím.“ Lišek popotáhl nosem. „Jsi vážně zraněný?“

„Jen na rameni.“

„A ten obličej?“ Lišek ukázal na krvavé rýhy.

„Od nehtů.“

Lišek obcházel Stacha. Nasával vzduch a nesouhlasně vrtěl hlavou.

„Krvácíš na zádech.“

Stach si sáhl na záda a lehce sykl bolestí.

„Máš pravdu. Bodli mě tam dýkou. Myslel jsem, že to košile zachytila.“ Prohlížel si čerstvou krev na ruce.

„Musím ti to ošetřit.“

Stach přiopile kývl. Potom sáhl do pytle a vytáhl láhev. „Nejdřív se ale napij,“ poručil.

Lišek vzal láhev a nedůvěřivě se na ni podíval. Potom ji odzátkoval a přičichl si.

„Děkuju.“ Pokynul lahví a mocně se napil. „To bodlo,“ pochválil a utřel si zkrvavenou pusu. „Není čerstvá, ale není sražená.“

Stach sledoval, jak Liškovi mizí z obličeje smrtelná bledost a jak dostává narůžovělou barvu.

„Ještě tam máš dvě lahve. Ale nevím, jak to uchovat, aby se nesrazila.“

„Moje starost.“ Lišek zahrabal v pytli a vytáhl lahve. Odzátkoval a přičichl si.

„Chlap, přes třicet, opilej.“ Lehce slízl krev ze špuntu. „Začínající dna. Silné revma.“

Stach se zamračil.

Lišek si přivoněl k druhé lahvi. „Žena, okolo dvaceti devíti.“ Lízl si. „Opilá, dva potraty, jeden porod. Začínající těhotenství.“

„To poznáš z krve?“

Lišek kývl.

Stach mu nastavil svoji zkrvavenou ruku. „A já?“

Lišek odklonil hlavu. „Silná opilost.“

„To poznám taky,“ přivoněl si Stach k ruce.

„A tohle je co?“ Vytáhl Lišek z pytle kudrnatou hlavu.

„To je Zorko. Napadlo mě, že by se mohla jeho maska hodit.“

Lišek vrtěl hlavou. „Podle té hlavy a podle toho, co jsem slyšel, byl Zorko malé a hubené postavy. Na tvoji hlavu to prostě nepůjde.“

„Já vím.“

Lišek se zatvářil rozpačitě. „Co víš?“ zeptal se.

„Že to na moji hlavu nepůjde.“

„Tak nechápu, proč jsi ji bral? Němák ji taky nosit nebude, nehledě k tomu, že vůbec nevím, jestli bych mu ji dokázal nasadit.“ Lišek lehce rozhodil rukama. „Tak proč?“

„Hádej.“

Lišek zavrtěl hlavou. „Nechám se podat. Tedy vlastně, tedy…“ Zvedl ruku v obranném gestu. „No, to ne.“

„Co ne?“

„Já? No to ne,“ mával Lišek rukama.

„Neříkej, že ti vadí nosit cizí ksicht.“

Lišek se odmlčel, zatímco Stach ho výsměšně pozoroval.

„Ne, to samozřejmě ne,“ odpověděl Lišek po chvíli. „Ale ty to nedokážeš nasadit.“

„Ale ano. A ty mi pomůžeš,“ smál se vítězoslavně Stach.

„A na co asi mi to bude?“

„Bohdal, Raba,“ zašklebil se Stach.

Lišek zmlkl.

„Přijít za nimi v masce a popovídat si s nimi. Jako Zorko. Třeba ho znají. Vylákáš je někam na opuštěné místo a tam…“ pokračoval Stach.

„Co tam?“

„Tam nic. Zlomil se mi meč,“ vzdychl nešťastně Stach.

Lišek neurčitě kývl hlavou. „Takže to zatím na chvíli odložíme,“ řekl nepřesvědčivě. „Musím tohle dát do chladu.“ Pozvedl láhve. „Ty se zatím svlíkni,“ kývnul na Stacha. „A ty připrav hodně horké vody,“ řekl Němákovi, který se vrátil ze stáje, kam odvedl Stachova koně.

Němák se podíval na Stacha a ten souhlasně přikývl. Když se Lišek vrátil, byl Stach už svlečený a prohlížel si kroužkovou košili.

„Zachránila mi život.“ Ukázal trhlinu na košili. „Dýka roztrhla dva kroužky. Musím to dole ve sklepě opravit. A podívej…“ ukázal na meč, „je na půl.“

Lišek zamračeně sledoval meč. „Co s tím?“

„Zkusím to skovat dohromady.“

„To nebude držet.“

„Tak ke kováři?“

Lišek vrtěl hlavou. „To se nepovede. Musí se celý předělat. Někde daleko. Zdejší kovář by mohl být zvědavý.“

Stach zabrousil pohledem k popravčím mečům. Lišek sledoval jeho pohled a nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Jsou na sekání hlav. Ne na boj. I kdybys je překoval a přebrousil, nebudou sedět tak, jak mají.“

„Ale já potřebuju meč.“

Lišek kývl hlavou. „To je jasné,“ potvrdil. „Jak se to seběhlo?“ zeptal se.

Stach mu to vyprávěl.

„Ten kudrnatý sedlák byl Zorko. Potvrdila mi to Bohuna,“ končil vyprávění.

„Nelhala?“

Stach zavrtěl hlavou. „Měla půlku těla ošklivě spálenou. Slíbil jsem jí, že jí pomůžu, když mi řekne pravdu.“

„Ta krev je její.“ Lišek se neptal, jen konstatoval.

„Neměla by šanci. Jen by trpěla, a i kdyby přežila, byla by nadosmrti zohyzděná. A navíc, moc toho věděla.“

„A poklad?“

„To nevěděla. Zkoušel jsem ještě ty dva, Toho vysokýho a toho, co jsem ho posekal na ruce. Ten vysokej jenom blil krev a ten druhej byl nováček a skoro nic nevěděl.“

„Neměl jsi Zorka oddělat jako prvního.“

„Nemohl jsem to vědět,“ rozhodil Stach rukama.

„No jo.“ Lišek se sklonil nad sedícím Stachem a začal mu mokrým hadrem omývat rameno. „To je od toho hřebu?“ zeptal se.

„Jo.“

„Vyčistím to. Nic by tam být nemělo. Je to hluboké, ale není to nebezpečné.“ Nalil Stachovi na ránu kořalku. Potom ji otřel čistým hadrem a nakonec přiložil kus čistého plátna, jehož okraje zamazal čerstvou pryskyřicí.

Stach sledoval svoje rameno. „Jsi nějak moc učenej. Na upíra,“ konstatoval.

Lišek vážně pokýval hlavou, ale nekomentoval to.

„Teď si lehni na stůl, musím se podívat na ta záda.“ Vzal ze země Stachovu drátěnou košili a zkontroloval její poškození.

„Proč? Už to skoro nekrvácí.“

„Chci vědět, jak hluboko dýka šla. A navíc, v košili ti chybí dva kroužky. Je dost možné, že je máš v té ráně. Musím to prověřit.“

„Ale…“ Stachovi se nechtělo.

„Snad se nebojíš trochu bolesti?“

Stach se zamračil, ale lehl si na lavici. Lišek požádal Němáka, aby mu držel svíčku.

„Bude to opravdu bolet, musím se podívat do rány,“ varoval Lišek Stacha.

„Jestli začne chlemtat moji krev, něčím ho přetáhni,“ poručil Stach Němákovi. Ten kývl.

„Bez obav.“ Lišek patrně rozšklebil ránu ve Stachových zádech a zajel dovnitř dlouhým úzkým nožíkem.

Stach zasyčel bolestí.

„Neříkal jsem to?“ ukázal mu Lišek nůž s kroužkem na špičce. „Ještě je tam jeden.“ Začal se znovu šťourat v ráně.

„Nutně potřebuju meč,“ sykal Stach bolestí. „Mám hrozně špatnej pocit.“

„A já potřebuju ten kroužek,“ vztekal se Lišek.

„Třeba tam není.“

„A třeba je.“

Stach sykal bolestí, Lišek vzteky, ale kroužek nenašli. Nakonec Lišek Stachovi ránu vyčistil kořalkou a převázal.

„Pokud to začne hnisat, znovu to otevřu,“ varoval Stacha.

Stach mávl rukou. „Potřebuju ten meč,“ začal znovu. „Jsem bez něj vyřízenej.“

Lišek krčil rameny. „V městské zbrojnici,“ napověděl Stachovi.

Stach zavrtěl hlavou. „Tam nejsou. Už jsem to tam prolezl. Všechno, co za něco stálo, dávno rozkradli. Pár zlomených oštěpů, nějaké luky a šípy. Jedno kopí.“

Stach se posadil na lavici. Lehce zakroutil zády, aby zjistil, jak mu obvaz sedí.

„Potřebuju kvalitní meč.“

Lišek vzdychl. Němák ukázal na pytle na zemi.

„Jo. Je tam jídlo a kořalka, co jsem stihl nabrat v hospodě před svítáním. Nějaké koření, ale toho v hospodě moc nemívají. Nebo ne v takové hospodě pro spodinu.“

Němák pokrčil rameny, zvedl pytle a odkráčel do sklepa.

„Pobral jsem ještě nějaký drobný,“ hodil Stach na stůl váček s penězi. „Ale na dobrý meč to nestačí,“ zanaříkal.

„Tak se spokojíš s dýkou,“ odsekl Lišek, kterému Stachovo kňourání začalo lézt na nervy.

„Dýkou se neubráním, až nás přepadnou.“

Lišek zvedl oči v sloup.

„Ukradnu ho nějakému šlechticovi. A potom zakroutím krkem Bohdalovi i tomu jeho synovci.“

Lišek nešťastně zakroutil hlavou. „Bohdal má určitě plný hrad kvalitních mečů. Tak si mu řekni.“

Stach zmlkl. „To opravdu má?“ zeptal se po chvíli ticha.

Lišek se po očku na Stacha podíval. „Má. A má i dost peněz a jiných věcí.“

Stach přemýšlel. „Na hovno,“ opřel se otráveně o stůl. „Tak třicet ozbrojenců plus otroci a služebnictvo. V noci hlídky.“

„To je pravda,“ připustil Lišek.

Chvíli bylo ticho.

„Kde schovává zlato?“ nevydržel to Stach.

„To nevím. Ale ve sklepě má ukryto hodně zbraní. Kvalitní meče. Brnění, dýky.“

„A jak se k tam asi dostanu?“

„Nevím.“

Chvíli mlčeli. Stach cítil, že začíná střízlivět, tak se znovu napil.

„Upíre?“ zeptal se.

„Lišku,“ opravil ho Lišek.

„Lišku. Jak to, že toho znáš tolik o lidském těle?“

Lišek chvíli mlčel. „Studoval jsem v Krakově. Na lékařské univerzitě.“

„Co to je za krávovinu?“

„Není to krávovina. Prostě mě to zajímalo. Tak jsem se rozhodl studovat lékařství.“

„Přišel bys zadarmo ke krvi, co?“

„To také. Ale prostě mě to zajímalo. Léčit lidi.“

„Léčit lidi? To nechápu proč? Ty máš přece lidi zabíjet. Vysávat z nich krev. Jsi upír.“

Lišek nesouhlasně zavrtěl hlavou. „A proč bych to dělal? Vymlátit si stádo? Naopak, snažím se vás udržovat zdravé.“

„Co? Jaký stádo?“ nechápal Stach.

„No, to máš tak. Ty máš třeba vepře a krávu. Máš z nich užitek. Pokud onemocní, přijdeš o zdroj potravy.“

„Tomu rozumím.“

„A my, upíři, potřebujeme k přežití krev. Hlavně lidskou. A pokud bude lidí málo, budeme i my hladovět.“

„Vy nás máte jako domácí zvířata? Jako dobytek?“

„Stachu, podívej se na to střízlivýma očima. Pokud by se nám podařilo lidem pomáhat, je to dobré i pro nás.“

Stach se na Liška skepticky podíval. „Nevěřím ti, upíre. Nevěřím ti ani slovo. A časem tě odhalím. Jako asi odhalili tebe, když jsi chlemtal krev nějakého nemocného,“ hádal Stach.

„Hodně nemocí krve poznáš podle její chuti,“ připustil Lišek.

„Takže tě chytili při upířině!“ vykřikl vítězně Stach.

Lišek zkroušeně sklopil hlavu. „No, udělal jsem chybu,“ připustil.

„Vysával jsi pacienta?“

„Byl to místní opilec. Víš, alkohol v krvi na nás působí hodně silně.“

„Ožral ses po opilcově krvi?“ rozchechtal se Stach.

„Tak nějak.“

„No, to je dobrý,“ plácl se do kolen Stach. „A u toho tě chytili?“

„Ležel jsem vedle něj, oba dva na mol, akorát já měl hubu od krve.“

„Jéééé,“ potěšeně zaječel Stach. „A dál?“

„No, chvíli mě věznili a potom mě od nich za velké peníze koupil Bohdal.“

„Bohdal? Jak dlouho jsi byl u Bohdala?“

„Jako otrok deset let.“

„A co jsi pro něj dělal?“

„Různě. Hlavně lektvary a další věci. Tehdy se ještě nevědělo, že ďábel navštíví Práh, a nikdo se tolik po nelidech nepídil.“

„Říkal jsi, že jsi pro něj dělal i masky,“ zvážněl Stach.

„Dělal,“ kývl Lišek.

„Takže Bohdal může chodit po městě v jiné podobě?“

„To může. Ale hlavně chodí Raba. Tedy chodil. Nejspíš mu už ty masky, co měl, ztrouchnivěly. Neumí je udržovat.“

„Tehdy, jak jsme se setkali poprvé, co to mělo znamenat? Utekl jsi a chytili tě?“

„Ne. Byl jsem součástí plánu. Měl jsem tě jen zkompromitovat. Tys jim to trochu zkazil, že jsi zabil moje stráže. S tím nepočítali.“

Stach mlčel. „Viděl jsem, jak tě mučili. To dělá Raba pořád?“

„Raba ani tolik ne. Ale Bohdal se v tom vyžívá.“

„Hodně tě mučili?“ zeptal se Stach potichu.

„Hodně rychle se mi hojí rány. Večer mi zlámali kosti a druhý den mohli znovu.“

„Svině.“

Liškova tvář byla jako vyřezaná z alabastru. Nepohnul se na ní ani sval, jen oči se naplnily nenávistí.

„Chci je trápit. Připravit je o majetek, o spojence a nakonec o život. Pomalu. Pomaličku, kousek po kousku si užívat své pomsty.“ Podíval se Stachovi do očí. „S tvojí pomocí.“

Stach napřáhl ruku. Lišek ji přijal a lehce stiskl.

„Proto ses se mnou spojil?“

„Částečně proto, částečně, že jsem ti to dlužil.“

Chvíli oba mlčeli. Němák se vykolébal ze sklepa a s prohnaným úsměvem se opatrně vyplížil ven do stodoly, kde spal.

„Ukradl ti láhev,“ konstatoval Lišek.

Stach mávl rukou. „Nebyla moje. Já ji taky někomu sebral.“

Lišek se mírně pousmál. „Máš pravdu. Ať si taky užije malé chvíle radosti.“

Stach mlčel. Po chvíli se na Liška otočil s další otázkou. „Co ty podivný úmrtí?“

„Jaká?“ Lišek byl myšlenkami jinde.

„V okolí. Zemřeli urození pánové a jejich rodiny za podivných okolností. Ti všichni, co se protivili Bohdalovi.“

Lišek přemýšlel. „Co ti mám povídat. O některých vím, na některých jsem se dokonce musel podílet.“

„Můžeme ho obvinit.“

„Koho, Bohdala? A u koho? U knížete? Je mrtvý. Jiný soudce nad šlechticem není. A navíc, myslíš, že někdo uvěří upírovi?“

„Zabít.“ Stach sevřel ruku v pěst. „Musím Bohdala zabít. A k tomu potřebuju meč. Dobrý meč. Rozumíš?“

„Už je to tu zase,“ vzdychl Lišek. „Jsem dole,“ kývl hlavou ke sklepu. „Kdyby tě to přestalo bavit.“

Stach si přihnul z láhve. „Pořádný meč. Takový, co se hned nezlomí,“ bručel si polohlasem.

Kapitola čtrnáctá – Krvavý Zbraša (4. 5. 1401)

Za dva dny si Ctirad předvolal Stacha na radnici. Stach byl nervózní, protože mu Ctirad nenapsal, ohledně čeho se sezení bude konat, a navíc stále neměl pořádný meč. Lišek mu opravil poškozenou drátěnou košili a popřál mu hodně štěstí. Stach nasedl na vozík a nechal se odvézt Němákem do města.

Před radnicí vystoupil a Němák jel na trh nakoupit několik potřebných věcí. Stach vystoupal do radnice a s hekáním usedl na trojnožku v koutě.

Ctirad s ostatními debatoval nad novinkami z poslední doby. Hlavním tématem byla hospoda v Týně.

Stach si nenápadně poposedl, aby lépe slyšel.

„Našli tam lidské kosti,“ uslyšel od stolu.

„A ví se kolik?“

„Hodně. Možná patnáct lidí.“

„Uhořelo tam patnáct lidí?“

„To nikdo neví. Ale některé našli při prohledávání trosek. Byli zahrabaní pod podlahou a měli svázané ruce a nohy. A zlámané kosti.“

„Kde se tam vzali?“

„Stich se prý zapletl se Zorkovou bandou. A vraždil lidi přímo v hospodě.“

„Stihl ho spravedlivý trest.“

„Bohové ho potrestali.“

„Bohové ne. Nějaký rytíř.“

„Ví se kdo?“

„Nikdo nic neví. Všichni se bojí. Ale ráno prý viděli někoho vyjíždět v červený kápi.“

Všichni ztichli a podívali se na Stacha.

Stach měl zavřené oči a mírně chrápal. Nakláněl se na židličce a vypadalo to, že každou chvíli spadne. Z koutku úst mu visela dlouhá slina.

„Tak ten zrovna,“ uchechtl se magistr Velen.

Všichni se dali do smíchu. Stach se probudil a nechápavě se díval okolo sebe, jako by si nemohl uvědomit, kde je. Všichni se rozesmáli ještě víc.

„Smím vědět, co je příčinou zdejšího veselí?! Rád bych se také zasmál!“ ozvalo se ode dveří.

Všichni zmlkli a otočili se.

Ve dveřích stál Bohdal. Za ním Raba. Lehce si pohrával s rukojetí biče.

„No?“ Bohdal popošel mezi konšely. „Co vás to, pánové, tak rozveselilo?“

„Slyšeli jsme, že hospodu v Týně zapálil nějaký rytíř v červený kápi. Tak nás napadlo, jestli to nebyl tadyhle Blahota.“

Bohdalovi zacukalo v koutkách.

„To je možný.“ Udělal pár kroků ke Stachovi. „Přiznej se, dědku. Že jsi zapálil hospodu v Týně?“

„Ne, pane,“ ustrašeně vydechl Stach.

„Viděli jezdce v kápi. Ty máš koně, přece. Umíš na něm jezdit?“

„Umím. Ale už na něj nevylezu.“

Bohdal mlčel a špulil rty. „Chacha. Tak to máme smůlu. Kdybys na něj vylezl, měli bysme viníka.“

„Ty nevylezeš na koně?“ zeptal se Ctirad s mírným úsměvem.

„No, když mi Němák udělá stoličku a chvíli mě drží, než dostanu rovnováhu, tak ano. Ale musím jet krokem, protože jinak se mi zablokujou záda.“

Všichni se dali do smíchu. Stach se tvářil rozpačitě. „Pane, já to neudělal,“ řekl k Bohdalovi a vyvolal tím další bouři smíchu.

„Jasně, že jsi to neudělal, ty hovado blbý.“ Bohdal se musel chytit stolu, jak se smíchy prohýbal. „Všechno to jsou jen povídačky. O tom rytíři s červenou hlavou. Babský tlachy. Hospodskej tam někde píchal s Kozatou Bohunou a mezitím mu hořela střecha nad hlavou. Ještěže nechytlo nic dalšího v tom Týně.“

Stach se podíval na Ctirada, ale ten si zrovna naléval pohár vína a už Stachovi nevěnoval pozornost. Hovor se stočil jiným směrem a Stach si oddechl. S opatrným soustředěním si začal prohlížet meče všech přítomných. Trvalo dlouho, než se vyřídily veškeré nedůležité věci a Stach se dozvěděl příčinu svého předvolání, takže se vrátil do katovny s Němákem až k večeru. Němák vypustil sele, které koupil na trhu, do částečně opraveného chlívku a Stach vešel do kuchyně. Lišek okamžitě vyšel ze sklepa.

„Proč si tě zavolali?“ ptal se.

„Poprava,“ zabručel Stach.

Lišek pokrčil rameny. „Provaz?“

„Ne. Mučení a upálení zaživa.“

„Nevypadá, že z toho máš radost.“

Stach si sedl na židi a tupě zíral před sebe. „Mám i nemám,“ zabručel.

„Nerozumím. Máš radost z mučení?“ Lišek se mírně zamračil.

Stach mlčel. Lišek se nadechl, ale Stach ho předešel. „Krvavý Zbraša,“ řekl jméno a Lišek ztichl.

„Chytili Krvavého Zbrašu? Myslel jsem, že loupí u Práhu,“ vydechl Lišek, když popadl dech.

„Chytili ho v Pár Dubech. Rychle ho odsoudili k smrti a spěchají s popravou. Doba je nejistá a zlá a nevíš, jestli se někdo nechystá ho osvobodit.“

„My ale nespadáme pod Pár Dubů.“

„Nemají tam kata. Tak se obrátili na nás.“

„Jestli je to Krvavý Zbraša, tak rád přiložím polínko.“ Lišek sevřel rty do uzounké čárky.

Stach pozvedl hlavu. „Tu stvůru v lidský podobě si rád vychutnám,“ řekl sveřepě.

„Kdy ho dovezou?“

„Hned zítra ráno pro něj pojedu. Dervan, rychtář z Pár Dubů, psal, že bude připraven ve voze s čerstvými koňmi.“

„Ty pro něj pojedeš?“

„Ano. Přespím v Pár Dubech, asi někde ve sklepení, a ráno hned vyrazíme zpátky.“

Lišek se lehce předklonil ke Stachovi a zaťukal mu na čelo. „Pokud přespíš v Pár dubech v masce starého Blahoty, do rána ti jeho ksicht přiroste k tvému.“

Stach úlekem otevřel ústa. „Na to jsem zapomněl,“ vydechl.

„Zvykl sis na ni. To mě těší. Ale nesmíš zapomínat.“

„Co budeme dělat?“

„Naučím tě ji sundávat a nandávat tak, abys to mohl dělat sám, a mě už k tomu nebudeš potřebovat.“

„Nedokážu si ji nasadit a přilepit tak dokonale, jak to děláš ty.“

Lišek si chvíli Stacha prohlížel. „V takovýchto situacích holt budeme muset trochu riskovat. Ale zase nemusíš panikařit. Kůže starýho Blahoty se už docela přizpůsobila. Je dobře vydělaná, vydrží několik dní, aniž bych ji musel promazávat. Nemusím už na ni ani mazat tolik masti, už padne na tvůj obličej skoro dokonale.“

„Znamená to, že bych ji mohl na sobě mít i víc dní, aniž by přirostla?“

Lišek přemýšlel. „Možná,“ připustil po chvíli. „Ale v každém případě bude lepší, když si ji občas na pár okamžiků sundáš.“

„Pokud bude čas a příležitost,“ pokrčil Stach rameny. „Ukaž mi to hned, půjdu brzo spát, hodlám vstát hned za svítání.“

Lišek se koutkem ušklíbl, ale Stachovo odhodlání nekomentoval.

Vysvětlování se protáhlo dlouho do noci a k ránu Stach usnul tak, jak seděl na židli. Probudil se, když už slunce stálo vysoko nad obzorem. Chvíli přemýšlel, koho potrestá za své pozdní vstávání, ale nakonec si uvědomil, že Němákovi nepřikázal, aby ho ráno vzbudil, a Lišek by se trestat nenechal. Tak se alespoň vztekle ohnal nohou po slepici, která byla moc zvědavá. To mu náladu nespravilo. Nakonec po notné chvíli řvaní a rozčilování se vyjel z katovny malý vozík tažený jedním koněm. Na kozlíku seděl Stach v masce Blahoty, vzadu na voze poklimbával Němák.

Do Pár Dubů dorazili pozdě po poledni. Na náměstí stál velký hnojný vůz a na něm obrovská klec. V kleci stála postava, oblečená v hadrech, ruce svázané a na nohou řetězy. K vozu byli zapřaženi čtyři tažní koně. Okolo vozu stálo šest vojáků s kopími. Stach zastavil vůz a opatrně slezl. Pomalu obcházel vůz s odsouzencem.

Krvavý Zbraša byl velký. Rozložitá ramena a silné ruce. Držel se mříží a sledoval Stacha. V očích neměl strach, ale nenávist a opovržení. Stach dokončil okruh. Němák stál před vozem a obdivně sledoval koně u povozu s odsouzencem.

„Odveď našeho koně do stáje,“ poručil mu Stach a ukázal palcem za radnici. „Pořádně ho vyhřebelcuj a dej mu nažrat. Do Krudomu pojedeme asi tímhle povozem.“

„Nechceš mi raději, dědku, otevřít klec a pustit mě ven!? Já ti za to slíbím, že tě nezabiju!“ uchechtl se vězeň.

„Ještě jednou na mě promluvíš a rozpářu ti hubu od ucha k uchu, že budeš vypadat jako Trojan ze Stříbrné hory,“ varoval ho Stach.

Zbraša se natočil směrem ke Stachovi a pořádně si odplivl. Vítr odvál slinu bokem a Stach se ani nepohnul.

„Posral ses, dědku, hrůzou?“ Zbraša praštil vztekle dlaní do prutu mříže, až se celý vůz zatřásl.

Stach neodpověděl, otočil se k radnici a zmizel v jejích útrobách. Zbraša se začal chechtat na celé náměstí. Stach se ve dveřích zastavil a znovu sledoval vůz s odsouzencem. Zbraša se držel mříží a prudkými pohyby rozhoupával vůz.

Stach si uvědomil, že opravdu potřebuje kvalitní meč, jestli chce dojet s tímhle monstrem do Krudomu. Otočil se a vystoupal po schodech nahoru do prvního patra radnice. Přede dveřmi se na chvíli zastavil a opatrně si uhladil masku, která mu na obličeji začínala povolovat. Lišek tam dal tentokrát opravdu málo lepidla. Potom zaklepal a vstoupil.

Dervan seděl za stolem a obličej měl v dlaních.

„Vypadá to, že litujete, že vám vězně odvedu,“ řekl Stach místo pozdravu.

Dervan zvedl hlavu a podíval se na Stacha krvavýma očima. „Konečně jste tu. Kolik máte lidí?“

„Jsem sám. Mám s sebou jen otroka.“

„Toho jsem se bál,“ vzdychl Dervan.

„Děje se něco?“

Dervan se napil z poháru. Stach olízl rty, ale už věděl, že katovi nikdo jen tak nenaleje. Proto mlčel.

„Zbraša vyhlásil, že dá sto zlatých tomu, kdo ho osvobodí.“ Dervan odložil prázdný pohár na stůl.

Stach vykoukl z radnice. Klec se Zbrašou stála obklopená ozbrojenci.

„To je hodně peněz.“

„V noci se mi někdo pokusil otrávit hlídku.“

„Hmmm.“

„Chtěl jsem ti dát vojáky na cestu až do Krudomu. Ale myslím, že s tebou nevyjedou.“

„Bojí se?“

„Ano. A mám zprávu, že v okamžiku, kdy vyjedete, zaútočí žhář a zapálí něco ve městě. Abyste se museli vrátit.“

Stach sledoval dál klec.

„Zabíjel ženy. Zabíjel a znásilňoval děti. Jedl jejich maso. Týral je týdny ve vykopané jámě. Vyřízl nenarozené dítě z těhotné ženy. Ne. Tuhle stvůru popravím, i kdybych měl u toho vypustit duši,“ řekl Stach naprosto klidným hlasem, ale Dervanovi přesto naskočila husí kůže. Vstal a společně se Stachem sledoval klec.

„Máš hodně odvahy. Jsi starý a já se před tebou musím stydět, ale přiznám se, že se ho bojím. Je to stvůra, která musí zemřít dřív, než sem přijedou poslové z Černého města a zakáží nám konat spravedlnost.“

Stach přemýšlel o Dervanových slovech. „Poslové z Černého města?“ nechápal souvislost.

„Z Práhu. Přijedou poslové. Přízraky. Černí rytíři. Ty, které nezabiješ, protože už jsou mrtví. Ale neodešli do říše mrtvých.“

„Přijedou sem?“

„Ano. Přijedou a donutí nás sloužit Temnému pánovi. Zakáží konat popravy. Všichni zlotřilci se budou muset vozit do Černého města, kde z nich budou dělat svoje vojáky.“

„Jak to víš?“

„Zprávy z okolních měst. Deset přízraků jako deset prstů zhouby objíždí města a rozkazuje.“

„Kdy přijedou?“

„Nevím,“ pokrčil Dervan rameny. Za měsíc, za týden, zítra, za chvíli. Oni se nehlásí dopředu. Možná už jsou na cestě sem, aby tady nastolili své právo a osvobodili toho proklatce.“

Stach se zamračil, když slyšel přirovnání, které lidi používali proti němu. Mlčel a dál sledoval vůz se Zbrašou.

Odsouzenec v kleci se chytil za jeden prut klece a trháním se ho snažil uvolnit. Jeden z vojáků se ho snažil bodnout kopím, ale Zbraša chytil špici kopí. Chvíli se o kopí s vojákem přetahoval. Ostatní vojáci přiskočili a společně se jim podařilo nakonec kopí Zbrašovi vytrhnout.

„Pokud můžou Černí rytíři přijet za chvíli, vyjedu tedy hned. Dej mi veškeré listiny,“ poručil Stach Dervanovi.

„Ty chceš vyjet hned?“

„Ano. Když vidím, jaký jsou s ním problémy už teď, mám vážné pochyby, jestli do rána bude ta klec pořád plná.“

„Nestihneš to do tmy. A cestou tě přepadnou.“

„Nebojím se noci. Ale jiní ano. Proto jim ujedu. Nepočítají s tím, že vyjedu hned.“

Dervan sáhl do stolu a podal Stachovi zapečetěnou obálku.

„Ještě něco?“

„Nějaké jídlo. A…“ zarazil se Stach.

„No?“

„Potřebuju meč. Dobrý meč.“

Dervan se zamyslel.

„Neseženu tak narychlo meč. Možná zítra.“

„Nemáte ani ve zbrojnici?“

Dervan zavrtěl hlavou.

„Všechno, co jsme měli, odjelo k Práhu. Mám jeden, ale se zlomenou špicí.“

„Ten je mi nanic.“

Dervan na chvíli zaváhal, potom odepnul svůj meč a podal ho Stachovi.

„Na. Vezmi si můj.“

Stach se překvapením zapotácel.

„Dáváš svůj meč nečistému? Katovi?“

Dervan lehce automaticky stáhl ruku. „Nedávám. Jen půjčuju,“ zabručel.

Teď zaváhal Stach. „To nemůžu.“

„Ber. Budeš ho potřebovat.“

Stach chytil meč a zkušebně s ním mávl. Byl moc lehký. Tak na nošení po městě. Pouliční boj. Ale ne na něco opravdu nebezpečného. Brnění s ním neprosekne.

„To nemohu přijmout.“ Znovu zamával mečem.

„Musíš. Mám výčitky, že s tebou nepošlu své muže.“

Stach znovu zamával mečem. „Vážím si toho, rychtáři. Jestli přežiju cestu, hned ho vrátím.“

Dervan pochybovačně pokývl hlavou. „Už jeď, než si to rozmyslím.“ Vzdychl a očima se naposledy rozloučil se svým milovaným mečem.

Stach položil meč na stůl. „Je lehký. Neprosekne ani drátěnou košili. Potřebuju meč, kterým přeseknu chlapa v polovině.“

„Tak takový tady nemám.“

Stach pokrčil rameny. „Tak to si musím vystačit s popravčím.“

Dervan chvíli mlčel a sledoval Stacha. „Jestli to dokážeš a vyřídíš ho, máš moji úctu a neskonalou vděčnost.“

„Na vděčnost ti seru. Ale mám jinou žádost,“ neodpustil si Stach.

„No?“

„Připij si se mnou, rychtáři. Připij si s opovrhovaným tvorem a popřej mu šťastnou cestu.“ Ukázal na víno na stole.

„Jestli si myslíš, že mě tím nasereš, tak to se pleteš.“ Dervan nalil dva poháry a přiťukl si. „Vím, jaké to je být vyvržencem. Můj děd byl ras a sbíral mršiny po městě. Dětství jsem prožil v opovržení. A nevíš, jaká je to práce, stát se z vyvržence normálním člověkem. A dokonce váženým člověkem.“

„To nevím.“ Stach pozvedl pohár. „Ale vím, jaké je to stát se z váženého člověka vyvržencem.“

Připili si.

„O tom bych rád slyšel. Nechceš mi to vyprávět?“ zeptal se Dervan.

„Možná jindy. Teď musím zabít jednu stvůru.“

„Tak šťastnou cestu. Hodně štěstí. Budeš ho potřebovat,“ popřál Dervan Stachovi.

Stach lehce kývl, sevřel v ruce dopis a vyšel z radnice. Schody chtěl seběhnout, ale háček v drátěné košili mu připomněl, že je starý muž, a tak s klením sestupoval opatrně, schod po schodu. Ještě se zastavil v šatlavě a sebral z háku jedna pouta s řetězem. Dobelhal se k vozu.

Němák stál opřený o oj a mhouřil oči do slunce.

„Ke mně, ty obludo,“ zavrčel Stach a opatrně se vysoukal na vůz. Odemkl mříž a otevřel dveře.

„Tý obludy budeš, dědku, litovat,“ zvedl k němu Krvavý Zbraša ruce.

Byl větší než Stach, který byl navíc v mírném předklonu, jak ho řetízek přivázaný k opasku a drátěné košili nutil hrbit. Zbraša měl zase svázané ruce, ale to mu nevadilo. S prsty ohnutými jako drápy se snažil chytit Stachovi krk.

Stach lehce uhnul a Zbrašovy ruce stiskly naprázdno. Zato Stachova pěst neminula cíl.

Teda – netrefil nos, ale horní ret, ale i to stačilo, aby Zbraša zvrátil hlavu a zůstal překvapeně stát.

Chvíli na sebe hleděli. Potom se Zbraša jedovatě usmál a vyplázl jazyk. Přímo uprostřed jazyku ležel jeden jeho zub. Zbraša jazyk zasunul a hlasitě polkl.

„Ty si myslíš, že znáš bolest, kate Blahoto,“ řekl tiše, ale s takovým důrazem, že vojáci stojící okolo vozu o krok ustoupili. „Ale teprve já ti ukážu, co to bolest je. Budeš řvát bolestí, že tě uslyší až v Práhu.“

„Hovno,“ odsekl Stach a vší silou vrazil pěst Zbrašovi do břicha.

Zbraša se zajíkl a předklonil se. Stach mu omotal zápěstí řetězem. Jeden konec přehodil přes jeden prut mříží na stropě klece a prudce zatáhl.

Zbraša se napřímil a zůstal zavěšený na mříži.

Stach omotal řetěz o další prut na kleci a vše ještě zajistil zámkem.

„S tou obludou, to nebylo na tebe, ale na něj,“ ukázal na Němáka a znovu praštil Zbrašu do břicha.

Zbrašovi se podlomily nohy a zůstal v předklonu viset na řetězu, zatímco se snažil popadnout dech.

Stach mu omotal hubu starým hadrem. Potom sáhl za opasek a nasadil mu na hlavu svoji kápi. Ale tak, aby otvory na oči byly na zátylku.

„Teď můžeš vyřvávat nabídky na tvoje osvobození.“ Přibouchl dveře mříží a pečlivě zamkl.

„Dělej, ty hovado,“ houkl na Němáka. „Vyjíždíme.“

Němák se překvapeně otočil.

„Co čumíš?! Čeká nás cesta do Krudomu.“

Němák začal hýkat a ukazoval na slunce. Stach si ho nevšímal a sedl na kozlík. Mlaskl a koně se rozjeli. Vojáci jim váhavě ustupovali. Němák chvíli stál sám na plácku, potom se rozběhl za vozem a naskočil. Z Pár Dubů vyrazili skoro tryskem. Koně byli dobří.

Stach počítal. Soumrak je zastihne kousek před Krudomem. Brána bude v noci zavřená a nikoho nedonutí, aby ji otevřel. Musí Zbrašu zavřít u sebe. Alespoň bude pod dohledem.

Další den ho doveze do Krudomu. Tam ho umístí pod dohled Zahory a Vatana. Otočil se na kozlíku.

Zbraša stál uprostřed klece, nohy široce rozkročené, kolébání a nadskakování vozu lehce vyrovnával.

Stach se otočil zpátky. Pokud dokázal Zbraša vyděsit k smrti Dervana a jeho několik biřiců, jak rychle vystraší k smrti Vatana a Zahoru? Už jen svým zjevem. Ctirad se asi nenechá vystrašit, ale co ti další? A co Bohdal a Raba? Možná usoudí, že by se jim mohl takový zabiják hodit. Stach se znovu otočil na vězně. Ne, rozhodl se. Tohle monstrum bude mít u sebe. Na katovnu si nikdo netroufne. Znovu popohnal koně.

Občas se zvedl a zkontroloval, jestli ho někdo nepronásleduje.

Nikdo. Možná jim opravdu překazil plány. Podíval se na slunce. Zapadalo.

Němák něco zahýkal a ukazoval před vůz. Stach zatáhl za opratě a zabrzdil koně.

„Tak úplně bez problémů ta cesta přece jen nebude,“ napadlo ho, když vůz zastavil kus před kmenem stromu položeným přes cestu. Před kmenem stály tři postavy.

Ten s kuší byl nejnebezpečnější.

Měl oblek z kůže, kuši držel u boku a mířil jí Stachovi na břicho. Zády se opíral o kmen stromu a v ústech cucal stéblo trávy.

Druhý byl mladíček sotva odrostlý dětským plenám. Jeho oblek byl drahý a meč v jeho rukou musel stát jmění. Krví podlité oči a pot na čele jasně ukazoval na začátečníka v přepadávání. Stál o krok před ostatními a velel jim.

Třetí byl uprchlý otrok. Nebo něco takového. Hadry. Nejistý roztěkaný pohled, strach v očích. V ruce měl kus klacku.

Stach seděl na voze a nehýbal se. Přivřenýma očima sledoval střelce s kuší.

Chvíli se nic nedělo. Potom mladíček udělal několik kroků ke Stachovi.

„Vzdej se!“ poručil.

„Vzdávám se,“ pokrčil Stach rameny.

Holobrádek hlasitě polkl a podíval se nervózně po ostatních.

Mlčeli a nehýbali se.

„Jdeme,“ vyzval své druhy a udělal zase několik kroků. Potom se zastavil a čekal, než ostatní dojdou.

Stach zatím zhodnocoval situaci. Nesmí dopustit, aby ten s kuší vystřelil. Šíp z kuše prostřelí brnění a projede drátěnou košilí jako nic. A Stach neměl brnění a jen starou drátěnou košili.

Holobrádek se svojí skupinou zase vyrazil. Otrokovi s klackem ukázal hlavou ke koním. Tomu s kuší zase na Němáka ztuhlého strachy sedícího nehnutě na konci vozu. Sám zamířil ke Stachovi, meč opatrně napřažený před sebou.

„Slez,“ zamával mladík mečem před Stachem.

Stach s hekáním slézal z vozu. Nejprve natáhl opatrně jednu, potom druhou nohu, ale ani jednou nedosáhl na zem.

„Může mi můj otrok udělat stoličku?“ zasípal. Rozhodl se, že postaví Němáka tak, aby stál mezi ním a střelcem.

„Ne,“ zhatil mu plány holobrádek. „Skoč, není to vysoko.“

Stach vzdychl a opatrně skočil. Nohy se mu po dopadu podlomily a klesl na kolena. Rychle se chytil postranice vozu a vytáhl se.

„Moje nohy,“ zasténal.

Holobrádek přistoupil blíž.

„Otevři mříž,“ poručil a držel špičku meče Stachovi na krku.

Stach se nešťastně rozhlédl. Otrok stál mezi spřežením koní, jednu ruku měl zamotanou v popruzích a hlazením uklidňoval koně. Ten s kuší sledoval Němáka a jim nevěnoval pozornost.

„Pane, víte, koho vezu?“ zeptal se holobrádka.

„Jistě, že vím. Sto zlatých.“

„Nikdy vám je nedá. Rozpáře vám žaludky a uškrtí vás vašimi střevy.“

„Pche,“ odfrkl si mladíček. „Já dobře vím, co dělám!“ Nejistě mrkl na střelce s kuší.

„Nevíte.“

„Drž hubu, starochu!“ Mladík mávl Stachovi mečem před obličejem. „Otevři tu klec.“ Ukázal špičkou meče na mříž.

Stach s hekáním vylezl na vůz, otočil klíčem a otevřel dveře klece. Mladíček přišel k vozu.

„Ještě pouta.“ Ukázal na pouta.

Stach vešel do klece, strčil do zámků pout nesprávný klíč a zkusil otočit.

„Nejde to. Je to zarezlý,“ sípal.

„Dělej, dědku!“

„Nejde to!“ křičel zoufale.

„Uhni,“ mávl mečem mladík. Stach poslušně vylezl z klece a opatrně slézal dolů z vozu, drže se dveří mříží.

Mladík se chytil zárubně klece, aby vyšplhal nahoru. Na to Stach čekal.

Přirazil dveře mříže vší silou. Zapraskaly drcené kosti a rozdrcené prsty zůstaly sevřené v mříži. Mladíček zaječel bolestí, pustil meč a sklouzl z vozu. Za ruku visel na mříži.

Stach rychle skočil za mladíka a kryl se jeho tělem. Ten s kuší zmateně sledoval situaci, kuši stále namířenou na Němáka.

Stach domáčkl dveře a zajistil je. Po očku sledoval muže s kuší. Ten nejistě otočil kuši směrem na Stacha. Němák toho využil, vyskočil a dal se na útěk.

Stach kopl koně a ti se rozběhli. Třetí z útočníků chtěl uskočit, ale nevymotal si ruku z řemenů a sklouzl pod koně. Ozvalo se prasknutí, jak těžký vůz najel na upuštěný mladíkův meč a zlomil jej. Stach zaklel. Kůň tažený uzdou na stranu se začal otáčet, zatímco třetí útočník se chytil oje a snažil se vytáhnout na oj. Muži s kuší zakryl výhled otáčející se vůz. Proto udělal několik kroků, aby znovu mohl zamířit. Jenže to už stál Stach před ním.

Než stihl muž zareagovat, zvedl mu Stach předek kuše do vzduchu. Ozvalo se zadrnčení tětivy a šíp vyletěl neškodně nahoru. Chvíli si hleděli do očí. Stach držel předek kuše, muž její pažbu ve výši obličeje. Pak Stach prudce trhl rukou dopředu. Pažba udeřila muže do nosu a ten se skácel. Stach mu vyrval kuši z rukou a pažbou kuše ho utloukl. Otočil se zpátky. Mladíček dál kvílel s prsty zavřenými v kleci, zatímco třetí muž se belhavě snažil utéct. Stach vytáhl mrtvému z opasku šíp, natáhl kuši a pečlivě zamířil. Napoprvé se netrefil, ale druhý šíp projel utíkajícímu zády. Stach chytil opratě a donutil koně zastavit. Potom obrátil svoji pozornost na mladíčka.

„Tak. Jsme tu jen ty a já.“ Starostlivě se zahleděl k obzoru, kde se ztrácela postava Němáka.

„Pane kate, nezabíjejte mě. Můj otec vám zaplatí. Hodně peněz,“ plakal mladíček.

„Kdyby měl tvůj otec hodně peněz, proč by ses tady plahočil? Pro sto zlatých?“ Stach otevřel dveře klece. Mladík spadl na zem na kolena. Z očí mu tekly slzy.

„Prosím, pane.“ Klečel na zemi, zdravou rukou si držel tu rozdrcenou. Stachovi ho začalo být líto.

Skopl klečícího mladíka pod vůz. Nohou ho přidržel v bahně.

„Hyjé!“ houkl na koně.

Koně se poslušně rozjeli. Ozvalo se křupnutí, když kolo vozu přejelo mladíčkovi přes krk a zlomilo mu vaz.

„Prrr!“ zastavil Stach koně. Rychle prohledal ještě cukající se mrtvole opasek, ale nic nenašel. Prohlédl i ostatní mrtvoly, ale ani tam nic. Jediné, co mělo cenu, byl samostříl. Stach ho hodil na kozlík. Potom vypřáhl koně a s jejich pomocí odvalil kmen stromu, aby mohl projet.

Když konečně zase zapřáhl a vyrazil, otráveně si uvědomil, že už je tma, že vlastně snědl veškeré jídlo, co dostal na cestu, a že už má zase hlad. A že si večeři asi bude muset připravit sám, protože Lišek večeře nedělá a Němák zmizel kdovíkde.

Cestou zpátky ho ještě stihl vystrašit Lišek, který mu šel naproti. Němák celý vyděšený doběhl do katovny a teď vykukoval Liškovi za zády, což při jeho velikosti, kdy přečníval Liška skoro o hlavu, byl problém. Stacha potěšilo, že má o něj někdo strach, ale zároveň otrávilo, když mu Lišek řekl, že žádné jídlo doma nemá.

Vjeli s vozem do katovny, klec i s odsouzencem nechali stát na dvoře. Němák šel odstrojit koně a Stach s Liškem vešli do světnice. Lišek zapálil svíci, zatímco Stach hodil kuši na stůl. „Podívej, co používali,“ vztekal se.

„Samostříl.“ Liška to nevyvedlo z míry.

„Zakázaná zbraň. Zákeřná zbraň. Stejně jako ty luky z ostrovů.“

„Co má být?“ Lišek položil svíci na stůl.

„Chápeš? Kdejaké dítě s tím může zezadu zastřelit rytíře. I kdyby měl sebelepší brnění. Proto je jejich nošení a výroba v celém civilizovaném světě zakázaná.“

Lišek vzal kuši do ruky a prohlížel si ji.

„Říká se, že bohové stvořili lidi rozdílné. Ale vynálezce samostřílu je zrovnoprávnil.“

Stach zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Zvykej si,“ zasmál se Lišek. „Svět se mění. Z Kitaje sem přichází podivný prach, který dokáže z železné trubky vymrštit kamennou nebo železnou kouli takovou silou, že dokáže zničit hradby.“

„Nesmysl.“

„Viděl jsem kdysi ukázku. Na trhu v Polonii to předváděli potulní kejklíři.“

„To je děsivé. Tak ani hrady nebudou v bezpečí.“

„Tak to nebyly ani předtím. Katapulty a balisty dokázaly hradby také zničit. Ale tohle by dokázalo zničit i hradby černých měst.“

Stach chvíli mlčel. „Ale to může být také konec rytířstva.“

„A není to dobře?“

„Ne. Svět ztratí řád.“ Stach zvedl kuši a nastavil ji Liškovi před oči. „Tohle je počátek. Tyhle novoty jsou zhouba lidstva. Dej na mě. Právě kvůli těmhle věcem se lidstvo vyhubí. Ne kvůli pekelným městům.“ Přestal sledovat Liška přes tětivu kuše a zaostřil svůj zrak na zbraň. „Ale je pravda, že kdybych ji neměl, tak ten třetí spratek by mi asi utekl.“ Položil zbraň na stůl. Chvíli ji zamyšleně sledoval.

„No, zničit ji je škoda,“ připustil po chvilce.

Lišek ji opatrně vzal a opřel o stěnu. „Pro mě to asi nebude, je na mě moc velká a těžká. Ale Němákovi by se hodila.“ Sedl si zpátky ke stolu.

„Aby mi to napálil do zadku?“

„Luk ani meč bych mu nesvěřil, ale tohle by mohl s sebou nosit.“ Lišek dělal, že neslyšel Stachovu poznámku. „Dělej, sedni si, musíme sundat masku. Sice jsem ti ji tentokrát natřel menší dávkou lepidla, ale máš ji na sobě už dlouho.“

„Naštěstí to vyšlo, Dervan nedělal problémy. Nenutil mě zůstat přes noc.“

„Máš výhodu, že jsi kat, s tím nikdo nechce zůstat dlouho o samotě. Prostě by sis ji na noc opatrně sundal a ráno ji nasadil. Už se docela vytahala podle tvého obličeje, tak by to šlo rychle.“

„Jo. Zkoušeli jsme to snad stokrát,“ odfrkl Stach.

Němák se dokolébal dovnitř s hromádkou hadrů a zlomeným mečem. Hodil to na stůl. Stach vzal meč do ruky. „Nechybí toho moc. Jen tak dvě pěsti.“ Měřil zlomený meč.

„Pokud se to přebrousí, mohl by to být dobrý mečík pro panoše.“

Stach s ním několikrát zkušebně švihl. „Prodat se musí někde daleko. Je to prý nějakýho bohatýho měšťana.“

„Víš,“ Lišek položil Blahotovu masku na hromádku hadrů, „Němák mi toho moc neřekl vzhledem k tomu, že je němý, a ani ty jsi nebyl zbytek cesty moc sdílný. Nechceš mi říct, co se tam odehrálo?“

Stach přestal mávat mečem, sedl si a dal se do vyprávění. „Mrtvoly jsem rozsekal a hodil do lesa. Ta trocha hadrů, co měla cenu, leží tady a ten zlomený meč jsem nakonec vzal taky. Třeba z něj uděláme mečík, než seženu něco pořádnýho.“ Stach znovu zamával zlomeným mečem.

„Tak pro slečinku,“ ohodnotil Lišek meč. „Třeba se tu v katovně jednou nějaká objeví, který se ten meč bude hodit.“

Stach hodil zlomený meč na stůl. „Nikdy,“ řekl varovně. „Pamatuj si, že nikdy v životě nepřipustím, aby nějaká ženská držela v ruce meč. To je proti přirozenosti, proti přírodě. Rozumíš?“

Lišek vážně kývl a Stach měl trochu lepší pocit. Bohům žel, Stach nevěděl, že se hodně mýlí, jako ostatně v životě už tolikrát.

Kapitola patnáctá – Poprava (8. 5. 1401)

Druhý den po obědě vyrazil Stach do Krudomu.

Vyhledal Ctirada a předal mu list od Dervana.

Zatímco Ctirad pročítal list, Stach přecházel po radnici.

„Je opravdu tak nebezpečný, jak tu píše Dervan?“ Ctirad lehce praštil hřbetem ruky o list.

„Je,“ potvrdil Stach. „Je tak nebezpečný, že ho nechci ani nechat v městské věznici. Hlídám ho já a moji otroci.“

Ctirad lehce povytáhl obočí.

„Svinek se uzdravil?“ podivil se.

Stach se kousl do jazyku.

„Ne. Ne,“ pomalu odpovídal. „Svinek umřel. Raději jsem ho hned spálil. Kvůli tý nemoci. A kvůli…“ Ukázal hlavou směrem k Práhu. „Aby neobživl. Však víte…“

Ctirad chápavě pokyvoval hlavou.

„Ale říkal jsi otroky,“ připomenul Stachovi.

„Mám jiného. Od bratrance z... z...“ nemohl si rychle Stach vzpomenout.

Ctirad čekal.

„Odněkud z Polonie... Krakow...“ vybavil si nedávný hovor s Liškem.

„Ty máš bratrance v cizině?“

„No, měl jsem. A ten bratranec… Ten umřel. A vlastně, ten otrok, to je to jediný, co mi připadlo z dědictví po něm. No…“ zasmál se nervózně Stach.

„Tak to přišel jak na zavolanou.“

„Jo. Ale v řemesle se nevyzná. Je spíš na takové domácí práce. Krev se mu hnusí.“ Stach zalapal po dechu nad blbostí, kterou právě pronesl.

Ctirad lehce mávl rukou a znovu se ponořil do čtení dopisu. Stach cítil, jak se pod maskou zpotil.

„Dal ti Dervan nějaké peníze?“ zeptal se Ctirad.

„Ne.“

„To je divné. Vždy posílal peníze hned.“

„Možná nepočítal s tím, že vězně ve zdraví dovezu až do Krudomu.“

Ctirad položil dopis a zvědavě se na Stacha zadíval.

„Stalo se snad něco cestou?“ zeptal se.

„Ne, cestou ne. Ale Dervan mě varoval, že by se mohlo stát. Byl celý strachy bez sebe.“

„Dervan se bál?“ uchechtl se Ctirad. „No, to mě potěšilo. Pověz mi to všechno.“

„Nebylo to nic zvláštního.“ Stach se zadíval Ctiradovi přes rameno. Ctirad pochopil a nalil Stachovi plnou číši vína.

„Pane rychtáři, jsem kat. Nemůžu přece sáhnout na sklenici, znečistil bych ji svým dotekem,“ provokoval Stach.

„Vykašli se na to, nikdo tu není a svět se mění. Vyprávěj, jsem jedno velký ucho.“

„Ale slíbíte mi, že to nikomu neřeknete.“

„Na mě se můžeš spolehnout,“ zalhal Ctirad.

Stach se dal do vyprávění. Zamlčel pouze incident u vyvráceného stromu.

„Bylo rozumné, že jste vyrazili takhle narychlo,“ pochválil ho Ctirad. „Ti, co mu chtěli pomoct, to nečekali. A je rozumné, že jsi ho nechal v katovně. Na to prokleté místo se nikdo neodváží zaútočit.“ Na chvíli se odmlčel. „Doufám,“ dodal.

„V tom případě bych ale potřeboval nějaké peníze. Za hlídání vězně, stravu a pití.“ Stach natáhl dlaň.

Ctirad sledoval Stachovu ruku.

„Někdy mám pocit, že jsi někdo jiný,“ vzdychl. „Ale jakmile začneš o penězích, jsi zase ten starý chamtivý kat Blahota.“

„Být chamtivý,“ uložil si Stach tuhle informaci do paměti. Potom mu ale došlo, že tuhle informaci tam má uloženou už hodně dávno.

Chvíli se se Ctiradem dohadoval o datu popravy a potom rychle vyrazil zpět. Dokonce se ani nestavil v hospodě, jak měl původně v plánu. Tlačil ho totiž čas. Do katovny došel, když už se slunce notně sklánělo k západu.

„Jak jsi dopadl?“ vítal Lišek Stacha ve světnici.

„Poprava má být za tři dny.“

Lišek zvedl překvapeně obočí. „To je rychlost.“

„Bojí se ho. A navíc, hlídání platí mně a nejde to do jejich kapes. A Dervan ještě peníze neposlal, tak se snaží.“ Stach si unaveně sedl do židle. Němák se přikolébal se džbánem piva.

„Sundej mi tu masku, svědí mě hrozně obličej,“ poručil Liškovi. „Málem jsem něco prozradil.“

„Co?“ Lišek opatrně klacíkem začal podebírat masku a stahovat ji Stachovi z obličeje.

„Řekl jsem, že mám otroky. A přitom jsem řekl, že Svinek umřel.“

„Jak ses vymluvil?“

„Vymyslel jsem si, že jsem zdědil nějakého otroka po bratranci z Polonie, z Krakowa. Myslím, že jsi říkal něco takového. Umíš snad polsky?“ vyděsil se Stach.

„Umím,“ potvrdil Lišek. „Ale na univerzitě se mluvilo více jazyky. A nejsem otrok,“ řekl trochu nedůtklivě.

„Otrok nikoho nezajímá. Kdybych řekl návštěva, musel bych to hlásit.“

Lišek lehce kývl hlavou a stáhl zbytek masky. Stach si otřel čelo kusem hadru.

„Uf, to jsem se zpotil.“ Sáhl po džbánu a mohutně se napil. Hned se mu udělalo lépe. Chvíli se houpal na židli a sledoval Liška.

„Ty, Lišku?“ zeptal se po chvíli, „jak ses stal upírem?“

Lišek, který mnul masku mezi prsty a opatrně ji promazával, se na malou chvilku zarazil. „Nestal jsem se. Jsem jím od narození.“

„Myslel jsem, že když upír někoho vysaje, že ten se stane potom upírem.“

„To by bylo moc jednoduché. A hlavně, to by za chvíli byl každý člověk upír, a kde potom vezmeš čistou krev?“

Stach mlčel a přemýšlel. „Tak jak to je? Stvořil vás ďábel k obrazu svému?“

Lišek zavrtěl hlavou a sáhl do kelímku s mastí. „Možná jsou mezi námi zplozenci ďábla, ale můj rod mezi ně nepatří.“

„Tvůj rod?“

Lišek lehce kývl hlavou. „My, můj rod, my jsme lidé. Lidé, kteří se změnili. Za stovky a stovky let.“

Stach se podrbal na tváři. Mezi prsty mu uvízlo trošku lepidla z masky.

„Moc ti nerozumím,“ přiznal se.

„Vyvinuli jsme se.“

„Vyvi…? Co...?“

„Prostě jsme se vyvinuli. Z obyčejných lidí,“ odsekl trochu nervózně Lišek.

Stach mlčel a přemýšlel.

„Tak jo,“ vzdychl Lišek a nehtem zkusil poddajnost masky. „Kdysi, už hodně dávno, žil v Transylvánii jeden kmen lidí. Jak to tak bývá, bojoval s ostatními kmeny, a jak to tak už bylo, pil krev poražených nepřátel.“

Stach chtěl něco říct, ale Lišek ho předešel. „Bylo to hodně, hodně dávno a v tehdejších dobách se poražení bojovníci jedli. Prostě to tak bylo.“

Stach zavřel pusu.

„A náš kmen prostě místo jídla pil krev nepřátel. Takový rituál to byl. A časem se stalo to, že bojovníci a bojovnice, tehdy bojovaly i ženy, kteří pili tu krev, hlavně krev mladých nepřátel, žili déle než ti, co tu krev nepili. A jejich děti zase déle a děti jejich dětí zase déle. A tak dál. Chápeš?“

„Jo.“

„A tak vznikla taková šlechta mezi bojovníky, šlechta těch, kteří si v pití krve libovali. Dlouhověcí.

Žili déle, mnohem déle než ostatní. A jejich potomci ještě déle. No, a tak jsme vlastně vznikli.“

„Moment.“ Stach začínal střízlivět. „Takže ty jsi člověk?“

„Z velké části. Pozměněný člověk.“

„A dá se to změnit zpátky?“

„Nevím. Možná by se to dalo zase obrátit, kdybych začal jíst pevnou stravu. Ale proč bych to dělal? Jsem na světě už asi tři sta let a připadám si mladý.“

„Pokud ale tak dlouho žijete, jak to, že je vás tak málo?“

„Jsou tu zase věci, které nám brání. Abychom se mohli rozmnožovat, musíme mít dostatečný přísun kvalitní krve. A dneska sehnat kvalitní krev od vás, od lidí, to je problém. Je zkažená nemocemi, chlastem, promíchána s kdoví čím. Musíme k sobě sehnat stejně pozměněnou ženu. S normálními to většinou nevyjde. Pokud vím, za celou dobu svojí existence jsem otcem tří dětí, podotýkám dětí, protože ani z jednoho není upír. Rozumíš?“

„Ale slyšel jsem, že když někoho kousneš, tak se z něj upír stane.“

„V opravdu výjimečných případech. Většinou zemře. Někdy se z něj stane takový paskvil, co je spíš polomrtvý, položivý, nemůže na světlo, upadá do dlouhodobých spánků podobných bezvědomí, občas pije krev, ale jeho organismus na ni není zvyklý.“

„A jiné věci?“

„Jaké?“

„Neviditelnost v zrcadle, dlouhodobý spánek, měnění se v netopýra, česnek, slunce.“

„V netopýra se nepřeměním. Česnek mě zabije, slunce mi pálí kůži a stříbro mi způsobuje silné nehojící se popáleniny. Pokud zůstane déle v ráně, i smrt,“ přiznal Lišek. „Dlouhodobý spánek, většinou, když dlouho nenarazíme na krev, upadáme do zvláštního druhu bezvědomí, kdy se nám skoro všechny tělesné funkce zastaví, a v tomto spánku přetrváme i roky, než se nějaká potrava objeví.“

Stach kýval hlavou. „Mluvíš na mě trochu učeně, ale myslím, že ti rozumím. Musí to být zvláštní. Usneš, probudíš se za rok, za dva, za pět. Svět je jinačí.“

„Všichni přátelé mrtví, všechno, co jsi měl rád, zmizelo, dům, ve kterém jsi bydlel, už obývá někdo jiný, pokud ještě stojí. Chodíš sám po světě, jsi stále na cestách, protože lidem by mohlo vrtat hlavou, že nestárneš. Nikde domov, nikde rodina…“ doplnil lehce zahořkle Lišek.

„Každá mince má dvě strany.“ Stach se znovu napil. „Jdu zkontrolovat odsouzence. Je tam nějak moc potichu.“ Zvedl se a vyšel ven. Lišek ho sledoval pohledem. Potom si stoupl do dveří a pozoroval Stacha a klec s odsouzencem.

Stach pomalu obcházel vůz s odsouzeným Zbrašou. Zbraša ho musel slyšet, protože natáčel hlavu v kápi směrem ke Stachovi.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se Lišek, když se Stach vrátil.

„Ano. Ale pořád z něj mám divný pocit.“

„Je v něm něco zvířecího,“ souhlasil Lišek.

Stach se zastavil a otočil se ve dveřích. „Taky to cítíš?“

„Jeden z jeho předků musel být šelma. Vlkodlak.“

„Podle čeho usuzuješ?“

„Má zvířecí instinkty. Jak jsi chodil, slyšel tě i přes ten hadr, co má na hlavě. A jeho nos... I pod tou kuklou bylo vidět, jak se pohybuje.“

Stach se podíval na zapadající slunce.

„Dneska je úplněk?“ zeptal se.

Lišek kývl.

„Bude to dlouhá noc. A já se těšil, že se vyspím,“ vzdychl Stach.

„Nezmění se. Na to má krev hodně zředěnou. Ale jeho síla se znásobí.“

„Utrhne řetězy?“

Lišek pokrčil rameny.

„Možná. Jak se panstvo rozhodlo s ním skoncovat?“

„Upálit. Pokud možno co nejdýl. Aby trpěl.“

Lišek stál mezi dveřmi a sledoval vůz na dvoře. Zbraša trhal okovy, až se celý vůz třásl.

„Ví se, kolik zabil lidí?“

„Ne. Ví se jen o několika desítkách. Byl tak hrozný, že s ním nikdo nechtěl ani do party. Protože když ho posedla touha po zabíjení, zabil klidně parťáka nebo i družku.“

„Jak ho hodláš upálit?“

„Máme tu ty vraníky od Ctirada. Zapřáhnu je za vůz, dojedu s nimi doprostřed náměstí a rozdělám pod ním oheň. Až se vůz rozhoří, budu s ním jezdit po náměstí.“

„Nesplaší se ty koně a nevletí do davu?“

„Snad ne,“ znejistěl Stach.

„Někdy se stane, že se žárem uvolní železné pruty mříží.“

„Opravdu?“

„Ano.“

Zbraša trhal řetězy čím dál víc. Stach vzal z kouta samostříl a položil si ho k ruce.

„Nesmím ho zabít, ale pokud se osvobodí...“ řekl jen tak.

„Tak budeš mít problém.“

„Těžký úděl být katem,“ vzdychl Stach. „Takže považuješ můj plán za hovadinu?“ zeptal se.

„Víceméně.“

„Přece ho jen tak nepřivážu ke kůlu?!“

„Proč ne?“

„To by měl ten zkurvysyn moc jednoduchý.“ Stach se opřel o veřeje vedle Liška. „Bohdal, Raba i celý Krudom čeká nějakou velkou ukázku katovského umění. Pokud ho jen přivážu ke kůlu, asi to bude další hřebík do rakve místního kata.“

„Myslíš?“

„Určitě. Pokud ho jen přivážu ke kůlu a obklopím suchým dřívím, obviní mě, že jsem mu dopřál rychlou smrt. Pokud ho obklopím mokrým dřevem, aby to hořelo pomalu, obviní mě, že jsem ho omámil kouřem, aby netrpěl.“ Stach vzdychl. „Těžký život kata. Kdyby tak šlo udělat něco jako obrovská kamna, na kterých bych ho pomalu pálil. To bych si užil.“

Lišek zakroutil hlavou. „Nejsem příznivcem takových zvrhlostí, ale u něj udělám výjimku. Kdysi jsem prohlížel knihu, kde se popisovalo mučení. Čistě z vědeckých účelů. Protože při mučení ti vykloubí třeba ruce, natrhnou sval, tak musíš vědět, kde a co je poškozeno, pokud zjistíš, jak byl dotyčný nebožák mučen. A podle toho přistupuji k léčení…“

„K věci,“ přerušil ho Stach.

„Na ostrovech, za Franckou říší, upálili odsouzence tak, že ho dali na velké vahadlo.“

„Vahadlo? Co to je?“

„Něco jako páka. Na jednom konci zatížená. Pokud bys na ni zavěsil odsouzence a zapálil pod ním oheň, můžeš si regulovat, jak vysoko se bude nad ohněm opékat.“

Stach přemýšlel.

„Už vím, co je vahadlo. Jen jsem nevěděl, že se to tak jmenuje. Viděl jsem to na východě, měli to u studny. Byla to dobrá věc.“

„Můžeme na ni zavěsit tu zrůdu. Na druhý konec dáš zátěž a potom sám můžeš regulovat výšku.“

„Můžeš mi to nějak nakreslit?“ ukázal Stach na kůže na stole.

Ozvalo se lupnutí, jak jeden z řetězů poutající Zbrašu praskl.

„Řetězy jsou drahý,“ vzdychl Stach.

Zbraša si strhl masku a sundal roubík. Pak se volnou rukou chytil za řetěz, který mu poutal druhou ruku a vší silou trhl.

Řetěz vydržel, ale prut mříže se lehce pohnul.

Zbraša zavyl radostí.

„Opravdu má v sobě něco zvířecího,“ řekl Stach.

„To jo,“ potvrdil Lišek.

Stach si vzal od kamen sekeru. Rozvážně došel ke kleci. Zbraša se zastavil v pokusech o osvobození a sledoval Stacha krví podlitýma očima.

„Ty jsi kdo, ty pytle sraček?“ zeptal se. „Cejtím z tebe toho starocha, ale nevypadáš jako on.“

„Jsem jeho synovec. Starý pán si šel lehnout.“ Stach otevřel dveře klece a vstoupil dovnitř. Zbraša sledoval jeho ruku se sekyrou.

„Zkus to,“ zašeptal.

Stach to zkusil. Mávl tupou stranou sekyry po Zbrašově hlavě. Zbraša mu ji bleskurychle vyrazil a kopnutím poslal Stacha na jednu stěnu klece. Stach se svezl po mříží v polomrákotách. Zbraša se natáhl po Stachovi, ale řetěz na druhé ruce mu bránil na Stacha dosáhnout. Zaklel a zapřel se. Chyběl jen kousek, aby dosáhl na Stacha. Natáhl ještě víc ruku. Najednou se mu o ni omotal konec řetězu. Řetěz se napnul a přimáčkl volnou Zbrašovu ruku k mřížím.

Stach se zvedl. Vzal sekeru a praštil s ní pořádně Zbrašu do hlavy. Zbraša se složil. „Díky,“ zabručel směrem k Liškovi.

„Rádo se stalo.“ Lišek pustil konec řetězu, kterým znehybnil Zbrašu. „Nezabil jsi ho?“

Stach pokrčil rameny. Přivázal uvolněný řetěz znovu okolo Zbrašovy ruky a zavěsil ho zpátky na mříž.

Potom mu ovázal ještě další řetěz okolo krku a i ten zajistil.

„Má fakt sílu.“ Stach se zamračeně podíval na měsíc.

Lišek vstoupil za Stachem do klece a opatrně nadzvedl Zbrašovi hlavu. „Žije,“ konstatoval. „Je to divný, tahle rána by zabila vola, ale on žije.“ Otevřel Zbrašovi víčko a sledoval jeho oči.

„Podívej, vidíš jeho oči? Typicky vlčí. To včera určitě neměl.“

Stach pokrčil rameny. „Máš vidět, jak vypadá hejtman Smola, když je pár dní bez chlastu,“ zabručel.

„Já si nedělám legraci.“

„Já taky ne.“

Lišek opatrně otevřel Zbrašovi pusu. „Špičáky má trochu vyvinutější, ale jinak v normě,“ konstatoval.

„Moment, tenhle jsem mu včera vyrazil.“ Stach ukázal překvapeně na zub.

„Úžasná schopnost regenerace.“

„Co?“

„Dobře se mu léčí rány.“

„Aha.“

Zbraša zasténal a Stach ho okamžitě znovu praštil tupou hranou sekery.

„Tohle bude opravdu dlouhá noc,“ vzdychl.

„Bude to jen dnešní, úplňková. Zítra už bude zase jako každý obyčejný smrtelník. Tak ho tu hlídej, já jdu nakreslit tu konstrukci na upalování. Potom se vystřídáme.“

„Ať mi sem Němák donese stoličku, džbán piva a kus slaniny.“ Stach se opřel o stěnu mříže a začal si pohazovat se sekerou.

Noc byla opravdu dlouhá. Zbrašovo vytí se rozléhalo po okolí a občas se mu dostalo vzdálené odpovědi. Po půlnoci se vše trochu zklidnilo. Hlídku převzal Lišek, který spát nepotřeboval. Stach poklimbával na židli před klecí. Po ruce měl i Němáka, který ale tvrdě usnul, hned jak se zamotal do deky.

Ráno Stacha vzbudil chlad. S kruhy pod očima se potácivě zvedl a kopancem vysvětlil Němákovi, že je čas na snídani. Němák se odloudal do katovny, zatímco se Stach chytil mříží klece a pozoroval Zbrašu. „Tak co, jak se ti spalo?“ zeptal se Stach.

Zbraša pootočil hlavu a pohlédl na Stacha. Oči už měl téměř normální, jen pěna kapající od huby ukazovala, že je ještě stále v moci noční přeměny. Lehce se předklonil a zacvakal zuby. Stach se unaveně otočil od mříže.

Po snídani se Stach vydal za truhlářem s žádostí o pomoc s vahadlem.

Truhlář nebyl nadšený, zvlášť když ho Stach požádal o zapůjčení vozu, protože jeho vozík zůstal v Pár Dubech a na Dervanově voze byla zase klec se Zbrašou.

Nakonec se vydali do lesa, kde společně porazili vzrostlou borovici. Společně s truhlářovými pacholky a otroky ji naložili na vůz a odvezli do města. Potom začal truhlář s pomocníky montovat lešení a lavice pro lepší lidi, zatímco Stach vyrazil ke kováři, aby si vypůjčil železnou tyč, kterou hodlal použít jako čep, na kterém se bude vahadlo pohybovat. Když končil den, byl Stach hladový a unavený jako málokdy v životě. Rád by se stavil v hospodě alespoň na chvíli, ale Blahotova kůže mu na obličeji držela jen tak tak a její okraje se odchlipovaly a nedaly se už přilepit. Stach se odpotácel ke katovně a hned za městskými hradbami si strhl masku z obličeje a konečně si v kaluži opláchl zpocený svědící obličej.

Noc tentokrát proběhla klidněji. Přesto Stach spal u klece se Zbrašou. Lišek si vynesl stůl ven a celou noc hlídal.

Ráno probudil Stacha Zbrašův řev. Odsouzenec se dožadoval svobody a jídla. Nedostal ani jedno.

Přes den Stach s truhlářem a jeho chasou dostavěli vahadlo. Stálo uprostřed náměstí, tak, aby se jeho konec mohl přesně dotknout kůlu, u kterého byla vyrovnána hromada dřeva. Stach zaplatil truhláři a dál se věnoval práci.

Na delší konec vahadla přivázal velký koš, který naplnil kamením, zatímco na druhý kratší konec dal těch košů několik. Vše fungovalo tak, jak mělo, přesto byl Stach nervózní. Věděl, že stačí málo, a celá poprava se zvrtne ve frašku.

Tou dobou už Stachovo upalovací monstrum viděla většina obyvatel Krudomu. Chodili nenápadně okolo a v hloučku debatovali.

„Víš určitě, co děláš?“ ptal se Stacha už po několikáté Ctirad.

Stach jen krčil rameny, protože sám si jistý moc nebyl. V tichosti zarytě dál pracoval podle pokynů a podle nákresu, co mu udělal Lišek. Večer se opět ani nezastavil v hospodě. Nechtěl být středem dotazů a otázek, na které možná ani neuměl odpovědět.

Zbraša byl tu noc překvapivě klidný. Přestal útočit na mříž a několikrát zkoušel se Stachem navázat rozhovor. Stach ho ignoroval. To Zbrašu opět rozzuřilo. Znovu začal útočit na mříž a trhat řetězy, ale tentokrát Stach poprvé ucítil v jeho činech záchvěvy strachu a zoufalství.

Ráno byl Stach opět nevyspalý, ale překvapivě klidný. Dostal se do stavu mírné otupělosti a říkal si, že vše je vůle bohů. Pokud se má poprava vydařit, tak se prostě vydaří, a pokud ne, už s tím nic neudělá.

Poprava byla stanovena na pozdní odpoledne. Dřív bývaly popravy většinou buď brzo za svítání, aby lidé stihli ještě zajít na trh nebo navštívit svatyni nějakého boha, nebo k večeru, kdy se zvláště při upalování mohli zadarmo u ohně zahřát a popřípadě popovídat. Po obsazení Práhu ale lidé v Bohemii tak nějak zanevřeli na své bohy, tak se ranní popravy nedělaly a večer zase každý den chvíli pršelo a hrozilo tak, že upalování nebude mít očekávaný efekt.

V poledne přijel ke katovně Vatan, městský biřic, a informoval Stacha, že Bohdal je nedočkavý a že si žádá, aby poprava byla přesunuta z pozdního odpoledne na „okamžitě“. Dále informoval Stacha, že se sešel nejen celý Krudom, ale přijelo i velké množství lidí z okolních měst a vesnic. Dlouho již žádná poprava nebyla a nový způsob upalování lidi zajímal, takže už je zaplněné nejen celé náměstí, ale dokonce i v okolních ulicích se tísní stovky lidí.

Stach pokrčil rameny a řekl: „Dobrá.“

Vatan si zabručel něco o otráveném dědkovi, který místo, aby jásal nad tím, jak je slavný, tak se nad něj, obyčejného slouhu, povyšuje, a uraženě zamířil zpátky do Krudomu. Stach zabouchl okénko v bráně a otočil se ke kleci se Zbrašou. Schválně nechal Zbrašu o hladu a žízni. Zbraša byl silný a mnohem mrštnější než Stach. Stach byl velký a Zbraša také. Stach byl víc svalnatý, Zbraša spíše šlachovitý. Stach uměl bojovat v brnění a s mečem, to mu ale jako katovi nebylo moc platné. Zato Zbraša by byl ve výhodě, pokud by došlo na boj muže proti muži. Ale nedalo se nic dělat.

Vzal sekeru, která se mu už několikrát osvědčila, otevřel dveře klece a vstoupil dovnitř. Zbraša po něm okamžitě vyrazil. Tentokrát bojoval o život a věděl to.

Stach mu nedal šanci. Několikrát udeřil Zbrašu do hlavy tupou stanou sekery, dokud poloomráčený nezůstal viset v řetězech. Teprve potom mu sundal řetězy a svázal mu ruce za zády. Ve chvíli, kdy mu Stach ještě uvazoval další řetěz okolo těla, nabyl Zbraša plně vědomí. Vší silou se zakousl Stachovi do ramene a Stach děkoval všem bohům, že na sobě stále nosí železnou košili a prošívanici. Ale i tak měl pocit, že mu rameno sevřel obrovský svěrák. Mocným trhnutím se osvobodil ze Zbrašova stisku a další ranou sekery vysvětlil Zbrašovi, že cesta ke svobodě tudy nevede.

Konečně byl Stach hotov. Ze studny nabral vědro vody a pořádně jím Zbrašu polil. Potom znovu a znovu, i když už Zbraša dávno nabyl vědomí a vztekle řval. Stach se ale nedal odradit a znovu poléval Zbrašu, dokud voda nesmyla veškeré stopy výkalů a krve, které v kleci zůstaly po Stachově „hlídání“.

Teprve potom mohl Němák zapřáhnout koně a konečně vyrazili.

Katovská brána byla už dokořán otevřená, Vatan i Záhora je očekávali a hrdě se zvednutými kopími pochodovali před vozem. Vatan měl pravdu. Tolik lidí neviděl Stach ani v Práhu, když popravovali jeho otce. Dav se rozestupoval a jen opatrně mohli projíždět tak, aby někoho nezranili.

Konečně dojeli na náměstí. Zde už byli Bohdalovi železní páni, kteří udržovali pořádek. Když je Stach uviděl, znovu si s bolestí v srdci uvědomil, jak moc potřebuje pořádný meč a dobré brnění. Popohnal koně a dojel před hranici dřeva na náměstí. Kůl, ke kterému měl být odsouzenec připoután, trčel uprostřed a k němu byl přivázán delší konec vahadla.

„Tak upálení.“ Zbraša plivl po Stachovi krvavou slinu.

„Jo, upálení,“ setřel si Stach slinu z haleny. Seskočil z vozu a otevřel dveře klece.

„Mohl bych ti říct, kde mám ukrytý poklad,“ lstivě se usmál Zbraša.

„Mohl.“ Stach vstoupil do klece.

„Kdybys nechal pootevřenou klec a volnější řetěz.“

„To bych byl bohatý.“ Stach rozvázal konec řetězu, kterým byl Zbraša ovázán přes hruď.

„Hodně bohatý,“ házel Zbraša dál vějičku.

„Nebo mrtvý.“ Stach cukl řetězem, aby naznačil, že má Zbraša vyjít ven.

Zbraša mlčel a vlčí oči mu jezdily ze Stacha na hromadu dřeva a zpět. „Tři sudy zlata,“ začal znovu.

„A hromada mrtvých,“ odsekl Stach.

Zbraša začal lomcovat řetězy. Vztekle narážel rameny do boků klece. Klec se nakláněla a koně se plašili. Vatan a Záhora napřáhli kopí, ale strategicky ustoupili o několik metrů dál od vozu. Bohdalovi železní páni vytáhli meče a připravili se do střehu. I lidé, kteří se tísnili a hlučeli, najednou ztichli a poodstoupili.

„Koukej se uklidnit.“ Stach zklidnil Zbrašu pořádným kopancem do rozkroku. Zbraša se zkroutil bolestí. Stach se rozmáchl pěstí, ale Zbraša už byl zticha.

„Němáku, ty hovado!“ zavolal Stach otroka a ukázal mu na Zbrašu. Společně vytáhli zhrouceného Zbrašu z klece a dovlekli ho ke kůlu. Tam nejprve zahákli řetěz, kterým měl Zbraša svázané ruce, na vahadlo a teprve potom ho na volno přivázali řetězem, který měl Zbraša okolo prsou, ke kůlu. Teprve teď si Stach oddechl. Nejtěžší část měl snad za sebou.

Zbraša se narovnal. Krví podlitýma očima si prohlížel dav. „Tisíc zlatých! Dám tisíc…!“ nedokončil.

Stach mu přirazil hlavu ke kůlu a ve chvíli, kdy Zbraša otevřel pusu, mu do ní narval kus starého hadru. Potom ještě vzpínajícímu se Zbrašovi ovázal pusu pruhem řemenu, který vzadu pořádně utáhl.

„Pokud někdo chce tisíc zlatých od Zbraši, ať si sem přijde, já mu je hned vyplatím!“ zařval Stach na dav.

Lid pobaveně zahučel.

Stach koutkem oka zaregistroval, že na tribuně už sedí Ctirad společně s Dervanem. Bohdal s několika svými nohsledy vstupoval na tribunu, zatímco Raba přicházel k popravišti. Železní páni se rozestoupili a nechali ho projít.

„Pane!“ Stach se mu postavil do cesty.

„Stojíš mi v cestě!“ rozkřikl se Raba.

„Já vím. Není tu pro vás bezpečno.“

„Ty mi nebudeš určovat, kde je pro mě bezpečno a kde ne. Rozumíš?“ zuřil Raba.

„Tady je katovo území! Čehokoliv se dotknete, je poskvrněné! Tak prosím!“ zavolal Stach hodně nahlas.

Raba se zarazil. Chvíli bezradně stál, zatímco je dav lidí sledoval.

„Prosím,“ ukázal znovu Stach ke hranici dřeva. „Cesta je volná.“

Bylo naprosté ticho. Všichni sledovali Rabu. Každý věděl, že to, co řekl Stach, není pravda. Ale každý také věděl, že to může být kdykoliv proti Rabovi použito, i když to pravda není. Raba stál na okraji popraviště. Kýval se lehce dopředu nebo dozadu, jak se nemohl rozhodnout, zatímco jeho oči metaly blesky na Stacha. „Máš pravdu,“ řekl nakonec. „Jsem rád, že jsi mě varoval.“ Otočil se a zamířil k tribuně. Stach si dal vítězně ruce v bok a sledoval odcházejícího Rabu.

„ Z moci mně svěřené tě odsuzuji k trestu smrti upálením, i když pro tvé zločiny a pro to, co jsi udělal svým obětem, si myslím, že tento trest je pro tebe až příliš mírný,“ přečetl rychtář rozsudek za souhlasného pobrukování občanů.

Stach čekal u hranice. Dřevo bylo vyschlé a prolité lojem.

Bohdal kývl na znamení, že poprava může začít. Stach klidným krokem došel ke Zbrašovi, vytáhl nůž a přeřízl řemen, který bránil vyplivnutí roubíku. Zbraša roubík okamžitě vyplivl a chvíli popadal dech.

Stach vzal pochodeň a přiblížil se k odsouzenci.

„Dám…“ zařval Zbraša. Víc nestihl. Stach mu vrazil pochodeň do otevřené tlamy a ještě s ní trochu zakroutil. Když ji vytáhl, ozval se nelidský řev. Zbraša řval bolestí a trhal sebou na kůlu. Stach znovu došel ke koši s ohněm, zapálil pochodeň a stoupl si před dav. Párkrát pochodní zamával, aby dodal situaci na dramatičnosti, a poté vložil pochodeň do připravené hranice. Vyschlé dřevo prolité olejem vzplálo okamžitě. Oheň se rychle šířil. Z davu se ozývalo syčení. Lidé spíš čekali, že oheň bude hořet pomalu, aby odsouzenci prodloužil utrpení.

Ve chvíli, kdy plameny začaly dosahovat k nohám odsouzence, se Stach přitočil k vahadlu a mečem přesekl zajišťovací provazy. Těžší část vahadla se převážila k zemi a druhý konec napjal řetěz. Stach rychle zatlačil na konec vahadla a odsouzencovy ruce se zvedly a síla vahadla ho začala zvedat nahoru. Ozval se bolestný řev, jak napaté okovy nadzvedly odsouzencovy ruce, svázané za zády, a začaly mu je páčit z ramenních kloubů.

Odsouzenec se za strašlivého řevu zvedl nad rozhořívající se hranici. Stach trochu povolil a Zbrašovy nohy se mírně zabořily do plamenů. Zbraša řval bolestí a hrůzou. Příšerná bolest z vykloubených ramen, pálící se chodidla a pohled do plamenů pod sebou měnil jeho řev ve kvílení a prosby.

Stach zatlačil a odsouzenec vyjel nad plameny. Zbraša zmlkl. Jeho hlava se míhala ze strany na stranu a v očích bylo vidět úzkost a zoufalství. Pohlédl na Stacha a Stach v nich uviděl hrůzu ze smrti, viděl v nich děs štvaného zvířete. Rychle otočil hlavu od Zbraši a zkřížil prsty. V hlavě si promítl všechny hrůzné činy, co Zbraša provedl. Když takhle získal zpátky jistotu, znovu povolil vahadlo a odsouzencovy nohy se znovu ponořily do plamenů. Čím víc se je snažil Zbraša pokrčit, tím více se jeho obličej nakláněl do ohnivého pekla, a zase naopak, čím víc se snažil odtáhnout škvařící se obličej, tím více se mu do plamenů nořily nohy. Jekot a řev se měnil v sípot a kašlání.

Stach znovu nalehl na vahadlo svojí vahou a odsouzenec vyjel do bezpečné výšky. Zbraša už jen sípěl, kašlal, jak mu horký vzduch popálil plíce. Jeho zčernalý obličej a doutnající nohy byly vidět až na konec náměstí. Bederní páska, kterou mu nechal Stach, na několika místech doutnala, ale nechytla, protože byla mokrá od moči, jak odsouzenci ve smrtelné hrůze povolily svěrače. Stach chvíli čekal.

Odsouzenec omdlel bolestí. Stach tedy znovu povolil a ponořil odsouzence do mohutných plamenů.

Ten se znovu probral bolestí a žárem. Znovu děsivý řev a kvílení, tentokrát o hodně slabší, jak mu docházely síly. Stach do třetice nadzvedl vahadlo.

Zbraša bezvládně visel v řetězech, jen tělo se mu kroutilo v křečích. Stach chvíli čekal, dokud odsouzenec nevisel bezvládně a bez života v řetězech. Potom znovu ponořil tělo do ohnivého moře. Tentokrát hodně hluboko a na delší dobu. Poté ho znovu vytáhl. Na řetězech viselo tělo zčernalé na uhel, pouze na několika místech maso odpadlo a odhalilo bílé kusy kostí. Stach zajistil vahadlo tak, aby byl odsouzenec částečně ponořen do ohně. Potom si ztěžka sedl na kus dřeva, který tam zůstal po truhláři. Měl pocit, že omdlí vyčerpáním. Měl to za sebou. Ale radost moc neměl. Věděl, že Zbrašův pohled ho bude pronásledovat do konce života.

Ozvalo se praskání. Konec vahadla, na kterém visel Zbraša, se rozhořel. Jak se stále víc rozhoříval, pomalu se ohýbal a nakonec se zlomil a spálená mrtvola spadla do plamenů. Vyvalil se proud jisker a hořící polena se rozlétla po okolí. Stach ztěžka kývl na Němáka.

Němák rychle kusem klacku nahrnul polena zpátky.

„Hlídej to, dokud oheň nedohoří,“ zvedl se Stach ze svého sezení a pomalu se belhal k tribuně. Ctirad a Dervan stáli vedle sebe a sledovali oheň. Bohdal seděl na polstrovaném křesle, Raba stál za ním.

„Spokojenost?“ zeptal se Stach.

Ctirad kývl a v očích měl překvapení a údiv. Bohdal si Stacha nevšímal. Sledoval hranici a v očích měl divný lesk.

„Pane?“ zeptal se Stach.

„Kdyby nebyl spokojenej, už bys to poznal!“ odsekl Raba, který stál za Bohdalem.

Stach se otočil a odcházel. Lidé mu mávali a provolávali slávu. Ale on je nevnímal. Došel k vozu, sedl si do otevřených dveří klece, hlavu opřel o mříž a usnul.

Sen III.

Probudil ho žár ohně. Stál u hranice. V první chvíli ho napadlo, že Němák pořádně neuklidil rozházená polena z hranice, a někde něco vzplálo. Ale hned si uvědomil, že to není požár. Je to normální upalování. Hranice hořícího dřeva, u kůlu zhroucená zčernalá postava.

„Tohle přece není ta moje poprava,“ napadlo ho.

Rozhlédl se po okolí. No jasně. „Co ty tu děláš?“ zeptal se muže.

„Já?“ odpověděl muž otázkou. „Přišel jsem se podívat na jednu popravu.“

„Ty? Nevěděl jsem, že tě tyhle věci zajímají.“

„Ty věci ne,“ sklonil hlavu muž. „Ale ti lidé.“

„On?“ ukázal Stach hlavou k hranici.

„Pojď odsud,“ otočil se muž od hranice.

Odcházeli. Lidé jim dělali uličku, ale přitom je neviděli.

„Kdo to je?“ zeptal se Stach. „Vlastně, kdo to byl?“ opravil se.

„Člověk.“

Stach se otočil. Chvíli sledoval hranici. „To mi došlo,“ otočil se zpátky.

Muž na něj trpělivě čekal.

„Ale za co ho upálili?“ nedal se Stach.

„Za co?“ Muž se smutně usmál. „Za pravdu.“ Odcházeli od hranice.

Proplétali se uličkami malého města. Kouř z hranice se držel při zemi a dusil je.

„Zemřel,“ pronesl potichu muž.

„To se lidem stává.“

„Jeho smrt změní dějiny.“

Stach se zvědavě otočil k hranici.

„Moje smrt také měla změnit kolo dějin,“ vzdychl muž.

„Není všem dnům konec,“ usmál se jízlivě Stach.

Muž unaveně pohlédl na Stacha. „Přejdi k nám, Stachu. Přejdi, ať už je konec. Prosím tě o to.“

„Neudělal jsem to v Perunově chrámu, neudělám to ani teď,“ odsekl popuzeně Stach.

Muž se usadil na lavičku před chrámem. Stach zvedl hlavu. Tohle přece není chrám známého boha, uvědomil si.

„Jaké božstvo se tady uctívá?“ zeptal se.

Muž neodpověděl.

„Hele,“ řekl otráveně Stach, „pokud to chceš ukončit, pokud chceš udělat něco pro mě, pro lidi v mém okolí, pro moji zemi, tak zemři. A to bude konec. A bude klid.“

„Rád bych. Hrozně rád. Ale sám se zabít nemůžu.“

„Tak to může udělat někdo jiný.“

„A kdo, Stachu? Kdo? Nikdo se ke mně nedostane ve zlém úmyslu. Nemohu zemřít. Jediné, v co mohu doufat, je, že přijde poslední z učedníků.“

Stach se zarazil. „Ale to by skončil celý svět. Říká se to,“ snažil se Stach vzpomenout, kde slyšel proroctví o posledním učedníku.

Muž vzdychl. Hlavu složil do dlaní. Bylo ticho. Stach se znovu zadíval na chrám neznámého boha.

V břiše mu zakručelo. Mám hlad a žízeň, uvědomil si.

„V tom ti nepomůžu,“ zvedl muž hlavu z dlaní.

„Ty mi čteš myšlenky?“ zeptal se Stach.

Muž se zvedl z lavice. „Ale, Stachu, tohle je přece jen sen. Tam můžeš všechno.“ Popleskal Stacha po tváři. Stach se probudil.

„Promiň, Blahoto,“ stáhl Ctirad ruku, „ale nevěděl jsem, jestli žiješ.

Stach zamrkal a lehce potřásl hlavou. „Jsem hrozně unavený,“ vydechl.

„To věřím.“

Stach vstal. Cítil se mnohem lépe. „Spal jsem dlouho?“ zeptal se.

„Docela ano,“ potvrdil Ctirad. „Bohdal i Raba odjeli. Oheň už začíná dohořívat. Lidé oslavují v hospodě.

Teprve teď si Stach všiml opodál stojícího Dervana. „A jak se líbilo představení tobě?“ zeptal se.

„Na mě dost kruté, ale pokud si to tak Bohdal přál, budiž. On vládne tomuto kraji.“

Stach se otočil směrem k prázdné tribuně.

„Kdo mi zaplatí za popravu?“ zeptal se.

„Už jsem dal peníze Ctiradovi. Vypadá, že je spokojen,“ odsekl trochu nevrle Dervan.

„Tak snad je dostanu,“ vzdychl nešťastně Stach. „To víš. Bylo s tím práce a toho dřeva. To mi připomíná – mám tu šest tvých koní. Kdo mi zaplatí za píci?“

„Jo, ty koně,“ chytil se Dervan za bradu. „Úplně jsem na ně v tom shonu zapomněl. Prodej je rasovi a peníze pošli. Samozřejmě po odečtení toho, co chceš za krmení.“

„Tyhle koně?“ vzdychl Stach. „To jsou dobří koně. Není to škoda?“

„Co s nimi? Byli určení pro vojsko. Ale vojsko už žádné není. Víš, kolik potřebuje rytíř mít koní?“

„Většinou okolo čtyř.“

„Ano,“ kývl Dervan hlavou. „Každý jen trochu lepší rytíř, pokud jel do boje, měl čtyři koně.“

„Stejně je to škoda.“

„Tak si je nech a dej mi za ně peníze.“

„Máte pravdu, co s nimi… Zkusím je prodat na trhu.“

Dervan pokrčil rameny, že ho to nezajímá.

„A co vůz?“

„K čemu vůz, když nejsou koně?“

„Takže si ho mám nechat?“

„Prodej si ho na trhu. Jak probíhala cesta z Pár Dubů?“

„Vcelku v klidu. Co u vás? Zjistili jste, kdo to byl? Kdo vytvořil ten požár?“

„Měli jsme podezření na jednoho hejska, ale zmizel nám. Asi se dal do služby k Černému pánu. Jeho otec nabízí za jeho nalezení deset zlatých.“

Stach se vztekle kousl do rtů.

„Deset zlatých?“ řekl přiškrceným hlasem. „To je hodně peněz.“

„To je sakra hodně peněz,“ souhlasil Dervan.

„Za to by se dal koupit pěknej kvalitní meč.“

„To by byl hodně dobrý meč,“ poklepal Dervan na svůj meč u boku. „A ještě by zbylo.“

Stach vztekle nakopl toulavého psa a otočil se od Dervana.

„Nejdeš do hospody?“ zavolal za ním Dervan. „Jsi hvězda večera. Každý ti rád zaplatí panáka, včetně mě.“

„Naprosto mě přešla chuť na všechno,“ odsekl Stach.

Dervan pokrčil rameny a společně se Ctiradem se vydali k hospodě. Stach osaměl. Vztekle houkl na Němáka, naskočil na vůz a vyrazil domů. Celou cestu do katovny proklínal svoji smůlu a potom proklínal sebe, když mu došlo, kolik mohl mít dnes pití zadarmo. V katovně se opil a potom se rozhodl, že je to vůle bohů a že nemá cenu to nějak řešit. Nakonec usnul a spal celou noc a skoro celý den. Probudil se, když už slunce zapadalo.

Měl hroznou žízeň a pořádný hlad. Vymotal se z peřiny a vešel do kuchyně. Zamračeně sledoval místnost a vtahoval vzduch. „Co to tu tak voní“ zeptal se.

„Zajíc.“ Lišek ani nezvedl oči od pergamenu, na který cosi rýsoval.

„Ty jsi chytil zajíce?“

„Ne. To Němák.“

„Němák?“ nechápal Stach.

„A nechytil, ale střelil. Kuší.“

„Jasně jsem zakázal dávat otrokovi takovouhle zbraň!“ rozzuřil se Stach.

Lišek nezúčastněně kývl od psaní. „Jde mu to s ní dobře,“ potvrdil. „Trefí zajíce na sto kroků. Měl z něj obrovskou radost.“

„Je to otrok! Nesmíme ozbrojovat otroky!“

„To řekl kdo?“

„To je přece jasné. Od povstání otroků před padesáti lety.“

„Hmm. Tak mu ji nebudeme dávat. Škoda. Myslel jsem, že si potrpíš na maso.“

„To jo.“ Stach vytáhl pekáč z pece a položil jej na stůl. Lišek jen tak tak ucuknul s pergamenem. „To jo,“ zopakoval a natáhl vzduch. „Tak ať chytá do oka. Jako každej jinej.“

„Hmm. Kdyby tě chtěl zabít, už by to udělal.“

„Jsou nějaký zásady.“ Stach si ulomil stehno a přehazoval si ho z ruky do ruky, aby se ochladilo.

„Ano. Zásady. Třeba, že rytíř nikdy nebude katem.“

Stach hodil stehno zpátky do hrnce a foukal si na prsty. „Nepřipomínej mi to,“ zavrčel na Liška.

„Jak ti to nemám připomínat, když to mám stále na očích?“

Stach si olízl prsty, znovu zabořil ruku do hrnce a vytáhl stehno. Chvíli na něj foukal a potom se pořádně zakousl.

„Dobrý,“ ukázal Liškovi ruku se stehnem.

„Nechceš se s Němákem rozdělit? Když už toho zajíce ulovil?“

Stach se zakuckal a začal se dusit.

„Němáku,“ zavolal Lišek ke stodole. „Rychle pojď sem, pán se ti dusí.“

Němák musel stát za dveřmi, jak rychle vběhl do světnice. Praštil Stacha do zad, a tím mu uvolnil dýchací cesty.

„Tady tvůj pán si myslí, že bys neměl nosit tu kuši. Mohl bys ho s ní prý zabít. I když jsi mu právě asi zachránil život.“ Lišek ukázal palcem na brunátného Stacha lapajícího po dechu. Němák vrtěl uraženě hlavou.

„To si také myslím. Zrovna ti chtěl nabídnout kousek toho tvého vynikajícího zajíce, kterého jsi ulovil tou kuší a donesl jsi mu ho darem. Vezmeš si kousek?“

Němák zavrtěl hlavou a něco ukazoval rukama.

„Prý se nehodí, aby jedl s pánem u stolu jeho jídlo. Že děkuje za pozvání, ale že už si chytil v lese ježka a upekl si ho venku v popelu,“ přeložil Lišek. „A že tedy kuši vrátí, pokud mu nevěříš.“

Stach konečně chytil dech. „Nech si tu zasranou kuši. Celej svět stejně půjde do sraček.“ Mávl rukou a znovu se chytil zaječího stehna. „A koukej donést pivo. A neupíjej,“ kývl hlavou ke sklepu.

Kapitola šestnáctá – Smola (10. 7. 1401)

Po popravě Zbraši nastal pár týdnů klid. Stach rezignoval na ozbrojeného otroka a jen občas mu přelétl přes obličej stín vzteku, když si vzpomněl na deset zlatých, které utopil na blátivé cestě. Ale nedalo se nic dělat, byla to vůle bohů, kteří takhle Stacha pokoušeli.

Pomalu si začal zvykat na usedlý život. Lišek ho donutil, aby si alespoň občas zašel do města do hospody a na trh. Potřebovali mít nějaké novinky, nějaké nové zprávy, co se děje ve světě. Ale ve světě se nic nedělo. Jako by všechno usnulo. Jako by bylo ticho před bouří. Ďábel nezlobil a nenapadal ani města, ani vesnice. Jeho ozbrojené tlupy sice projížděly krajem, ale překvapivě nerabovaly a neloupily. Všude byl klid a mír jako v době před obsazením Práhu. Lidé se bavili, radovali i smutnili. Pár dalších uprchlíků, kteří po vstupu ďábla do hlavního města Bohémů uprchli, se vrátilo a usadili se po okolí. Nic se nedělo. A potom to přišlo.

Tentokrát to byl Lišek, kdo Stacha upozornil, že nejspíš přijde návštěva z radnice. V noci se potuloval okolo Krudomu a zjistil, že těsně před zavřením brány přivezli z Týnu nějakého vězně. Vězeň seděl na koni a ruce měl spoutané za zády. To Liška zaujalo. Vězeň, a na koni? Nenápadně se ochomýtal okolo a to, co zjistil, mu nedalo, aby se nepřiřítil do katovny a nevzbudil Stacha.

„Co to meleš za kraviny?“ protíral si Stach oči. „Koho že to mají? Vůbec ti nerozumím.“

„Někoho z Proklaté dvanáctky.“

„Z mojí Proklaté dvanáctky?“ probral se Stach.

„Je snad nějaká jiná?“

„A nevíš koho?“

„Moc jsem ho neviděl, bylo to daleko. Zavřeli ho na radnici. Zaujalo mě, že jel na koni. Tak jsem se motal okolo a slyšel jsem, jak Ctirad přikazuje Vatanovi, aby ráno zašel za Blahotou, že se bude věšet a bude to další z proklatých.“

„Věšet? Jsme přece rytíři.“ Stach zamáčkl na dřevěné bočnici postele několik štěnic, které byly napité krví, a tudíž je bylo lépe vidět.

„Jasně jsem slyšel věšet. V Týně ho chytili pro potulku, porval se s biřici a jednomu zlomil vaz. V Týně není kat. Chtěli poslat pro tebe, abys ho pověsil v Týně, ale Bohdal trval na tom, že další proklatec bude viset na stejným místě jako ten první. Tak ho přivezli sem.“

„Další proklatec? Kdo by to mohl být?“ zamyslel se Stach.

Lišek chvíli mlčel. „Je to hejtman Smola,“ řekl po chvilce.

Stach vyletěl, jako by ho píchli šídlem. „To si děláš legraci!“ zařval.

„Ne.“ Lišek zacouval do kuchyně a sedl si ke stolu. Stach vrazil do kuchyně za ním.

„Opravdu je to Smola?“ zeptal se.

„Je malý, podsaditý?“

„To je.“

„Tak to musí být on.“

„Smola. Můj hejtman. Musíme mu pomoct.“ Stach začal přecházet po kuchyni sem a tam. „Musíme vymyslet, jak ho zachránit. Musíš vymyslet, jak ho zachránit, mně to nemyslí.“ Chytil Liška za košili. „Musíš mu udělat masku, já to nějak navleču. Pověsíme tam někoho jiného, nějakého chudáka. Škoda, že Němák není prťavej jako Smola.“ Pustil Liška a znovu se jal pochodovat tam a sem. „Mohli bysme tam pověsit jeho,“ pokračoval. „Mysli, Lišku. Vymysli, koho z města tam pověsíme. Se Smolou už můžeme klidně na Bohdala zaútočit. To už budeme s tebou a Němákem čtyři, pokud teda Němáka nepověsíme místo Smoly. Což asi nepověsíme, protože Smola je malej a Němák velkej. Rozumíš mi?“ Zastavil se před Liškem.

Lišek lehce kýval hlavou.

„Přepadneme radnici. Teď v noci,“ vymýšlel Stach. „Vlastně ne v noci, brány jsou zavřené. Ráno. To už tam jsou zase lidi. U všech bohů, Lišku, mysli a nenechávej všechno na mně.“ Začal vztekle rozhazovat rukama.

„Nejdřív…“ odpověděl Lišek, „… nejdřív musíš hlavně zjistit, jestli to je Smola, jak se mu daří, jestli nemá nějaké zranění a také ho na ten útěk připravit. Rozumíš?“

„Jasně, že rozumím. Hned ráno vyrazím.“

Lišek zavrtěl hlavou. „Ne, Stachu, nevyrazíš. Počkáš, až si tě předvolají. Stachu, uklidni se. Snaž se být nenápadný,“ odsekával Lišek věty.

„Jak můžu bejt nenápadnej, když mi chtějí pověsit kamaráda?“

„Snaž se být nenápadný, ať s kamarádem nevisíš i ty.“

To Stacha trochu zarazilo. „Dobrá. Potřebuju meč. Potom dobrý brnění,“ začal.

„To tu dlouho nebylo,“ vzdychl Lišek.

Ráno se nic nedělo. Nikdo nepřicházel.

„Co když ho pověsí beze mě?“ ptal se Stach už poněkolikáté Liška.

„Ty jsi přece kat. Pověsit ho můžeš jenom ty,“ odpovídal mu unaveně Lišek.

„Máš pravdu,“ souhlasil Stach.

V poledne někdo zabušil na bránu. Stach vypálil rychle k bráně, ale Lišek ho chytil vzadu za halenu a stáhl zpátky.

„No, co je?“ vztekal se Stach.

„To jdeš otevřít bez masky?“ zeptal se Lišek.

Stach se Liškovi vytrhl, ale zůstal stát mezi dveřmi a sledoval Němáka, jak kolébavou chůzí přichází k bráně.

„Dělej, dělej,“ šeptal Stach, zatímco Němák otevřel okýnko v bráně a někoho tam poslouchal. Potom strčil ruku do okna a vrátil ji s kusem pergamenu.

„No, konečně,“ vzdychl Stach, když se Němák přikolébal zpátky. Vytrhl mu pergamen z ruky a rychle ho otevřel.

„Já se asi zblázním.“ Hodil pergamen Liškovi.

Ten ho zkontroloval. „No jo. Magistr Velen chce nějaké byliny. Z toho kouká pár měďáků.“ Složil pergamen na stůl. „Víš přece, že kati si přivydělávají i tímhle řemeslem.“

„Je mi úplně u zadku, s čím si vydělávají,“ vyštěkl Stach.

„Tak to je s tebou vážně špatný,“ vzdychl Lišek, „když už ani peníze na tebe nezabírají.“

Němák podal Stachovi další pergamen.

„Co to je?“ zeptal se Stach.

Němák začal něco ukazovat.

„Pokud to dobře chápu, tak Velen přinesl dva pergameny, ale Němákovi jeden cestou spadl, a tak se pro něj vrátil,“ vysvětlil Stachovi Lišek.

„Němáku, ty hovado, já tě fakt zabiju.“ Stach rozdělal druhý pergamen.

„Je to tady.“ Sedl si do židle. „Mám se po obědě dostavit na radnici.“

„No vidíš. A ty ses bál, že ho pověsí bez tebe,“ oddechl si Lišek.

Oběd zhltal Stach před polednem a rychle vyrazil. Na radnici musel dlouho čekat, protože radní obědvali doma nebo v hospodě.

„Blahoto, to je snad poprvý, kdy jsi nepřišel pozdě,“ podivil se Ctirad.

„Nemohl jsem usnout,“ odsekl Stach.

„Chápu to tak, že po obědě spíš, a proto pokaždý přijdeš pozdě?“ zeptal se Milek, konšel, který, jak Stach vypozoroval, neměl starého Blahotu rád.

„To byla legrace,“ zabručel Stach a podíval se provinile na Ctirada.

Ctirad to nekomentoval a Stach se kousl do rtů.

Mezitím se pomalu scházeli další radní. Debatovalo se hlavně o vězni.

„Bohdal si přeje, aby ho Blahota upálil stejně, jako toho předtím,“ uslyšel hlas Ctirada.

Stach vstal a přišel blíž. „Předvolali jste si mě, abych někoho upálil?“ zeptal se.

„Táhni zpátky na kůži, špíno,“ zasyčel na Stacha Milek.

Stach se odšoural zpátky.

„Máme tu jednoho z Proklaté dvanáctky a Bohdal ho chce nechat upálit. Jako Krvavého Zbrašu,“ řekl jízlivě Ctirad.

„To není problém. Potřebuju si ho ale vzít k sobě,“ odpověděl Stach.

„Proč?“

„Musím si vypočítat dýlku vahadla podle výšky a váhy. Skočím pro vězně dolů a vezmu ho hned s sebou,“ nabízel se Stach.

„Ne,“ řekl rozhodně Ctirad, „žádné upalování nebude. Rychlá oprátka, ať netrpí. Možná to je proklatec, ale patřil k družiníkům knížete a je to rytíř. Správně by měl být popraven mečem.“

Stach se zamračil. „Bohdal bude naštvanej.“

„Ne. Byl tu Raba a mluvili jsme spolu o tom. Mohlo by se stát, že by si proti sobě Bohdal mohl popudit ostatní rytíře, kteří bojovali na knížecí straně. Smola byl přece jenom hejtman a hodně železných pánů by si to vzalo moc osobně, kdyby měl takovou smrt.“

Stach kývl. „No, přesto bych si ho měl raději vzít k sobě,“ začal opatrně.

„Blahoto, už mě s tou svojí hamižností začínáš vytáčet!“ rozčílil se Ctirad. „Moc dobře vím, o co ti jde! Budeš ho krmit zbytky, ale radnici to naúčtuješ, jako kdyby ses s ním dělil o poslední jídlo! Ne! Odsouzenec zůstane tady na radnici a ty dostaneš zaplaceno tolik, kolik si zasloužíš! A už odejdi, máš dva dny na to, aby na náměstí stála pořádná šibenice!“

„Myslel jsem…“

„Ven!!!“ ukázal Ctirad rukou.

Stach se nahrbil a odšoural se z radnice. Do katovny se vrátil jako spráskaný pes.

„Problémy?“ zeptal se Lišek.

„Aby nebyly. Nemám meč, nemám brnění. Jak mám osvobodit kamaráda?“

Lišek přemýšlel. „Kdy má být poprava?“

„Za dva dny.“

Lišek překvapeně hvízdl. „To je hodně brzo.“

„Za to může Bohdal. Líbilo se mu upalování Zbraši a chtěl hned to samý.“

„Máte ho upálit?“

Stach zavrtěl hlavou. „Ne, to ne. Ctirad se tentokrát pochlapil a postavil se Bohdalovi. Řekl, že by to mohlo naštvat všechny rytíře v okolí, protože Smola byl nejenom rytíř, ale i jeden z hejtmanů zesnulého knížete.“

„V tom má ale pravdu.“

„To má. Podpořil ho dokonce i Raba. Tak Bohdal ustoupil, ale den popravy se už neodložil.“

„Dva dny je strašně málo času na to vymyslet nějaký plán.“

„To ano.“

„Navíc musíš postavit šibenici.“

Stach kývl. „Přemýšlel jsem o tom. Celou cestu.“

„A co jsi vymyslel?“

„Postavím šibenici. A večer půjdu připravit vězně. Bude ho hlídat jen jeden z biřiců. Vatan nebo Zahora. Zabiju ho a společně se Smolou utečeme.“

Lišek pokýval hlavou. „Biřici za nic nemůžou. Dám ti nějaký uspávadlo. Dej jim to do vína.“

„A ty si myslíš, že ode mě přijmou víno? Od kata?“

„Pokud ne, tak ho zabiješ. Ale zkusit bys to měl.“

„A když to víno nepřijme? Co potom budu dělat s tím otráveným vínem, když ho zabiju? Nebude to škoda? Myslím toho vína?“

Lišek mírně vzdychl. „Podívej, Stachu. Pokud se ti podaří zachránit Smolu a společně s ním utečete, každý bude vědět, že jsi to udělal ty. To už neutajíš. Tak si myslím, že pobereme, co budeme moct, a pojedeme pryč.“

„A Bohdal? A Raba?“ Stach mávl rukou směrem k hradu.

„Tak si vyber. Život přítele, nebo nejisté vyčkávání na Rabu a Bohdala.“

„No jo,“ souhlasil Stach.

„Budou nás pronásledovat. Sbalíme, co budeme moct. Máme dost koní od Dervana, naštěstí jsme je ještě neprodali rasovi. Tak je můžeme i připřáhnout k vozu.“

Stach přikyvoval. „Já přes den postavím s Němákem tu šibenici, aby to nebylo nikomu divný. Pak se vrátím do katovny i s vozem. Do města půjdu po svých. Vy zatím naložíte do vozu všechno, co se bude hodit, abysme, až se večer vrátím se Smolou, mohli hned vyrazit,“ plánoval.

„Předpokládám, že pojedeme do Stříbrné Hory k Trojanovi.“

„Předpokládáš dobře.“

Lišek spokojeně pokýval hlavou. „To je asi nejrozumnější. Bude mi to tady chybět,“ rozhlédl se po katovně.

„No, a hlavně, u Trojana snad konečně seženu nějaký meč.“

Lišek vzdychl.

„Němáku!“ zařval Stach do tmy. „Pobij všechny kuřata, který dokážeš, a upeč je. Zítra nás čeká hodně dlouhý den.“

Další den probíhalo vše tak, jak mělo. Hned za svítání vyrazil Stach s Němákem k truhláři pro dřevo na stavbu šibenice. Společně s truhlářem a jeho společníky postavili na náměstí pódium pro smutné představení. Potom se truhlář odebral na radnici, nechal si proplatit práci a materiál, Stach s Němákem zatím postavili šibenici, protože tu truhláři stavět nesměli, aby se neposkvrnili. Když byla šibenice hotová, ještě dokutáleli nahoru popravčí špalek, kdyby si vrchnost náhodou rozmyslela a rozhodla se udělit odsouzenci mírnější trest. Potom ještě kolo na lámání kostí, kdyby se vrchnost rozhodla udělit trest přísnější. Když byli hotoví, měl toho Stach víc než dost. Vrátili se do katovny. Stach sebral košík s otráveným vínem a nějakým jídlem a pitím, dvě dýky, kus železa na vypáčení zámku, protože klíč od vězení měl Ctirad, a vydal se zpátky do města. Katovskou bránou se prosmýkl ve chvíli, kdy už se začínalo smrákat. Dobelhal se do města a chvíli pozoroval cvrkot. Nikdo si ho moc nevšímal. Lidé většinou chodili pozorovat šibenici a uzavírali sázky, jestli tentokrát šibenice vydrží, nebo ne. Stach došel k radnici.

Vatan seděl před vraty radnice, smutně pokukoval po hospodě a olizoval si rty.

Stach se k němu přiloudal.

„Kdo jsi? Kam jdeš? Co chceš?“ Vatan povstal a sevřel ratiště kopí.

„Nepoznáváš mě?“ zeptal se Stach.

„Blahoto. Co tu chceš?“ zeptal se Vatan přísně.

„Chci si promluvit s odsouzencem.“

„To nejde.“

„Uhodilo do tebe, Vatane? Musím ho zkontrolovat. Zítra má popravu.“

Vatan přemýšlel. „Nechodil jsi nikdy k odsouzenci.“

„Ne. Ale víš, jak to naposledy dopadlo, když jsem věšel proklatce. Raději si ho ještě jednou pořádně prohlídnu, abych neudělal znovu chybu.“

Vatan souhlasně pokýval hlavou. „Máš pravdu. To by se asi Raba i Bohdal posrali vzteky, kdyby pod proklatcem zase praskla šibenice. Tak jdi. Ale nebuď tam dlouho.“ Ukázal hlavou ke dveřím.

Stach vytáhl zpod pláště láhev.

„Na. Aby ti to tady rychleji utíkalo.“ Podal láhev Vatanovi.

Vatan se nejprve natáhl, ale potom cukl.

„Jsi přece kat,“ uvědomil si.

„No a? Když potřebuješ koření na to tvoje bolení břicha, tak skuhráš a žadoníš, a to ti nevadí, že jsem kat.“

Vatan vzal láhev, vytáhl špunt a nedůvěřivě si přičichl. „Blahoto. Co se děje? Ty abys mi někdy něco donesl?“

Stach pokrčil rameny. „Máš pravdu. Asi už stárnu,“ natáhl se po láhvi.

Vatan ucukl rukou. „Už jsi dal,“ odsekl. „Už ti nepatří.“

Stach stáhl ruku.

Vatan se nejprve opatrně, a potom zhluboka napil. „Jdi,“ pokynul hlavou k věznici. „Ale nebuď tam celou noc.“

Stach sešel schody a stanul před mříží. Zapálil pochodeň a posvítil dovnitř.

Odsouzený seděl na pryčně.

„Hej,“ zavolal otráveně. „Alespoň před smrtí mě nechte odpočinout.“

„Copak ty dokážeš spát?“

„Rozjímám.“ Smola se zvedl z kavalce. „Kdo jsi?“ Snažil se zaostřit pohledem. „Á, už tě poznávám. Městský kat?“

Stach kývl hlavou.

„A co tu chceš?“

„Zítra tě mám popravit.“

Odsouzený pokrčil rameny. „To je mi novina. Myslíš, že to nevím?“

Stach ho pozoroval. „Nebojíš se smrti?“

Smola ztěžka vstal, přešel k mříži, opřel se o železo a sledoval Stacha. „Těším se na ni,“ odpověděl kousavě.

Stach malinko poodstoupil. „Ty se těšíš na smrt?“ zeptal se.

„A co myslíš, dědku? Patřím k Proklaté dvanáctce. Jsem vyvrženec. Pro mě smrt je vysvobozením. Jediný, čeho lituji, je, že musím zemřít provazem jako obyčejný sedlák. Jsem šlechtic a rytíř. Rozumíš?“ Smola se praštil pěstí do prsou, až to ve sklepení zadunělo. „Rytíř! Mám právo zemřít mečem. A i to mi upřeli.“ Otočil se od Stacha a sedl si znovu na pryčnu. Zády se opřel o kamennou zeď vězení a zamračeně sledoval mříže před sebou. Stach vytáhl zpod pláště košík a položil ho před klec.

Smola přestal sledovat mříže. „Co to je?“ zeptal se.

„Jídlo.“ Stach stáhl z košíku hadr. „Myslím, že suchej chleba ožranej od krys, kterým tě poslední dobou častovali, není nic pro tebe.“

Smola přišel ke mřížím a nahlédl do košíku. „Kuře? Pečené?“ zvolal překvapeně. „Víno?“ Protáhl ruku mříží a pozvedl láhev. Stach pokývl hlavou.

„Kdo mi posílá takový božský dar? Ty?“

Stach znovu kývnul.

„Proč?“ zarazil se Smola.

„Proč?“ opakoval Stach. „Proč…“ Znovu to zopakoval ještě zamyšleněji.

Bylo ticho. Smola sledoval Stacha s otázkou v očích.

„Protože já, na rozdíl od ostatních, věřím, že jste nezradili. Věřím, že dvanáct rytířů nezradilo.“ Zvedl hlavu a podíval se Smolovi do očí. „Nejenže věřím. Já prostě vím, že jste nezradili.“

Smola sledoval Stacha. „Já tě odněkud znám. Ten hlas, ten výraz. Ty oči…“ šeptal překvapeně.

„A co myslíš?“ zeptal se opatrně Stach.

„Kdybys byl o pár let mladší, věděl bych.“

„Co?“

Smola přemýšlel. „Vlastně nic,“ mávl rukou. „Už také nežije.“

Stach sáhl do košíku a podal Smolovi kus kuřete. „Jez,“ poručil.

Smola se nedal dvakrát pobízet.

„Chci se na něco zeptat.“ Stach čekal.

„Hmmm.“

„Byl jsi s knížetem u Práhu? Jak probíhala bitva? “ zeptal se.

Smola se lehce zarazil. Potom položil ruku s kusem kuřete do klína. „Posraně,“ vzdychl. „Všecko bylo špatně už od začátku.“

„Slyšel jsem. Vojsko se rozuteklo dřív, než bitva začala.“

„Většina ano. Hejskové z měst, namyšlení panáčci.“

„Povídej. Povídej od začátku. Prosím.“

„Od úplného začátku?“

„Ne. Od chvíle, kdy jste vyrazili z ležení směrem k Práhu.“

„Ach tak.“ Smola se automaticky zakousl do kuřete a s plnou pusou pokračoval.

„Vyrazili jsme se zpožděním. Kněží ze Svarogova chrámu přišli oznámit, že nebeský kovář si přeje tažení o dva dny oddálit.“

„Proč?“

„To nevím. Mluvili jen s knížetem.“

Stach pokýval hlavou.

„Vyrazili jsme za svítání. Ze začátku šla cesta dobře. Potom ale slunce zkrvavělo.“

„No a?“

„Všichni ti veselí rytíři, plní sebevědomí, najednou začali podivně utichat. Jejich vychloubání přestalo.“

„A dál?“

„Najednou před náma mlha,“ naznačil Smola rukou. „Jako hráz. Stáli jsme před ní. Všichni, i kníže. Nikdo nechtěl do mlhy vstoupit jako první.“

„Ale vstoupili jste.“

„Musím se pochválit, že jsem to byl já, kdo neohroženě vstoupil jako první do ďáblovy říše.“

„A jak to vypadalo? Jaké to tam bylo?

„Nejprve nic. Nepoznáš rozdíl. Stejná tráva, stejný vzduch. Jen prostě mlha.

Ale čím jsme jeli dál, tím ten svět byl jinačí. Zvuky zněly tak divně. Jako když mluvíš do hrnce. A to ticho.“

„Ticho?“

„Ticho. Naprosté ticho. Ani ptáček nezazpíval. Dokonce i koně přestali řehtat. A my se mezi sebou bavili jen šeptem.“

„A dál?“

„Potom půda začala měknout. Koně zapadali do bahna.“

„Bažina?“

„Ano. Celé okolí Práhu se propadá. Propadá se do země a Wildahwa se v té bažině ztrácí.“

„A dál?“ netrpělivě se ptal Stach.

„Museli jsme sesednout a hledat cestu. Je tam. Není vidět, ale je. Po ní jsme vyrazili dál. Čím blíže k městu, tím přibývalo vody. A u města už byla jen voda.“

„A hradby? Stojí už?“

Smola zavrtěl hlavou.

„A co Pán Práhu?“

„Je ještě slabý. Jeho síla přijde, až budou hradby postavené.“

„Takže jste necítili ten tlak?“

„Ale ano. Jako by ses brodil v medu. Ale v hodně řídkým medu.“

Stach mlčel.

„A Pán brány?“ zeptal se po chvíli.

„Ten už byl velký. Třikrát větší než já.“

Stach vzdychl. „Teď už je neporazíme. Pán Práhu sílí, Pán brány roste s každým mrtvým rytířem a Pán klíčů tě nenechá vstoupit do města lstí.“

Smola souhlasně pokýval hlavou. „Už teď je vše ztraceno. Kníže padl, rytíři se rozutekli a ti, kteří vydrželi, už hnijí v bažinách okolo Práhu.“

„Byla to velká řež?“

„Ani ne.“ Smola znechuceně odhodil kuře a sáhl po lahvi. „Špatně připravená bitva. Netrpělivý kníže nechal útočit obrněnou jízdu po dlouhém pochodu v úzkém prostoru, kde si jezdci překáželi. Lukostřelci stříleli do vlastních řad, hodně koní se splašilo, protože nebylo přivyklých ohni a kouři. Hromada rytířů utekla hned, když se začali valit první nepřátelé.“

„A co kníže?“

Smola se odmlčel a oči se mu zaleskly. „Neměl šanci. Odřízli nás od něj hned v první chvíli. Srazili ho z koně. Pán brány mu usekl hlavu a nabodl ji na kopí. A bylo po všem.“

Stach mlčel. Smola vytáhl závěr lahve s vínem a pořádně se napil.

„Když padl kníže, všichni se dali na útěk,“ pokračoval. „Ve zmatku hynuli v bažinách nebo ušlapáni vlastními druhy.“

„A ty?“

„Já… Utíkal jsem jako všichni. Sice mezi posledními, ale také jsem utíkal,“ vzdychl Smola. „I když jsem si umiňoval, že zůstanu a padnu, tak jsem najednou chtěl ještě žít. Utekl jsem. Ale měl jsem raději umřít.“

„Proč?“

„Podívej se, jak jsem dopadl. Bez knížete, bez přátel. Proklatec. Budižkničemu. Toulám se krajem a pro lok kořalky před tebou padnu na kolena. Měl jsem umřít. Měl jsem umřít tehdy. Hned. V Perunově chrámu.“ Smola mocným douškem dopil láhev. „Děkuju ti.“ Položil láhev na kamennou zem. „Děkuju ti, městský kate, protože jsi jediný za posledních pár měsíců, kdo se ke mně choval trochu jako člověk.“

„Možná, že bych dokázal zařídit, abys žil dál.“

„Dokázal? Jak?“ Smola se pozorně zadíval na Stacha.

Stach vytáhl železnou palici a strčil ji mezi mříže.

„Nejdřív tě dostanu odsud. Hlídka venku už asi spí. Dojedeme ke mně, do katovny. Tam už je všechno připraveno k dalšímu útěku.“ Stach se chystal zabrat.

Smola opatrně prostrčil ruku přes mříže a položil ji na Stacha.

„K dalšímu útěku? Mám zase utíkat? Ne, děkuju, ale už nechci,“ řekl vážně.

Stach se zarazil. „Ty nechceš?“ zeptal se.

„Ne. Nechci,“ opakoval Smola. „Jsem už starý a utahaný. Už mě to nebaví utíkat, schovávat se.“

„Já ti nerozumím. Nechápu tě.“ Stach vytáhl překvapeně tyč z mříží. „Ty chceš zítra umřít?“

„Já už nechci žít. Nic nemám, nic mi nezůstalo a jsem příliš starý na to, abych něco začínal znova. A jaký by to byl život? Plný skrývání a strachu. Pořád na útěku. Ne. Děkuju, ale nechci. Jsem už unavený. Hrozně moc unavený.“

„Ty si přeješ zemřít?“ pořád nechápal Stach.

Smola pokýval hlavou. Potom došel k mřížím a opřel si o ně hlavu. Chvíli Stacha pozoroval a přemýšlel. „Chci umřít,“ řekl potom. „A pokud zemřu rukou přítele, není nic, co bych si přál více.“

Stach ustoupil o krok a kývl hlavou.

„Pokud si přeješ zemřít, byl bych rád, kdybys mě považoval za svého přítele.“

„Považuji tě za svého přítele. Za svého starého přítele.“ Smola zvedl hlavu a mírně se usmál.

Stach se vrátil do katovny k ránu. Vysvětlil Liškovi, jak se věci mají, a potom si sedl na židli. K ruce si dal kořalku, ze které si občas přihnul, a tupě zíral do ohně. K ránu usnul opileckým spánkem.

Probudilo ho popleskání v tváři. „Vstávej.“ Lišek už měl připravenou masku. „Vstávej.“ Znovu ho propleskl.

„Nikam nepůjdu,“ bručel Stach.

Lišek se posadil na trojnožku proti Stachovi. „Pokud to má někdo udělat, ať jsi to ty.“

Stach mlčel a díval se do země. Pak vzal nedopitou láhev s kořalkou a mrštil s ní o zeď.

„Zasranej svět, zasraná doba,“ ulevil si.

Láhev se roztříštila na kusy a kořalka a obarvila stěnu. Veliký střep přistál na stole a chvíli se na něm točil, než se jeho pohyb zastavil. Stach sebral střep ze stolu a pevně ho sevřel v dlani.

„Nedělej to. Dlaň se šije hodně špatně,“ varoval ho Lišek a natáhl Stachovi přes hlavu masku starého Blahoty.

Stach povolil sevření. „Udělám to.“ Zastrčil bezmyšlenkovitě střep za opasek. „Požádal mě o to,“ vzdychl. „Potom si strhnu masku a vrhnu se na Bohdala a Rabu. Ať to stojí, co to stojí.“

Lišek kývl hlavou. „Dělej, jak myslíš.“

„Už je mi to všechno jedno. Ať si mě zabijou. Už mě tenhle svět nezajímá.“

Lišek už to nekomentoval, jen dolepoval okraje masky.

Stach se zvednul a potácivou chůzí se dokolébal k vozíku. Vzteklými pohyby sházel všechno, co v noci předtím připravili Lišek a Němák, sedl si na kozlík a vyrazil k městu.

Lišek si stoupl ke dveřím a pronikavě zahvízdal. Stach přitáhl oprať a zvědavě se otočil.

„Možná bych ti to neměl připomínat, ale pokud se chceš pomstít Rabovi a Bohdalovi, neměl by sis vzít alespoň popravčí meč?“ zavolal na Stacha.

Stach se plácnul do hlavy, až to plesklo. Seskočil z vozu a došel si pro katovský meč. Hodil ho na vozík a znovu vyjel. Němák za Stachem zavřel bránu, potom proběhl malými vrátky, doběhl Stacha a vyskočil vzadu na vůz. Lišek se dál bez hnutí opíral o futra dveří a sledoval, jak se sluneční paprsky pomalu přibližují. Ve chvíli, kdy už to vypadalo, že se přehoupnou přes práh a osvítí vnitřek katovny, se nad obzorem objevil obrovský bouřkový mrak a rychle se blížil. Lišek mírně vzdychl a potom trpce sevřel rty. Pak zavřel dveře do katovny, sedl za stůl a soustředěně začal krájet ostrým nožíkem kůži na tenoučké proužky.

Stach mezitím dojel do města. Před radnicí zastavil vozík a čekal. Vatan se připotácel blíž.

„To bylo, kurva, dobrý víno,“ šeptal Stachovi. „Ale hrozně rychle mi vlezlo do hlavy. Usnul jsem po něm a ani nevím, kdy jsi odešel.“

Stach mírně kývnul hlavou. „Tak o tom ale nikde nemluv, ať nemáš problémy.“

„Jako hrob, Blahoto. Jako hrob,“ dušoval se Vatan.

Stach ho chvíli pozoroval, jak sotva stojí na nohou, a docela mu záviděl. Po chvíli přišel i Ctirad s konšely a několika ozbrojenci od Bohdala.

„Proč to?“ ukázal Stach bradou na ozbrojence.

„Asi má pocit, že by nám mohl utéct,“ pokrčil Ctirad rameny.

Stach seskočil z vozu a společně se Ctiradem a konšely sešel dolů.

„Půjdeš dobrovolně, nebo budeš dělat problémy?“ zeptal se Milek Smoly.

„Otevři mříže, rychtáři,“ odpověděl za Smolu Stach. „Myslíš, že kdyby chtěl dělat problémy, že by ti to řekl?“ Ušklíbl se směrem k Milkovi.

Ctirad otevřel mříže. Stach ukázal Smolovi hlavou ke schodům.

„To ho ani nesvážeš?“ zeptal se překvapeně Ctirad.

„Ne.“

„A co když ti uteče?“

„Tak si stoupnu na jeho místo,“ odsekl Stach.

Smola vyšel ven. Za ním se belhal Stach. Když vyšli ven, Bohdalovi ozbrojenci povytáhli meče, ale když viděli, že Smola v klidu vlezl na vozík, zase je zastrčili.

„Jestli se něco stane, Bohdal si nás dá k večeři,“ zasyčel Ctirad na Stacha.

„Za ty léta, co popravuju lidi, tak už poznám, kdy ten člověk chce umřít. Nebude se zpěčovat,“ odpověděl šeptem Stach a sedl si na kozlík. „Ale kdyby chtěl, klidně mu v tom pomůžu,“ zašeptal tak, aby to slyšel jen Smola.

Bylo ticho. Stach se otočil na Smolu, ale ten stál nehnutě na voze, pohled měl upřený do dálky a potichu odříkával modlitbu za mrtvé. Stach vzdychl a pobídl koně. Projížděli pomalu Krudomem. Stach seděl ohnutý za kozlíkem, Smola stál na voze nehnutě. Možná to, že Stach jel tak pomalu, možná to, že odsouzenec nebyl spoutaný, ale stál nehnutě na voze a koukal do dáli, možná i to, že se nad městem zatáhla obloha a najednou se ochladilo, způsobilo, že i občané Krudomu, kteří stáli podél poslední cesty odsouzence, tentokrát neházeli na vůz bláto a shnilou zeleninu, jak to obvykle dělávali.

Dokonce i Bohdalovi ozbrojenci se způsobně seřadili za vůz a jeli na koních pomalu stejným krokem v hlubokém zadumání.

Dojeli na náměstí. Bohdal už tam seděl a vesele se bavil s Rabou. Ctirad s ostatními konšely dorazil už chvíli před Stachem a bylo vidět, že se mu hodně ulevilo, když viděl Stacha i s odsouzencem přijíždět na náměstí.

Náměstí bylo plné. Lidé se mezi sebou vesele bavili, ale když Stach dojel před šibenici, všichni umlkli.

„To je dost,“ obořil se Raba na Stacha. „Málem jsem tu chcípl nudou.“

„To by byla pro tebe moc krásná smrt,“ zašeptal Stach nevraživě.

„Říkal jsi něco, Blahoto?“ zeptal se Raba. Stach zavrtěl hlavou.

„Jdeme,“ ukázal Stach Smolovi na popraviště.

Smola přestal sledovat obzor, pohlédl na šibenici a lehce se zachvěl. Potom ale seskočil z vozu a pevným krokem vystoupal na popraviště.

„Proč nemá svázaný ruce?“ vykřikl Bohdal.

„Svážu ti teď ruce za zády,“ zašeptal Stach Smolovi. „Ne proto, že to to prase chce, ale proto, že bys mohl v leknutí nebo v posledním pokusu o záchranu se chytnout za oprátku nebo si jinak prodlužovat agonii.“

Smola těžce polkl, kývl hlavou a dal ruce za záda. Stach vytáhl od opasku řemen, aby svázal Smolovi ruce. Přitom nahmátl za opaskem ten střep, který si tam předtím bezmyšlenkovitě zastrčil. S náhlým vnuknutím se podíval na šibenici a potom na popravčí špalek. Střep nechal v dlani a svázal Smolovi ruce. Potom popostrčil Smolu na stoličku tak, aby měl odsouzený oprátku před očima. Nastalo naprosté ticho.

„Tak čti!“ vykřikl Raba na městského biřice.

Vatan vytáhl z opasku kus pergamenu a snažil se zaostřit na napsaný text.

„Ty prase, ty jsi opilej,“ zařval Raba.

„Ne, pane,“ blábolil vyděšeně Vatan.

„Měl hlídku u vězně celou noc.“ Stach se opřel ramenem o šibenici a propletl si ruce na prsou. „A předtím asi sloužil celý den. Je jen hrozně unavený. Je to tak?“ zeptal se Vatana.

„Ano, pane,“ zablekotal Vatan.

„Přečti to ty!“ ukázal Bohdal na Ctirada.

Zvedl se vítr a začalo pršet. Lidé si začali nasazovat kapuce a pláště. Ti, kteří nic proti dešti neměli, se choulili k sobě. Ctirad se postavil vedle Vatana a rozmotal pergamen. Chvíli do něj zíral a potom se nešťastně otočil k Bohdalovi. „Nedá se to přečíst. Je to rozpité.“

Déšť sílil a vítr hnal dešťové kapky všemi směry.

„Skonči to!“ zakřičel Bohdal na Stacha.

Stach se přestal opírat o šibenici. „Jsi připraven?“ zeptal se Smoly.

Smola mírně kývl hlavou. Stach vylezl na stoličku vedle Smoly a nasadil mu oprátku. Ve chvíli, kdy mu jednou rukou dotahoval uzel oprátky, druhou rukou přimáčkl skleněný střep na lano nad oprátkou.

Dotáhl lano, aby těsně svíralo Smolovi krk. Ještě jednou přimáčkl vší silou ostrou hranu střepu na lano. Potom ruku spustil a nechal střep sjet po své nohavici až na zem. Nikdo si ničeho nevšiml.

Stach slezl a připravil se podkopnout stoličku. Bohdal mávl rukou.

Stach se podíval překvapeně nahoru na provaz. Potom skočil zase nahoru, sundal Smolovi oprátku a shodil ho se stoličky. Smola dopadl na zem a poklesl v kolenou. Rozhostilo se naprosté ticho.

„Co to děláš?“ zašeptal Smola.

Stach ho chytil pod ramenem a smýkl s ním k popravčímu špalku. „Jsi šlechtic. Nebudeš viset na oprátce jako nějaký zloděj.“ Stach zatlačil Smolovi na rameno a donutil ho pokleknout.

Lid začal hlučet a Bohdal nechápavě povstal. Stach vytáhl meč a mocně se s ním rozpřáhl.

„Děkuji ti, příteli,“ zašeptal Smola.

Stach máchl mečem. Smolova hlava odskočila a na náměstí vystříkl proud krve.

Dav zahlučel. Stach vzal Smolovu hlavu a ukázal ji davu. Dav zmateně zajásal a zatleskal. Stach zkontroloval situaci. Bohdal s Rabou se hrnuli na popraviště.

„Co jsi to udělal? Za to zaplatíš!“ řval brunátný Bohdal na Stacha.

„Pane, odpusťte,“ sklonil hlavu Stach, „ale podívejte.“ Ukázal na oprátku.

„Co?“ otočil se Bohdal k šibenici.

„Lano je nařízlé,“ všiml si Raba.

„Ano. Někdo musel naříznout lano, aby prasklo pod odsouzencem.“

Bohdal se otočil od lana. „Nerozumím.“

Raba zkoumal lano. „Je to čerstvý.“

„Všiml jsem si toho pár vteřin před popravou a došlo mi, že ten proklatec má tady spojence. Musel jsem jednat rychle a zamezit zmatku a panice, kdyby se ho pokusili osvobodit.“

Bohdal se otočil k davu na náměstí. „Okamžitě uzavřete okolní uličky!“ zařval na ozbrojence. „Každého zkontrolujte!“

Raba zavrtěl hlavou. „Na to už je pozdě.“ Zamračeně se podíval na Stacha. „Nevím, co si mám o tobě myslet. Nevím, co si vůbec mám o tomhle myslet!“ ukázal na tělo.

„Jestli jsem vinen, potrestejte mě. Ale jednal jsem podle svého svědomí. Mohli napadnout třeba i vás.“

Bohdal se podíval na Rabu a ten mírně zavrtěl hlavou. „Proklatec je mrtvej, to je hlavní.“ Kopl do bezhlavého těla. „Rozsekej ho na kousky a někde ho spal.“ Bohdal seskočil z popraviště a šel ke svému koni.

U šibenice zůstali jen Raba, Stach a Němák. Ozbrojenci, kteří přijeli se Stachem, stáli opodál nebo pomáhali Bohdalovi na koně. Dav už se skoro celý rozutekl před ledovým deštěm, který vypadal, že přichází všemi směry.

„Ideální příležitost,“ uvědomil si Stach.

Odhodil Smolovu hlavu, kterou stále svíral v jedné ruce, a sevřel katovský meč oběma rukama. Zahřmělo a vítr se změnil ve vichřici. Raba se otočil od Stacha a rozhlédl se po náměstí. Stach sledoval jeho odkrytý krk. Zřetelně viděl pulsující tepnu na Rabově krku. Nadechl se a napjal svaly. Potom pomalu vydechl. „To bys měl moc jednoduchý, ty svině,“ zašeptal.

„Co jsi to říkal?“ otočil se Raba.

„Že to měl moc jednoduchý.“ Ukázal na Smolovo tělo.

Raba sjel očima na Smolu. „Málo lidí má to štěstí, že zemře rychle. Pokud mi bozi předurčili, že zemřu násilnou smrtí, tak bych si hrozně přál, aby to bylo takhle.“

Stach zasunul katovský meč do pochvy.

„Tohle ještě není konec, ty hovado.“ Raba zvedl oči od mrtvého těla. „Zítra po obědě přijdeš na radnici. Tohle tvoje chování nezůstane bez trestu.“ Ukázal Stachovi výhrůžně ukazováček a seskočil z popraviště.

Stach se podíval na svůj meč v pochvě a smutně vzdychl. Měl pocit, že právě propásl svoji životní příležitost.

Kapitola sedmnáctá – Žumpný (18. 7. 1401)

Z radnice se ozýval řev. Bohdal zuřil a mlátil pěstí do stolu.

„Nechápu, proč jsem tě tam nenechal hned zabít. Zesměšnil jsi mě.“

„Promiňte, pane.“ Stach stál s hlavou skloněnou.

„Dědku zavšivenej, zparchantělej! Zmršená poprava! Tomu, že někdo nařízl oprátku, nevěřím ani za mák.“

„Pane. Viděl jste to přece na vlastní oči.“

„Všude jen podvod a klam. Ale já vím, co za tím je. Já vím, proč ta oprátka byla nařízlá,“ hrozil Stachovi vztyčeným prstem.

Stach se pod kůží zpotil. „Proč, pane?“ hlesl.

„Ten proklatec ti zaplatil. Ano. Přesně tak to bylo,“ mával Bohdal rukou. „Ten proklatec ti dal peníze, aby se nemusel houpat. Přiznej se, ty prase. Kolik jsi dostal?“

„Pane, přísahám, že jsem nedostal ani měďák.“

„Lžeš! Lžeš!“ Znovu začal Bohdal mlátit do stolu. „Pořád lžeš. Ale já tě naučím vzpěčovat se vrchnosti, já ti ukážu! Ty budeš dělat svoji práci, až při ní chcípneš!“

Bylo ticho. Jindy by Stach už asi vybuchl, ale teď cítil v sobě uspokojení, jak Bohdalovi alespoň částečně zkazil popravu. Lišek měl pravdu. Zavraždit Bohdala a Rabu by bylo moc rychlé.

Bohdal se mezitím přestal vztekat. Oběma rukama sevřenýma v pěst se opíral o hranu stolu a sledoval přes okno venkovní svět. Pomalu se uklidňoval. Napětí, které panovalo na radnici, začalo pomalu opadávat.

„Na cestě jsem viděl několik mršin psů a ovcí. Proč jsi je neodtáhl?“ prolomil Bohdal ticho.

Stach se podíval na Ctirada.

„Tuhle práci dělá místní ras,“ pomohl mu Ctirad.

„Má to dělat kat. Je za to placenej.“

„Není.“

„To je jedno,“ odsekl Bohdal. „Je to práce městského kata. Odvážet mršiny. A vyvážet sračky.“ Na chvíli se odmlčel. „Ano. A vyvážet sračky.“ Vítězně se pousmál. „Teď jsem si vzpomněl – na hradě je žumpa nevyvezená několik let. Uděláš to.“

„Jsem městský kat. Hrad není moje práce.“

„Uděláš to, nebo jsi jako kat skončil.“ Bohdal přestal sledovat dění venku a zadíval se Stachovi do očí. Stach mlčel.

Bohdal ještě jednou praštil do stolu. Potom se otočil a vyšel ven.

Stach zůstal na radnici a krčil se pod pohledy konšelů. „Já přece nebudu vyvážet Bohdalovi sračky,“ hlesl potichu.

„Pánové, myslím, že dnešní setkání je u konce. Buďme rádi, že to dopadlo takhle. Protože, jak všichni víme, mohlo to dopadnout mnohem hůř,“ řekl Ctirad.

Konšelé se začali pomalu rozcházet.

„Ty tu ještě zůstaň, Blahoto,“ poručil Ctirad Stachovi.

Radnice se vyprázdnila.

„Rychtáři, nepřemlouvej mě. Já to neudělám,“ řekl varovně Stach, když se za posledním konšelem zavřely dveře.

„Udělej to.“ poprosil ho Ctirad. „Jestli to neuděláš, zařídí, aby místo tebe byl ten jeho známý. Donutí nás platit mnohem víc a městská pokladna je prázdná. Za vyvezení žumpy ti zaplatím.“

„Já nebudu vyvážet sračky. To dělá žumpný. Na každým normálním hradě jsou prevéty, výsernice, a nebo to pouštěj rovnou z hradeb. Ale Bohdal musí mít něco extra.“

„Výsernice jsou pro plebs,“ potvrdil Ctirad. „Jednou, když jsem byl na hradě, jsem se na to byl podívat. Normálně je to místnost jako moje komora. Má tam asi deset obleků. A prdel si vytírá mechem. Opravdu, má chlapa, který mu nosí mech. Ten nejjemnější. Tyhle francké móresy.“

„To se používá skoro už všude,“ mávl Stach přezíravě rukou. „A ty obleky tam jsou kvůli molům. Pach moči je odpuzuje.“

„Jak to víš?“ vyvalil oči Ctirad.

„No, jednou jsem sekal hlavu nějakýmu pánovi. To je ještě dávno, to jste ještě nebyl na světě,“ mávl rychle Stach rukou. „A ten mi to vyprávěl.“

„O tolik starší zase nejsi. A šlechtice, to bych si pamatoval.“

„To už je dlouho… Kolik mi teda zaplatíte, za to vyvezení žumpy?“ Stach rychle změnil směr hovoru.

„Takže to uděláš?“ pousmál se Ctirad

„No, co mám dělat,“ řekl Stach a pokrčil rameny. „Když jsem se zase málem prokecl,“ dodal potichu pro sebe.

„Ty budeš vyvážet žumpu? U Bohdala?“ nechápal Lišek.

„Budu. Dostanu se konečně k němu do hradu, proplížím se dovnitř a konečně se pomstím. Tentokrát nezaváhám jako na tom popravišti.“

Lišek si zničeně sedl na židli. „Když nemele o brnění, tak mele o vraždění,“ vzdychl.

„Hele, to je vynikající příležitost. Mám konečně možnost se dostat k Bohdalovi.“

„Tím, že mu vyvezeš sračky?“

„Ano,“ radoval se Stach, „musí mě pustit do hradu.“

„A co?“

„Jakmile budu uvnitř, nic mě nezastaví. Zabiju jeho i Rabu.“

„Nic tě možná nezastaví při cestě tam. Pokud budeš mít tolik štěstí, že zastihneš Bohdala i Rabu bez ochrany, rychle někdo přiběhne. A jak se dostaneš ven?“

„To je mi jedno.“

„A nikdo neočistí tvé jméno.“

„Jde mi o pomstu.“ Stach vzal do ruky popravčí meč. Zkušebně s ním mávnul do vzduchu.

„Chci pořádný meč,“ vztekal se. „Chci krev. Bodat a párat. Chci vraždit. Chci meč. A brnění.“

„Ano,“ kývl Lišek hlavou. „A zase tu máme brnění.“ Malinko se zarazil. „On to není tak docela špatný nápad.“

„Já vím.“ Stach prstem začal zkoušet ostří.

Lišek vstal ze židle, položil ruce na popravčí meč, který Stach stále držel v rukou, a lehce zatlačil směrem dolů.

„Bohdal,“ začal a líbezně se usmál, „Bohdal má velkou zbrojnici. Na hradě.“

Stach povolil tlak a nechal meč poklesnout.

„Zbrojnici? Na hradě?“ opakoval.

„Má tam brnění, kopí, luky, štíty…“

„Meče taky?“ zeptal se Stach s láskou.

„Taky,“ kývl Lišek hlavou. „V tom samém baráku, ze kterého tečou ty sračky.“

Stach stál a přemýšlel. „A jak se k nim dostanu? U Bohdala jsem byl jen jednou, a nevím, kde má zbrojnici.“

Lišek se pousmál. „Bohdal má zbrojních skladů několik. Jeden je u brány pro holotu. Jsou to zničené nebo opravované krámy. Pak je to pár místností nahoře ve věži. Jsou to kolikrát zajímavé zbraně. Ale nejlepší věci má dole, v jedné z kobek.“

„Kde?“

„Na hradní věži.“

„Tam, kde budu vyvážet žumpu?“

„Asi tam. Pokud nebude chtít vyvézt hnůj odjinud.“

„Většina výserníků je na opevnění. A sračky padají do příkopu. Myslím, že jen ten jeho je ve věži. A on chtěl vyvést ten svůj.“

„No vidíš. Proplížíš se do hradu, do sklepení. Vím přesně, kde to je. Je tam místnost, kde má schované zbraně pro případ, že by nepřítel dobyl hradby a on se musel stáhnout do donjonu.“

„Ano.“ Stachovy oči planuly vzrušením. „Vlezu tam, navléknu se do brnění, vezmu meč a zabiju Bohdala a Rabu,“ kýval nadšeně hlavou.

„Dělej, jak myslíš. Mně je to vlastně jedno.“ Lišek si zase otráveně sedl na židli.

Další den dojel Stach do Krudomu. Se Ctiradem došli za starým Binkou, který v Krudomu plnil funkci pohodného. Zabíjel toulavá zvířata, svážel zdechliny a čistil stoky.

Starý Binka se sice trochu divil tomu, že Bohdal chce po městském katovi, aby mu vyčistil žumpu na hradě, ale povoz se sudy na močůvku jim půjčil.

Další den si Stach vyzvedl povoz a vyrazil k Bohdalově hradu.

Pomalu dojížděl k bráně Bohdalova hradu. Stráž mu zastoupila cestu.

„Co tu chceš, kate?“ ptali se.

„Mám vám vyvést žumpu.“ Stach ukázal prstem na sudy.

Oba vojáci se podívali na sebe.

„A to ti poručil kdo?“

„Bohdal. Zeptejte se ho,“ ukázal bradou na Bohdalův donjon.

Jeden z vojáků vyskočil na vůz a zkontroloval sudy.

„Prázdný,“ zavolal na kolegu.

„Snad si nemyslíte, že bych vám ty sračky vozil do hradu,“ zasmál se Stach.

„Jeď.“ Ukázali kopím směrem k hradní věži.

„Nechcete se raději zeptat Bohdala?“

„Pan Bohdal odjel dnes ráno do Pár Dubů.“

Stach zastavil vůz.

„A Raba?“

„Raba jel s ním. A jeď a neblokuj tady cestu.“ Mávali kopím.

Stach se rozjel.

„A ty sudy budou plný!“ volal za ním jeden z vojáků. „Osobně si to zkontroluju.“

Stach projel s vozem okolo hradní věže a zastavil v místech, kde dřevěné víko přikrývalo žumpu. Naštvaně se choulil na kozlíku a přemýšlel, co dál. Tak oběť mu utekla. Co dělat. Podíval se na víko žumpy. Přece nebude vyvážet žumpu. Je rytíř.

Seskočil z kozlíku a odsunul víko. Zevnitř vyvanul odporný puch.

„Ty už dávno nejsi rytíř, Stachu. Jsi městský kat, žumpný a kdo ví, co ještě. Bozi tě za něco trestají a ty by ses neměl protivit jejich vůli,“ vzdychl nahlas. Rozpršelo se.

„Ještě toho trochu!“ vztekal se Stach.

Všichni ti, co se motali po nádvoří, někam zalezli, a Stach zůstal sám. Naklonil se nad žumpu.

Bohdal měl pravdu. Žumpu nikdo nečistil několik let. Močůvka se valila odpadním kanálkem a tekla do hradního příkopu. Stach vytáhl šoufek, dlouhou naběračku na tyči, a zalovil v žumpě. Byla plná kalu. Sundal z vozu dva kýble a začal je plnit. Když byly plné, přelil je do jednoho z velkých dřevěných sudů na voze. V žumpě neubylo a v sudech nepřibylo. Znovu slezl dolů, znovu se zarputilou houževnatostí naplnil kýble a znovu to vylil do sudů. Pršelo čím dál víc. Stachovi se lepil oblek na tělo a jediné místo, kde byl suchý, bylo pod maskou Blahoty.

Vztekle kopl do zpola naplněných kýblů. Ty na sebe narazily a močůvka se rozstříkla po okolí.

Alespoň pozná, že jsem tu byl. Stach kopl znovu do kýblů a vylil je. Bylo ticho. Jen šumění deště.

Narovnal se a rozhlédl. Pak vylezl na vůz a pátravě se snažil prohlédnout přes provazy deště. V těch několika dílnách, nalepených na hradebních zdech, se pilně pracovalo. Občas někdo vykoukl a zvědavě se zahleděl na Stacha, ale hned zase zalezl a věnoval se své práci. Stach seskočil z vozu. Vedle sudů měl připravený jeden z popravčích mečů, zasunutých ve slámě, kterými byly vysypány boky povozu, aby se přeteklá močůvka někam vsákla. Připravil si ho k ruce. A znovu se pátravě rozhlédl. Stále nikdo.

Obešel hradní věž a vystoupal po několika dřevěných schodech do donjonu. Měl štěstí, u těchto dveří nikdo nestál. Vešel do prvního sálu. Zde se sice pár lidí motalo, ale nikdo nevěnoval pozornost zmoklé zahalené postavě. Pomalu a v klidu šel podél zdi až ke schodům, které vedly dolů, a sestoupil po nich.

Dostal se do skladiště. Na hromadách a v pytlích tu měl Bohdal nashromážděny zásoby jídla. Ve velkých džbánech a sudech bylo pivo a víno, na trámech visely uzené šunky a svazky cibule a česneku. Stach šel, jak mu poradil Lišek, až dorazil ke dveřím v podlaze. Chránila je masivní závora.

Stach ji v tichosti otevřel a po dřevěných schodech začal sestupovat dolů. Teď se dostal pod úroveň terénu. Malá větrací okénka mírně osvětlovala chodby a přinášela poměrně svěží vzduch. Stach vytáhl z váčku křesadlo, po několika pokusech zapálil malou svíci a vyrazil kupředu. Procházel okolo cel. Některé byly zavřeny závorou, jiné otevřené. Malým zamřížovaným okénkem vždy nakoukl dovnitř.

Nic, jen krámy. Potom narazil na jednu z cel, která byla zamčena pevným zámkem.

Stach vytáhl z jedné z místnůstek kus dřeva, prostrčil ho okem zámku a zapáčil. Dřevo se zlomilo a zámek vydržel. Znovu se Stach pokusil zámek vylomit, a znovu se mu to nepodařilo. Nakonec napotřetí zámek povolil. Stach otevřel závoru a opatrně vstoupil dovnitř. Když si posvítil, zjistil, že tato cela je vyhloubena hlouběji pod povrchem a zasahuje až pod dvůr. Stach pozvedl svíci a vydechl úžasem.

Bohdal rozhodně nebyl žádný troškař. Zbrojnice byla plná zbraní. Bylo v tom obrovské jmění. A vše pečlivě vyčištěné a namazané silnou vrstvou tuku. Několik kompletních brnění, z nichž každé mělo cenu několika vesnic. Na stojanech meče. Obyčejné, staré i nově vykuté, dokonce i pár obouručních se tam našlo. O kus dál srovnané na sobě helmice pro pěchotu, na kusu dřeva pověšené kožené vesty, samostříly, luky, oštěpy, šípy. Kusy brnění, různých velikostí, z nichž by se dalo postavit určitě ještě pár kompletních brnění. Kroužkové košile, štíty, turnajové helmy s klenoty, dýky i tesáky. Štíty, šalíře, pukléře i pavézy. Moderní zbraně, i značně zastaralé, ovšem vše v prvotřídní kvalitě. Rozhodně to nebyla zbrojnice pro obyčejné vojsko, které hlídalo Bohdalův hrad. Ti měli svoji zbrojnici u hradeb ve svých kasárnách. Bohdal mohl v okamžiku sestavit malou armádu.

Stach se jako první vrhl k mečům. Bral do ruky jeden po druhém, zkušeně je potěžkával, zkoušel pevnost i pružnost. Postupně odkládal zpět do stojanů ty horší, až mu nakonec zbyly jen tři. Stále se nemohl rozhodnout. Nakonec přestal hledat a svoji pozornost obrátil k obouručním mečům. Opět je bral do ruky, zkušebně mával a zkoušel kryty. Měl rád obouruční meče. Bohužel, do sedla se nehodily, byly moc velké. Přesto se chystal jeden si odložit, když ho v tu chvíli upoutal jiný kousek opřený vzadu o zeď. Nebyl velký jako obouruční, ale byl větší než normální meče. Jedenapůlruční meč.

Nikdy se s tímto druhem meče ještě nesetkal, ačkoliv o něm již slyšel.

Nebyl to překovávaný meč, to okamžitě poznal podle délky rukojeti. Byla to kvalitní práce. Pochva byla dřevěná potažená mořenou kůží, s kováním a přezkami. Nic navíc, žádné další ozdoby, žádné cetky, které by ukazovaly, že meč je spíše na ozdobu. Stach ho povytáhl z pochvy, vzal do ruky a měl okamžitě pocit, že k sobě patří.

Bohdal asi nebyl příznivcem jedenapůlek, nebo jim nerozuměl, že ho odložil stranou. Možná mu někdo řekl, že se tyto meče nehodí ani pro jízdu, ani pro pěchotu, tak ho bral jako něco podřadného. Ale Stachovi se svojí mohutností a velikostí naprosto vyhovoval. Prstem přejel ostří a byl spokojen, když nahmátl jen pár drobných vrypů. Mělký žlábek mu říkal, že tenhle meč se jen tak nezlomí.

Prohlédl značky zbrojíře, ale bylo mu jasné, že tenhle typ nekoval žádný z běžných členů cechu mečířů. Několikrát s ním znovu zkušebně mávl a pak ho s radostí v srdci uložil zpět do pochvy.

Se smutkem se podíval na ostatní meče, když si uvědomil, že mu vlastně nic nebrání si je vzít také.

To v něm probudilo chamtivou touhu ublížit Bohdalovi, co možná nejvíce. Zkoušel vymyslet, jak odnést co největší množství. Brnění, drátěná košile, prošívanice. To vše potřeboval. O své brnění přišel v hospodě, když ho dostal Raba. Po Blahotovi měl jenom kroužkovou košili, zrezlou a popraskanou. A tady měl opravdu kvalitní nabídku.

Ztichl a zaposlouchal se do venkovních zvuků. Nic. Z horních pater nejasné zvuky a řinčení nádobí.

Začal se svlékat. Shodil ze sebe plášť a vestu, drátěnou košili a něco, o čem Lišek tvrdil, že je prošívanice, ale ve skutečnosti to do ní mělo daleko. Místo toho si na sebe začal navlékat kvalitní zbroj od Bohdala. Nespěchal, drátěnou košili několikrát vyměnil, než našel tu, která mu opravdu seděla, a plechy na sebe složil z několika brnění. Byl spokojen.

Potom si znovu uvědomil, že mu Bohdal i Raba unikli, a posmutněl. Nedalo se ale nic dělat.

Vyšel z cely a vykoukl větracím okénkem z chodby. Kousek před ním uviděl kola svého vozu.

Opatrně okénkem prostrčil Blahotovu zničenou drátěnou košili a ostatní svršky, které nepotřeboval, a mečem je zatlačil pod vůz. Potom ho něco napadlo.

Vrátil se zpátky a stejným způsobem pod vůz nastrkal několik mečů, dýk a ostatních věcí, které dokázal okénkem prostrčit. Když už nic, alespoň Bohdalovi pustí žilou.

Jako poslední prostrčil okénkem několik obouručních mečů, a i svůj nejzajímavější objev, jedenapůlruční meč. K pasu si připjal obyčejný meč, protože tím delším by drhl o podlahu. Potom zavřel celu, narafičil zámek, aby vypadal jako zavřený, a opatrně se vrátil.

Měl štěstí. Chasa asi obědvala a dole zahlédl jen zalezlou dvojici, která si užívala soukromí a okolní svět je nezajímal. Stach se proplížil ven a zamířil ke svému vozu. Déšť ustával.

Stach obešel vůz a strnul. U jeho vozu stál strážný, meč vytažený a mířil Stachovi na hruď.

„Tak helemese, Blahoto. Co to máš pod svým vozem?“ zeptal se.

„Jen staré železo,“ odsekl Stach a udělal krok proti strážnému. Ten bodl.

Meč zajel pod plášť a sklouzl po prsním plátu Stachova brnění. Voják překvapeně zamrkal.

Stach udělal další krok a lehce do strážného strčil. Strážný couvl dozadu, šlápl do prázdna, zavrávoral a spadl do žumpy. Jeho polekaný výkřik se změnil v zabublání.

Stach se podíval, jestli si nikdo ničeho nevšiml, ale byl čas oběda, a každý se v tu chvíli staral o svůj žaludek.

V žumpě zabublalo a vynořila se hlava strážného, zatímco jeho prsty se zoufale chytily okraje žumpy.

Stach vzal meč, který strážný upustil, a sekl. U žumpy se válelo několik čerstvě useknutých prstů.

Stach se opřel rukama o stěnu a opatrně, aby si nezašpinil nové brnění, šlápl jednou nohou strážnému na hlavu a zatlačil ji do močůvky. Ozvalo se bublání a bezprsté ruce sjížděly po plátu na Stachově noze, snažíce se o něco zachytit a zanechávajíce na lesklém brnění stopy močůvky a krve. Stach počkal, dokud se hladina močůvky neuklidnila. Potom se zamyslel.

Takhle branou přece neprojede. Brnění bude vidět, i když je zakryje pláštěm sebelíp. Nešťastně si povzdechl a sundal plášť.

„U všech bohů, Blahoto, to je smrad,“ vzdychl voják u brány. „Nějak dlouho ti to trvalo.“

„Jsou to velký sudy,“ ukázal Stach.

Voják vyskočil na vůz a podíval se do sudů.

„Spokojen?“ zeptal se Stach. „Kdybych dal víc, mohlo by to přetéct.“

„Jeď.“ Voják seskočil a ukázal Stachovi rukou.

„Moment.“ Druhý voják sáhl do slámy a vytáhl meč. „Co to je?“ zeptal se.

„Popravčí meč nepoznáš?“ odsekl Stach „Nebo si myslíš, že budu v dnešní době chodit po světě beze zbraně?“

„Kurva,“ zaklel voják a pustil meč.

„Jsi poskvrněn.“ Stach se sehnul a zvedl spadlý meč. „Dotknul ses popravčího meče.“

„Co mám dělat? Nevěděl jsem, že je popravčí,“ bědoval voják.

„Polož sem ruku, useknu ti ji,“ posmíval se Stach.

„Dotknul jsem se katova meče. Do sedmi dnů zemřu.“

„Nebuď tak pověrčivej,“ konejšil ho první voják, ale od meče si držel odstup.

„Pomůže vroucí voda, ve které se vyvařila mandragora.“

„Já nemám mandragoru.“ Voják si držel postiženou ruku.

„Já jo. Ale to víte, tahle rostlina, to je drahá záležitost.“

„Dám cokoliv, jen mě zachraňte.“

„Cokoliv.“ Stach si pohladil bradu. „No, uvidíme. Jak se jmenuješ?“

„Všeta, pane Blahoto.“

„Tak, Všeto. Do tří dnů se zastav u mě v katovně a já ti dám odvar z mandragory. A hlavně,“ podíval se na druhého vojáka, „nikde o tom nemluvte. Znáte lidi.“ Oba vojáci kývli.

Stach projel branou. Vesele si pobrukoval a měl dobrou náladu. Tak dobrou, jakou neměl od té doby, kdy se pod ním zlomila šibenice.

Nejprve chtěl vylít sudy s močůvkou u prvního pole, které míjel, potom si ale řekl, že trocha opatrnosti neškodí, a jel dál. Projel okolo celého Krudomu a pranic si nevšímal udivených pohledů krudomských ovčáků a pasáčků, kteří s pusou otevřenou sledovali veselého Blahotu sedícího v hnojném voze, ze kterého šplouchala močůvka. Museli si asi myslet, že se starý Blahota zbláznil, když jim přátelsky kynul z vozu jako šlechtic zdravící své poddané. Když konečně zajel Stach s vozem na cestu ke katovně, nedalo mu to, aby nezastavil a znovu nevytáhl ze slámy těch několik mečů, které sebral v Bohdalově zbrojnici. Poskakoval po cestě a zkoušel si údery, výpady a kryty. Nakonec, když už nemohl popadnout dech, nasedl znovu na vůz a vydal se opět ke katovně. Na klíně měl položený jedenapůlruční meč, který mu opravdu seděl asi nejlépe. Dokonce zjistil, že když si povytáhne pásek a zkrátí řemeny u pochvy meče, může nosit meč u pasu, aniž by s ním škrtal o zem. Konečně se cítil jako člověk.

Močůvku vylil do potoka za katovnou a ve vodě důkladně propláchl celou tu hromadu plechů, které do sudů ukryl. Chvíli v něm hlodala myšlenka, že toho měl pobrat víc, že se mohl ještě vrátit a naplnit sudy po okraj Bohdalovými věcmi, ale potom si řekl, že by to bylo zbytečné pokoušení bohů a že by měl být spokojen s tím, co má.

Do katovny dojel už skoro potmě. Znovu se rozpršelo, což nebylo touhle dobou už nic neobvyklého. Stach posbíral z vozu, co mohl, a hodil to v katovně na stůl. Hromada železa se rozsypala po celé katovně. Stach musel jít ještě jednou pro meče a zbytek výstroje.

Když se vrátil, stál nad hromadou železa překvapený Lišek, kterého rachot železa vylákal z jeho sklepního brlohu.

„To čumíš, upíre,“ opřel se Stach oběma rukama o jedenapůlručák.

Lišek uznale kývl hlavou. „A Bohdal s Rabou?“ zeptal se.

„Nebyli tam,“ zamračil se Stach.

„No, budou tady co by dup, až to zjistí.“

Stach se zamyslel. „Ne. Myslím, že mě nikdo neviděl. Jeden jediný člověk, který by mě mohl prozradit, leží na dně žumpy.“

Lišek zvedl tázavě obočí a Stach se dal do vyprávění.

„No, vypadá to, že pokud si Bohdal všimne, že mu něco chybí, bude asi spíš podezřívat někoho z místních než starého kata,“ souhlasil Lišek, když Stach skončil.

„Největší legrace je, že kdyby ten trouba u brány sáhl jen o kousek vedle, vytáhl by místo katovskýho meče tenhle,“ ukázal jedenapůlručák.

„Hele, bastard,“ podivil se Lišek.

„Kdo?“

„Bastard. Tak se tomu u nás říká. Dovolíš?“ Lišek natáhl ruku. „To měl Bohdal také?“

Stach kývl a podal Liškovi meč.

„Zajímavé.“ Lišek vytáhl meč z pochvy.

„Nesahej na to ostří. Potom to rezne,“ varoval Stach Liška.

„To dělá ten váš pot.“ Lišek pohladil čepel meče a polekaně ucukl.

„Co se děje?“ zeptal se Stach.

„Pálí.“

„Co pálí?“

„Ten meč. Pálí.“

Stach se opatrně dotkl meče. „Hovno. Je to studený.“

Pak se Lišek opatrně dotkl meče. Oba slyšeli tichounké zasyčení. „Pálí,“ potvrdil Lišek.

„Ten meč tě pálí?“ Stach se znovu dotkl meče.

„Ano.“ Lišek vzal kus látky a sáhl na meč přes látku. „Teď ne.“

Opatrně omotal čepel meče a prohlížel si značky. „Opravdu jsi ho našel u Bohdala?“ ujišťoval se.

„Ne. Jen tak si jedu vyvážet žumpu a tohle leželo na cestě.“ Stach se natáhl, aby lépe na meč viděl.

„Tomu bych věřil spíš.“

„Našel jsem ho u Bohdala. Kdoví, jak k němu ten idiot přišel.“

Lišek mlčel a studoval značky.

„Co to je za meč?“ zeptal se Stach.

„Co by, bastard. Jedenapůlruční meč. Nehodí se ani na koně, ani pro pěšáka.“ Lišek podal meč zpátky Stachovi.

„Co to je za značky?“ zeptal se Stach.

„Jak to mám vědět? Jsem upír, ne sběratel mečů.“

„Opravdu?“ zvedl Stach tázavě obočí. „Něco mi říká, že o tomhle železe víš trošku víc než já.“

Lišek zavrtěl hlavou. „Ty si ho chceš nechat?“ zeptal se.

„Ano. Sedí mi.“

„Nehodí se k tobě. Zkus tenhle.“ Lišek vytáhl jiný meč.

„Co je to za meč?“ Strčil mu před oči znovu jedenapůlručák.

Lišek znovu sledoval značky a mlčel.

„Tak co to je za meč?“ opakoval Stach.

„To je speciální meč.“

„To už mi asi došlo. Jak je speciální?“

„Je určený k zabíjení.“

„To meče bývají,“ vzdychl netrpělivě Stach.

„Je vyrobený speciálně k zabíjení upírů,“ hlesl Lišek. „Je to Upalovač.“

„Upalovač, Upalovač. O tom jsem neslyšel,“ vydechl překvapeně Stach.

„Tos ani nemohl. Tyhle meče neexistují.“

„Asi ano, když tady jeden leží.“

„Neměl by existovat. Všechny byly zničeny.“

„Chybička se vloudila.“

„Znič ho.“

„Co? Nikdy.“

„Znič ho. Prosím.“

„Na to zapomeň!“ vykřikl Stach vztekle.

Lišek mlčel. Chvíli bylo ticho.

„Lišku?“ Stach se zklidnil. „Ten meč chci. Ne proto, že bych tím sekal upírům hlavy. Mám prostě pocit, že mi patří. Že k sobě patříme.“

Lišek mírně pokrčil rameny.

„Dobrá. Možná bude lepší, když ho budu mít na očích. Mám k němu zvláštní vztah.“

„Co je to za meč?“

Lišek vzdychl. „Řeknu ti to, protože jsi přítel. A protože věřím, že to nikomu neřekneš.“

„Jsem jeden velkej Němák.“

„Pamatuješ, jak jsem ti říkal o svém rodu? Odkud pocházíme, co jsme zač…“

„To ano.“

„Už tam nežijeme. Byli jsme poraženi. Vyhnáni.“

Stach mlčel.

„Díky těmto mečům.“

Zase bylo chvíli ticho.

„Tenhle meč má v sobě zakované velice tenoučké nitky stříbra. Tak tenké, že nejsou pouhým okem vidět.“

Stach vzal Liškovi meč z ruky a opatrně si ho prohlížel. „Musím s ním na světlo,“ rozhodl.

„Neuvidíš to,“ řekl mu Lišek. „Jsou mnohem tenčí než vlas. Pozná to jen ten, koho stříbro pálí. Tyhle meče nás skoro vyhubily.“

„Tyhle meče? Kolik jich bylo?“

„Třináct.“

„A odkud jsou?“

„To ti nepovím, protože to nevím.“

„Zabíjí vás tedy to stříbro v nich?“

„Ano. Přežijeme těžká zranění. Samozřejmě ne useknutí hlavy. Ale bodni mě do srdce obyčejným železem a přežiju to. Za pár hodin budu úplně zdráv. Usekni mi ruku a doroste mi. Po několika týdnech. Ale pokud na to použiješ tenhle meč, tak se mi srdce nezahojí, ruka nedoroste. Ten meč prostě konec rány spálí, aby nemohla tkáň znovu dorůstat.“

„Nelžeš?“

„Ne. Když jsem byl dítě, tenhle meč mě probodl. Přímo do srdce.“

„Tak jak to, že žiješ?“

„Naštěstí mě naši hned našli. Náš doktor mi pomalu odřezával poškozenou tkáň srdce. To se po čase zacelilo. Tehdy jsem se rozhodl nebýt bojovníkem, ale doktorem.“

„To mi vyprávíš pohádky. Srdce, které znovu doroste,“ nevěřícně se usmíval Stach.

„Opravdu. Našeho doktora tenhle meč potom také zabil. Už mi nestihl dát dohromady místo, kudy meč do těla vnikl. A ani já jsem si to později neopravil.“ Lišek si rozepnul kazajku a košili. „Nechal jsem si to památku. Jako ty máš jizvy po celým těle, já mám tohle.“ Lišek rozhalil košili a ukázal Stachovi hruď. Přímo uprostřed hrudníku měl otvor velký jako dětská pěst se zčernalými okraji, skrz který bylo jasně vidět tmavé pulsující srdce.

Kapitola osmnáctá – Všeta (20. 7. – 24. 7. 1401)

Ozvalo se nesmělé bouchání na bránu.

U všech bohů připosranejch,“ zaklel Stach, „koho to sem zase čerti nesou?“

Němák šel otevřít okénko, zatímco Stach nervózně pokukoval po masce Blahoty, natažené na dřevěném kopytu.

„Kdo to je?“ zavolal na Němáka.

Němák pokrčil rameny. Lišek si natáhl katovskou kápi a odkráčel k bráně. „Nějaký voják, pane,“ zavolal. „Prý už budete vědět.“

„Všeta,“ vzpomněl si Stach. „Ale měl přijít až za tři dny.“

„Pláče nám tu za branou.“

„Tak ho pusť dovnitř,“ vzdychl Stach a natáhl si kápi.

Lišek otevřel vrata a chvíli se s Všetou dohadoval. „Nechce jít dál. Prý je to tu prokleté.“

Stach chtěl odseknout, ale potom mávl rukou. „Řekni mu, ať počká venku, musím dodělat lektvar. A zavři vrata.“

Lišek zavřel vrata a rychle zaběhl dovnitř. „Pálí to i přes tu látku.“ Třel si zčervenalou pokožku.

„Dělej,“ chytil ho Stach za ruku, „něco mu namíchej.“

„A co?“

„Něco. Věří, že je prokletej, když se dotkl meče.“

„Tak jo. Nasaď si zatím masku.“ Lišek seběhl dolů, zatímco si Stach nasazoval masku.

Za chvíli byl Lišek zpátky. Obličej se mu leskl.

„Co sis udělal s obličejem?“ ptal se Stach.

„Namazal jsem si ho olejem. Má ochranný faktor.“

„Co???“ nechápal Stach.

„Nic. To pochopí asi až další generace,“ mávl rukou Lišek. „Dej mu tohle, ať si to maže večer před spaním a za tři dny bude prokletí pryč.“

„Žádný dej. Hezky blbeček vysolí dva stříbrný,“ ušklíbl se Stach.

„Jak chceš,“ souhlasil Lišek. „Půjdu s tebou. Vezmu si tvoji kápi. To by mě mohlo před sluncem ochránit.“

„A ten tvůj ochrannej faktor.“

„Ten taky.“

Přešli přes dvůr k bráně. Stach otevřel, zatímco Lišek nakukoval mezerou u pantů.

„Tady máš něco na to prokletí,“ podával mladíkovi Stach malý džbánek. „Dostanu dva stříbrný a ten džbánek mi koukej donést zpátky.“

Mládenec vděčně vylovil dva stříbrné a druhou rukou se natáhl po hrnku. Stach ucukl. „Co to máš, kurva, s tou rukou?“ vykřikl překvapeně.

„To je to prokletí. Z toho meče.“

Stach zíral na Všetovu ruku místy zčernalou a pokrytou boláky.

„Tohle nemůže být od popravčího meče.“ Lišek vykoukl zpoza brány.

Všeta o krok poodstoupil. „Je to od popravčího meče,“ trval na svém.

Lišek i Stach zakroutili hlavou. „Tohle ne. Přiznej se. Co sis na to dával?“ obořili se na něj.

Všeta zaraženě mlčel.

„Tak mluv.“

„To mi poradila máma,“ přiznal Všeta.

Stach mlčel a Lišek kývl.

„A máma to má ze své hlavy?“ zeptal se.

„Ne. Od báby od tesaře Crha. Ona rozumí čárům a koření.“

Stach se podíval na Liška a ten kývl hlavou. „Možná umí přikládat obklady na horkou nemoc, možná umí zaříkávat zlé sny, ale tohle pěkně podělala. Co ti na tu ruku dávala?“

„Nařízla mi žíly, aby zkažená a prokletá krev odtekla, a potom mi do nich vetřela trochu hlíny.“

„Nechala téct zkaženou krev,“ zapotácel se Lišek.

„Hlínu, nebo hnůj?“ zeptal se Stach.

„Nevím,“ odpověděl Všeta.

Lišek natáhl ruku k Všetovi, a ten ucukl.

„U všech bohů, nezblázni se,“ rozčílil se Lišek. „Pokud se ti dostal do ruky jed z hnoje, žádné kouzlo už ti nepomůže.“

Všeta opatrně natáhl ruku. Lišek ji vzal a otočil. „To ti ta stará čarodějnice zadělala na pěkný problém.“

„Je to vážný?“

„Ne tak, jak jsem si ze začátku myslel. Co ty červený fleky a boláky?“ Ukázal na hřbet ruky.

„Polil jsem si to horkou vodou.“

„A to ti zase poradil kdo?“

Všeta mlčel.

„No, kdo ti to poradil!?“ rozkřikl se Lišek.

„Raba,“ řekl Všeta potichu.

„Kdo?“ zvýšil hlas Stach.

„Raba.“

„Raba ti řekl, že si to máš polít vařící vodou. A předpokládám, že se u toho smál.“

„Nesmál.“

„Tak se smál, když jsi odešel. Poslouchej, ty hlupáku. Když jsem ti řekl, abys o tom s nikým nemluvil, věděl jsem, proč to říkám. Ale ty jsi neposlechl, a teď možná přijdeš o ruku.“

„O ruku?“

„V lepším případě.“

„V lepším případě?“

„Neopakuj po mně. Dá se s tím ještě něco dělat?“ zeptal se Stach Liška.

„Nehnisá to. Vypadá to jen na popáleniny. To zápěstí se naštěstí hojí. Dám mu něco na ty boláky.“

„A co ty černý skvrny?“

„Sražená krev.“ Lišek se otočil a loudavým krokem se vracel do katovny.

Všeta schoval ruku za záda. Stach nešťastně zavrtěl hlavou. „Poslouchej, ty hromado hlouposti. Všechno, co jsi udělal, ti to jen zhoršilo. Protože na prokletí katova meče nepomáhá žádný lidský lék. Jen od kata, rozumíš?“

Všeta kývl.

„Můj otrok ti dá lék, co jsem připravil. Ten jediný ti pomůže.“

Všeta zase kývl.

„Pch. Otrok,“ prskl vztekle odcházející Lišek.

Všeta trpělivě čekal, než mu Lišek donesl nějaké mazání. Stach měl nutkání si říct o další peníze, ale Lišek rychle zavřel okénko.

„Přijď se ukázat za tři dny,“ houkl Lišek na Všetu přes vrata, zatímco Stach zvedl naštvaně ruce.

„No co, co,“ zašeptal Lišek. „Je to tvůj lék?“

Stach svěsil ruce. „Není. Ale katovna…“

„Ta taky není tvoje,“ šeptal Lišek.

„A co ten hrnek? Ve kterým jsi mu dal to mazání. He?“

„Patří Blahotovi.“

„Ale Blahota je mrtvej.“

„Tak vidíš.“ Lišek se otočil od Stacha a rázoval do katovny. Stach otevřel okénko v bráně a podíval se na vzdalující se postavu. „Aspoň měďáček,“ zakňoural smutně.

Všeta se přišel ukázat přesně za tři dny. Stach si ledabyle natáhl masku starého Blahoty a vyrazil k okénku, zatímco Lišek se zdržel ještě ve sklepě.

„Hrnek máš?“ zeptal se Všety místo pozdravu.

Všeta natáhl ruku dovnitř a podával oba hrnky.

Stach je převzal. „A teď ukaž ruku,“ poručil.

Všeta poslušně prostrčil ruku okénkem.

„Hojí se ti to dobře.“ Stach si prohlížel Všetovu ruku. „Už neposlouchej babský řeči. Jasný?“

„Jasný,“ bručel Všeta.

„A kdyby někdo potřeboval nějaký lektvar nebo lék, a ranhojič si s tím nevěděl rady, víš, kde nás najdeš,“ ozval se za Stachovými zády Lišek.

Stach se otočil a automaticky mu ruka sjela k opasku. Teprve potom si uvědomil, že hlas je Liškův, i když obličej ne.

„A co nového na hradě? Co žumpa?“ pokračoval Lišek, zatímco se Stach na něj nesouhlasně mračil.

Všeta stáhl ruku a nakoukl do okénka. „Žumpa, ta je snad v pořádku. Hlásili jsme to pánovi, že jste tam byl a odvezl jste plný sudy sraček.“

„Nic neříkal?“

„Ne. Ale…“

„Co ale?“

Všeta se trochu ošíval. „Dějí se věci na hradě,“ začal opatrně.

Stach otevřel bránu. Všeta o kousek polekaně ucouvl.

„Ale? Nějaký problém? S mojí prací?“ zeptal se Stach nervózně.

„To ne. Ale představte si…“ zarazil se Všeta. „Teda, já nevím, jestli bych vám to měl povídat.“

„Dostal jsi druhý lék na popáleniny zdarma.“ Stach se rozkročil. „Tak buď stříbrňák, nebo pověz, co se děje u Bohdala.“

„Tak jo,“ souhlasil Všeta. „Tak za prvý,“ zvedl ukazovák, „ztratil se nám desátník. Podle všeho utekl a asi něco ukradl, protože ho dal svobodný pán Bohdal hledat všude možně. Raba nás všechny vyslechl a jeho kamarády mlátil tak dlouho, dokud neřekli, kde je.“

„A našli ho?“

„Tam, kde měl být, tam nebyl.“

„A nevíš, co sebral?“

„Nevím. Asi zlato. Nebo kdoví co,“ pokrčil Všeta rameny.

„A za druhé?“ zeptal se Stach.

„No, za druhý,“ zvedl Všeta prostředníček, „máme na hradě nějakýho netvora.“

„Vážně?“

„Ano.“

„A jak vypadá?“

„To nikdo neví, ještě ho nikdo neviděl. Ale v noci se po hradě ozývá sténání a škrábání. Jako by se někdo snažil lézt po zdi.“

„Hmm.“ Lišek se podíval na Stacha. „A co na to Bohdal?“

„No, ten se bojí. Všichni hledají původ toho zvuku, ale nic jsme nenašli. Prolezli jsme všechny sklepy, prohlédli komíny, nakoukli do všech truhel, co jich na hradě je, a nic.“

„To je trest za Bohdalovy špatné činy. Je určitě prokletej. Raději od něj všichni utečte.“ Stach zavrtěl Všetovi prsty před očima.

„Hehe. To bysme byli houby vojáci, kdybysme se lekli nějakýho strašidla,“ zasmál se Všeta. „A navíc, kam bych šel?“ posmutněl. „Mám u Bohdala dluh a musím ho splatit službou.“

„Za co dluh?“ zajímal se Stach.

„Copak si to nepamatuješ, Blahoto?“ podivil se Všeta. „Za povolení svatby, za pole, co jsem měl v pachtu, za pohřeb táty.“

„To, co skoro všichni,“ doplnil Lišek.

„Jo,“ souhlasil Všeta. „Kdo není dlužen Bohdalovi nebo Borovi, ten jako by nebyl. To se u nás říká.“

Stach se chtěl zeptat, kdo je Bora, ale raději mlčel, aby se znovu neprozradil.

„A kolik že musíš Bohdalovi splatit?“ zajímal se Lišek.

„Ty jsi ten novej, místo Svinka?“ zeptal se místo odpovědi Všeta Liška.

Lišek přikývl. „Odkud to víš?“ zeptal se.

„To víš, malý město. Nic se neutají. Jak se jmenuješ?“

„Lešek,“ nezaváhal Lišek. „Z Krakova. Proč tě to zajímá?“

„Raba se ptal. Chtěl vědět, jak vypadáš, a jestli nejsi náhodou Blahotův synovec.“

„Klidně mě popiš,“ nastavil Lišek před Všetu Zorkův obličej. „Nejsem s katem v žádné přízni a nezabíjím.“

Všeta si Liška prohlédl a pak souhlasně kývl. „Nejste si vůbec podobní,“ souhlasil. „Ty jsi mladej a on starej,“ ukázal palcem na Stacha.

„Zrovna jsem chtěl to samý říct taky,“ zabručel pobaveně Stach.

„Už budu muset jít,“ zašoupal Všeta nohama.

„Jo, běž,“ souhlasil Stach. „Hele, Všeto?“

„No?“ zarazil se Všeta.

„Jsem tu zalezlej, nic pořádnýho se nedozvím a v hospodě… Znáš to. Babský tlachy, nic zajímavýho. Ale ty jsi přímo u Raby a Bohdala, určitě víš nějaký noviny. Možná, kdybys měl občas cestu kolem katovny a řekl nějaký drby přímo z hradu, samozřejmě nic tajnýho, udělalo by to radost starýmu katovi.“

„Já ale okolo katovny nejezdím.“

„No, a kdybych ti třeba dal nějaký lektvar zadarmo? Třeba na nějakou nemoc nebo na lásku, aby tu tvoji ženušku večer nebolela hlava, znáš to. Co ty na to?“

„Blahoto,“ zarazil se Všeta. „Žena mi umřela při porodu. Copak ty si to nepamatuješ?“

„Jo vlastně máš pravdu,“ třel si Stach nešťastně čelo. „Hlava moje děravá. A co nějaký měďáček? Nebo dva?“

„No, pokud to nebude nic tajnýho…“ přemýšlel Všeta.

„To bych ani nechtěl vědět. To bych se mohl dostat do problémů a tebe taky. To nechci,“ dušoval se Stach. „Ale jen tak si popovídat, říct, jak se vlastně na hradě žije, v kolik se zavírá brána, kolik mužů ji hlídá a tak.“

„Jo, to ti klidně řeknu. Ale až příště. Dneska mám hlídku u brány, ještě, že jsi mi to připomněl, to bych zase dostal deset na holý záda.“ Všeta se otočil a upaloval od katovny. Stach s Liškem stáli v bráně a sledovali, jak se jeho postava ztrácí v dálce.

„To je dost nebezpečné,“ řekl Lišek. „Mohl by tě udat.“

„Neudá. Protože už nám vyzradil něco, co asi neměl, a tak bude radši mlčet. Mimochodem, ta maska Zorka ti opravdu padne jako ulitá,“ pochválil Liškův obličej.

„Taky jsem ji dělal já,“ pochválil se Lišek. „Ale nechápu jednu věc.“

„Jakou?“

„Jak ty dokážeš v masce vydržet takovou dobu? Mám ji na sobě jen chvilku, a mám pocit, že se zblázním, jak to pod ní svědí,“ otočil se Lišek rychle ke katovně a rázoval dovnitř.

„No jo,“ uvědomil si Stach. „Já mám vlastně masku. Natáhl jsem si ji bezmyšlenkovitě, hned, jak se ozvalo první zabouchání na vrata.“

Překvapeně zavrtěl hlavou, potom zavřel bránu a šel pomoci Němákovi nanosit koním vodu do žlabu.

Kapitola devatenáctá – Zaklínač (20. 8. 1401)

Všeta se neukázal. Stacha to mrzelo, ale nedalo se nic dělat. Musel si shánět informace sám. Tedy společně s Liškem.

Lišek obcházel v noci Krudom a poslouchal, co si lidé povídají. Stach chodil do hospody, občas s někým prohodil pár slov, ale většinou jen seděl, dal si na dluh jednu nebo dvě kořalky a potom odjel domů, do katovny.

Večer si občas s Liškem vyměnili těch pár informací, které se jim podařilo sehnat, ale nebylo to nic, co by stálo za řeč.

Stach se staral s Němákem o hospodářství, Lišek míchal ve sklepě lektvary a léky, které překvapivě fungovaly, čímž zajistily drobný příjem do jejich hospodaření.

Koně, které jim zůstali po popravě Krvavého Zbraši, zkoušel Stach několikrát prodat rasovi, ale cena byla tak směšně nízká, že se nakonec rozhodli, že je odvezou někam dál na východ a tam je prodají.

Prodávat v této době cokoliv k jídlu byla celkově sebevražda, protože sklizeň byla obrovská, pole dala skoro o třetinu více úrody než v předchozích letech a klasy se prohýbaly pod tíhou zrn. Stejně tak i domácí zvířata tloustla z velkého množství píce, která se dala v Bohemii celkem levně obstarat.

Tak uplynul skoro měsíc od poslední návštěvy Všety, než se konečně přihodilo něco, co stálo za povšimnutí.

Ten den byl naprosto stejný jako každý jiný. Ráno Stach vstal, umyl se ve studni, nasnídal se a šel pomoct s hospodářstvím. Potom si dal druhou snídani, chvíli sekal dřevo a pak za pomoci Němáka a koní stahovali z lesa několik stromů, které Stach už předtím pokácel. Potom zase jídlo, oběd by se tomu říkat nemělo, protože už bylo notně po poledni. Později si Stach dal ještě něco k jídlu a večer vyrazil do Krudomu do hospody. Ve dveřích hospody se zarazil.

Nebylo to tím, že hospoda byla tišší než obvykle. To se občas stávalo. Ale u jeho stolu někdo seděl.

Stach zaváhal. Nejistě se rozhlédl po hospodě. Všichni zmlkli a sledovali, co bude dělat.

Neznal toho, kdo seděl u jeho stolu. Seděl zády ke dveřím, ale ve chvíli, kdy Stach vešel, se lehce narovnal. Náhlé ticho sedícího varovalo, že se děje něco neobvyklého.

Stach se pomalu šoural ke svému stolu, zatímco tichá hospoda ho sledovala.

„Nevadí ti, že sedíš u mého stolu?“ zeptal se toho, kdo seděl u jeho stolu.

„Nie wiedziałem, że to był twój stół,” odpověděl příchozí a dál sledoval pohárek s kořalkou. „Karczmarz posadził mnie tutaj.”

Stachovi trvalo pár vteřin, než si to přeložil. „Polonia?” zeptal se.

Sedící mírně kývl hlavou. „Czy przeszkadza ci, że siedzę na twoim miejscu?” zeptal se s nádechem tiché výhrůžky.

„Nesedíš na mém místu. Ale u toho stolu nesedávají obyčejní lidé.” Stach se zamračeně podíval na krčmáře, ale ten se schválně koukal jinam. „Lidé, kteří jsou nějak poznamenaní. Třeba kati.”

Sedící host konečně zvedl svůj pohled od pohárku a upřeně se na Stacha zadíval.

„A zaklínači,” doplnil Stach.

Host znovu stočil svůj pohled k pohárku. Stach chvilku mlčel. „Smím si přisednout?” zeptal se.

„Jest to jeszcze tabela.“

Stach si přisedl. Hospodský přiběhl s potměšilým úsměvem.

„Dám si to, co on,“ ukázal na pohárek zaklínače.

Hospodskému úsměv zmizel jako mávnutím proutku. Významně se podíval na desku nad pultem, kde měl Stach dost velkou sekeru.

„Aby ses neposral.“ Stach sáhl do opasku a hodil na stůl stříbrňák. „Platím i za něho. Ať nás ve světě nepomluví.“

Rychlost, jakou shrábl hospodský stříbrňák, překvapila i samotného zaklínače. Lehce se narovnal u stolu a podíval se na Stacha s větším zájmem.

„Nie mam dużo pieniędzy. Zapraszam w zamian.”

„Třeba se někdy setkáme a budeš zase mít peníze ty a oplatíš mi to,” mávl Stach rukou. Pak mu ale pohled ztvrdl.

„Proč jsi tady?” zeptal se.

Zaklínač upřel svoje vlčí oči na Stacha. „Praca,” odpověděl.

Stach kývl hlavou. „Někdo si objednal zaklínače?” nevěřícně se pousmál.

Zaklínač chvíli váhal. Hospodský mezitím donesl Stachovi kořalku.

„Bohdal mnie zatrudnił. Ma potwora w zamku,” odpověděl zaklínač potichu, když hospodský odešel.

„Hahaha,” rozesmál se Stach. „Bohdal má potvoru v zámku? To bude asi jeho synovec Raba. Nebo se náhodou koukl do zrcadla?”

Zaklínač si lehce přiložil prst na ústa a Stach se ztišil.

„No, dobře,” zabručel a přiťukl si se zaklínačem. „A víš, co je to za potvoru?”

„To podobno z podziemia. Więc o Ghul.”

„Hovno Ghůl.” Stach zakýval prstem, aby se zaklínač naklonil blíž. „Když jsem tam před nedávnem čistil žumpu, všiml jsem si v ní mrtvého vojáka. To bude ono. Nic jsem nechtěl říkat, on se do toho člověk rychle zamotá, tak jsem mlčel.”

„Ou. Zombie. Lub topivec,” chytil se zaklínač za hlavu. „Do tego, nie ma prawie żadnych pieniędzy. A w szambo.”

„To víš jen ty a já,” zašeptal Stach. „Pro ostatní je to ghůl.”

„Ghul nieżyje w szambo.”

„Otevřeš žumpu, počkáš, až se vynoří, a spálíš ho tím svým ohněm,” radil Stach.

Zaklínač se rozesmál na celou hospodu. „Pożar w szambie,” opakoval po Stachovi. „Ja zrobiłem to tylko raz. To wiał i gówno latał wszędzie,” ztišil se po chvilce.

„Hele, to je dobrej nápad,” zasmál se také Stach. „Pokud to bouchne a hovna bude mít Bohdal všude, klidně zaplatím.”

Zaklínač zvážněl. „Nie lubisz Bohdal?” zeptal se.

„Nenávidím ho,” zaťal zuby Stach.

Zaklínač dopil a Stach ukázal hospodskému dva prsty.

„Nie może być trzeźwy.” Zaklínač se zvedl od stolu. „Dziękujemy i do zobaczenia.” Podal Stachovi ruku. Stach ji stiskl.

Zaklínač chvilku pevně ruku Stachovi držel a sledoval ho svýma vlčíma očima.

„Stare skóry, młode oczy,” naklonil se ke Stachovi. „I to pachnie, to nie jest stary. Strzeż,” varoval Stacha.

Stach pustil ruku a sledoval zaklínače, jak odchází. Hospodský položil na stůl dva kalíšky s kořalkou.

„Co říkal?“ zeptal se.

„Říkal, že leješ do kořalky moc vody. Mám ti to vyřídit.“

Hospodský se podíval ke dveřím, které se potichu zavřely, a potom si přiťuknul se Stachem.

„Ale zůstane to mezi námi, přece nechceš, abych ti nachcal do piva, až si příště přijdeš do džbánu,“ zašeptal Stachovi.

„Zůstane to mezi námi,“ souhlasil Stach.

Společně si připil s hostinským a vyrazil do katovny ohlásit tu novinu Liškovi.

„Zaklínač u Bohdala?” zamračil se Lišek, když mu Stach vyprávěl o setkání v hospodě.

„Jde po tom vojákovi, co jsem ho utopil v žumpě.”

„To není dobré. Neměl jsi ho pouštět na hrad.”

„Proč?”

„Na koho padne podezření, až vytáhne zombie z žumpy?”

Stach mlčel. „Sednu na koně a zkusím ho dohnat před hradem,” rozhodl se po chvilce.

„Měl koně. Nebo si myslíš, že zaklínači chodí po svých?”

Stach si začal stahovat masku. „Poznal, že nejsem starej. Do prdele, jestli to ještě vyžvaní Bohdalovi…“ Začal zuřit.

„A kurva,” zaklel Lišek.

„Měl jsem ho někde venku sejmout.”

„Zaklínače?” zasmál se nervózně Lišek. „Myslím, že bys byl na půlku, než bys stihl vytáhnout meč.”

„Brnění.” Stach si sundal oblek a hrnul se do svojí ložnice.

„Počkej,” zarazil ho Lišek. „Nejdřív si sundej masku.” Posadil ho na židli.

Stach si poslušně sedl.

„To byl tvůj nápad, abych chodil do hospody,” obvinil Liška. „Abych nebyl podezřelej.”

Lišek mlčel a opatrně sundával masku.

„Až to dodělám, vezmeš si brnění. Já vzbudím Němáka a nechám ho připravit koně. Pokud sem přijede Bohdal s vojáky, vezmeme to zadem přes plot.”

„Do prdele, už jsem si tu začínal zvykat,” zuřil Stach.

„Oba jsme věděli, že je to jenom dočasně.”

„Ale že se to takhle blbě provalí…“

Lišek pokrčil rameny.

„Osud.” Lišek sundal Stachovi masku. „Až si navlečeš, co potřebuješ, sbal všechno, co se bude hodit. Ještě, že jsme neprodali ty koně od Dervana. Povezou cennosti.”

„Jaký cennosti? To, co je důležitý, budu mít na sobě, a nic víc nemám.“

„Ale moje cennosti. Léky a tak. Víš, co mi dalo práce to dát dohromady?“

Stach mávnul rukou a šel se navlékat do brnění, zatímco Lišek začal připravovat vše potřebné k odjezdu. Netrvalo dlouho a u zadních vrátek stáli koně s plnými vaky jídla, lektvarů a dalších nezbytností. Stach si mezitím přitáhl na dvůr lavici, usadil se do ní a se svým jedenapůlručním Upalovačem na klíně čekal na příchod Raby, Bohdala a jeho železných pánů.

Dlouho se nic nedělo. Noc byla teplá, komáři, vši a blechy štípali a Stach se pomalu uklidňoval. Začaly se mu klížit oči. K ránu se psi rozštěkali a ozvalo se zabouchání na bránu.

Lišek vyběhl z katovny s vakem plným věcí.

„Koně jsou připravení, dělej,” strčil do Stacha dřímajícího na lavici.

Stach vstal. „Rozhodl jsem se! Nikam nejedu! Hodina mojí pomsty nadešla. Postavím se jim tady!” Chytil se rukojeti Upalovače.

„Jak chceš.” Lišek hodil poslední vak na koně. „Pamatuj si, pokud to přežiješ, že se sejdeme v tý vypálený hospodě, jak jsi tam zabil Zorka.”

Stach kývl a Lišek naskočil na koně. Němák seděl na dalším koni a malátně si protíral oči.

„Ty si vem kuši a zůstaň se svým pánem,” poručil Stach.

Němák poslušně otočil koně čelem k bráně a namířil samostříl.

Zabouchání se ozvalo znovu. Stach vytáhl meč a přišel k bráně. Jednou rukou otevřel závoru a ustoupil. „Tak pojďte, vy sráči!” zavolal k vratům.

Vrata se pomalu otevřela. Za nimi stál zaklínač.

„Nie mam gdzie spać. Więc pomyślałem, śpię na kata, jeśli nie masz nic przeciwko.” Překvapeně se podíval na Stacha, Němáka a Liška.

Seděli u stolu. Němák obsluhoval a zaklínač vyprávěl.

Przyszedłem, otworzyłem klapę z szamba, czekałem, aż nieumarłych wyłania, ja odciąć głowę, zamknąłem klapę z szamb i udał dla pieniędzy.

Stach mžoural připitoměle na zaklínače.

„Přišel jsem, otevřel jsem poklop od žumpy, počkal jsem, až se ten nemrtvý vynoří, usekl jsem mu hlavu, zavřel jsem poklop od žumpy a šel si pro peníze,” přeložil Lišek.

„A co Bohdal?” zeptal se Stach.

"On nie wie. Kiedy podszedł, zacząłem opowiadać mi grozę dzieje w jego zamku. Więc powiedziałem mu, że to się robi. I znów mu ponownie i muszę powiedzieć, że zabił potwora. I powiedział mi po około piątej, a rycerz powiedział, żebym się zamknął. Potem zapadła cisza. Więc czekaliśmy na około godzinę. A jeśli nie ma dźwięku, tak, że rycerz zapytał mnie, jak to zrobiłem, kiedy jeszcze bowiem nie wstąpiłem do piwnicy...”

„On to ještě nevěděl. Když jsem přišel nahoru, začal mi vyprávět, jaká hrůza se děje v jeho hradě. Tak jsem mu řekl, že už je to hotové. A on znovu vyprávěl a já mu znovu musel říct, že už jsem tu příšeru zabil. A když mi to říkal asi po pátý, tak nějaký rytíř řekl, ať drží hubu. Pak bylo ticho. Tak jsme čekali, asi hodinu. A když se nic neozvalo, tak se mě ten rytíř zeptal, jak jsem to udělal, když jsem ještě nevstoupil do sklepa…“ rychle překládal Lišek.

„Ten rytíř je Raba, jeho synovec,” poučil Stach zaklínače. „Co jsi mu odpověděl?”

„To jest Wiedźminska tajemnicą,” zasmál se zaklínač.

Všichni se dali do smíchu, dokonce i Němák vyrážel podivné pazvuky, i když asi vůbec nerozuměl tomu, o čem se bavili. Hovor se dál vinul ve veselé náladě. Stach prozradil zaklínači tajemství katovny. Zaklínač projevil soustrast ohledně smrti knížete a potvrdil, že vojsko v Polsku bylo připraveno jít na pomoc Bohémům, a dokonce i někteří zaklínači, přestože nepatří k vojsku, byli ochotni se přidat. Stach posmutněl a dobrá nálada se mu vytratila. Zaklínač si toho moc nevšímal. Stále spíš sledoval Liška a lehce se několikrát dotkl svého přívěsku. Lišek si toho brzy všiml.

„Znak rzeczy wilka na szyi reaguje na magii?” zeptal se zaklínače.

„Tak,” Přitakal zaklínač.

„I to jest dziwne, że można zobaczyć wampira i poczuć magię?”

„Tak,” potvrdil zaklínač.

„To dlatego, że nie jestem magiczny potwór. I proměněnec. Jak ty.”

„Mutant?”

„Jakoš.”

„Ta věc na krku reaguje na magii?” ožil Stach.

„Tak,” potvrdil zaklínač.

„Kde se to dá sehnat?”

„Nedá.”

„Škoda. Takže budu muset zabít zaklínače, abych měl taky takový,” mrkl Stach na zaklínače.

„Jeżeli nie udało się zabić wiedźmin, więc można mieć długi występ triumfu,” usmál se zaklínač na Stacha.

„Proč?”

„Ponieważ wszystkie wiedźmini miałyby one uważane za najwyższe priorytety drapieżne.”

„Protože všichni zaklínači by tě považovali za kořist nejvyšší priority,” přeložil Lišek.

„No, dobrá,“ bručel Stach. „Ne, že bych se samozřejmě bál zaklínačů, ale nejsem zloděj.“

Zaklínač se zasmál a přátelsky poplácal Stacha po rameni.

„A niektórzy dodatkowa praca dla wiedźmina mają?“ zeptal se. „Niektóre potwory?“

Stach zavrtěl hlavou a Lišek pokrčil rameny.

„Což o to,“ odpověděl zaklínačovi, „nelidí je tu plno, jako ostatně všude. Lesy, bažiny, tůně a rybníky. Dokonce i městské stoky se hemží všelijakými potvorami. Víly, bludičky, vlci, psi toulaví, psi pekelní, donedávna ještě u Pár Dubů řádila i ta pekelná kočka, ve vodě to máš utopence a vodníky, kus odsud v jedné tůni je nějaký žabí muž nebo jen přerostlá žába, onehdy jsem viděl, jak v noci spolkla vzrostlého srnce, co se tam přišel neopatrně napít. Divoký svině a kanci ničí i tu trochu úrody, co chudáci sedláci vypěstují. Máme tu Pána lesa, co se mění v člověka, a přitom je to obrovský jelen. V horách máme trpaslíky, jako asi všude, ale tohle nejsou ti obrovští, severští, ale ti malí, co jsou ti po kolena. Jsou hrozně plaší, ale vím, že jednou poslal fojt od Bohdala do liščí nory psy, a vrátil se mu jen jeden a v čenichu měl zaražený malý krumpáč. Raba tehdy zuřil, nutil vesničany z okolí, aby ty malé tvory vyplavili. Chudáci sedláci nosili celý den a noc vodu a lili to do té nory, ale bez účinku, tak Raba nechal alespoň zmlátit ty sedláky, on si ty psy hrozně považoval a bylo mu jich líto. Potom tu máš takový ty drobný bůžky, co jich je v každém stavení plno. Pokud je hospodář hýčká, tak mu pomáhají. I když ne pokaždé. Po okolí řádí staří bohové, na které se zapomnělo. Někteří patří Germánům, co tu byli, jiní Keltům a další ještě lidem, co tu byli před Kelty. Ti taky dělají občas neplechy. A na místech, kde se udály zlé činy, se samozřejmě také objevují duše mrtvých a žádají spravedlnost. Máš tu venkovské vědmy a městské čarodějnice. Skoro na každém rozcestí číhá hejkal. Prostě práce je tu pro armádu zaklínačů, ale problém je v tom, že nikdo nemá čím zaplatit, a za pytlík pšenice nebude nikdo nasazovat život.“

Zaklínač mírně pokýval hlavou. „To oczywiste. Oni po prostu zadzwonić do wielkich pożarów, mały urlop.“

„Pokud začnou napadat lidi ve velkém a pokud to nezvládnou vlastními silami…“

„Jeden velký požár máme tamhle,“ ukázal Stach směrem k Práhu.

„Na tej pożaru są krótkie Wiedźminie,“ sklopil hlavu zaklínač.

Povídali si skoro až do svítání. Němák už dávno spal, i Stach si šel lehnout. Když se pozdě odpoledne probudil, byl už zaklínač pryč. Lišek seděl u stolu a pročítal si svoje lejstra.

Stach si vzal z pece placku od předchozího dne, došel si do sklepa pro pivo a sedl si naproti Liškovi.

„Škoda, že odešel. Mohli jsme takhle konečně zaútočit na Bohdala a Rabu. To už bysme šanci měli,“ přesvědčoval Liška.

Lišek otráveně vzdychl. „Vědmáci se nenechají najmout jako žoldnéři. Ani jako loupežníci.“

„Škoda.“

Lišek se dál prohraboval papíry. „Chtěl jsem mu vzít trochu krve,“ řekl po chvíli Stachovi. „Nebo ho alespoň jinak prozkoumat. Ale nechtěl.“

Stach ukusoval placku a mlčel.

„Nabídl jsem mu peníze alespoň za ty přípravky, co používají. Taky odmítl,“ vzdychal Lišek.

„Mohli jsme Rabu vylákat z hradu a tam ho pobít i s jeho družinou,“ mumlal Stach s plnou pusou.

„Určitě bych dokázal ty mutageny přizpůsobit i obyčejným lidem.“

„A potom bysme oblehli hrad a donutili Bohdala se vzdát.“

„Oblehli hrad? Ve dvou?“

„Ve čtyrech. Já, zaklínač, ty a Němák.“

Lišek mlčel a dál se přehraboval v papírech. Bylo ticho.

„Tak jsem blbej, no,“ praštil Stach pěstí do stolu.

Lišek to nekomentoval. Stach se uraženě zvedl a vyšel ven.

Kapitola dvacátá – Baltazar (19. 10. 1401)

Po odchodu zaklínače nastal opět na pár týdnů klid. Stach se začal víc věnovat hospodářství. Občas zašel do města, aby něco nakoupil nebo poseděl v hospodě. Sedával sám vzadu u svého malého stolku se dvěma trojnožkami, na kterých se špatně sedělo. Ale Lišek mu vysvětlil, že se má v hospodě pravidelně ukazovat, aby si jeho nepřítomnost nezačali vysvětlovat například jeho úmrtím. Navíc měl špicovat uši a poslouchat cizí hovory. Skončilo to většinou tak, že Stach vypil dvě nebo tři kořalky a potom se sebral a odjel na vozíku domů.

Peníze mu nechyběly, začal víc šetřit, Němák ho zásoboval zvěřinou, a tak dokupoval jen ječmen na vaření piva a žito na chleba.

Za upálení Zbraši sice nic nedostal, ale zase se Dervan nezajímal o peníze za koně, které si tam nechal. Zkusil je opět nabídnout rasovi, ale zájem o koňské maso nebyl.

Dalším drobným přínosem bylo, že občas někdo přišel koupit nějakou drobnost. Obvykle provaz z oběšence nebo nějaké masti, které většinou dodal Lišek. Pak se ještě vydělávalo na lektvarech lásky a jiných kouzelnických věcech. Nakonec se začala v Krudomu zase rozmáhat trestná činnost, a tak i Stach musel několikrát na radnici. O popravu se nejednalo, šlo většinou o vynucení k přiznání, které končilo tím, že Stach zapálil ve vězení na radnici několik železných mís se žhavým dřevěným uhlím, po stolech začal rozkládat mučící nástroje, přičemž nahlas vysvětloval před odsouzencem, k čemu jsou a jak je použije. To stačilo k přiznání, nebo k spontánní výpovědi.

Léto se přehouplo do podzimu. Úroda na polích byla obrovská, ani nejstarší lidé nepamatovali takové množství jídla, které země dala. I dobytek tloustl před očima, lesy se plnily zvěří. Stromy se prohýbaly pod tíhou ovoce. Počasí přálo, léto bylo nádherné, přes den teplo, ale ne parno, v noci se občas snesl drobný déšť, který zavlažil pole, ale žádná bouře s kroupami, která by pole ničila. Lidé byli spokojení, hospody plné. Říkalo se, že žít pod Temným pánem není tak hrozné, dokonce i pár uprchlíků, kteří utekli po otevření brány, se vrátilo.

Magie sice byla všudypřítomná, ale bestie, které zpočátku napadaly města a vesnice, zmizely a po celém kraji se rozhostil nebývalý klid. Nájezdy z Práhu ustaly, pekelná čeládka se stáhla za hranice města a přestala rušit okolí. Naopak, začaly se množit zprávy, že z Práhu vyjíždějí občas kolony s jídlem a zásobují okolní města. To vše přidělávalo na čele vrásky nejen Stachovi, který v tom hledal něco podezřelého, ale zároveň i Bohdalovi a Rabovi, kteří také nevěděli, co si o tom myslet. Stach si pomalu zvykal na práci na zahradě. Sice občas vstal a zamyšleně sledoval směr, kde se v dáli tyčil Bohdalův hrad, ale Bohdal skoro vůbec nevyjížděl a Raba se také moc neukazoval. Naštěstí pro Stacha se zase začaly dít věci, které ho vytrhly z jeho letargie.

Začalo to jednou večer, když se Stach vydal do hospody. Posadil se ke svému stolu. Hospodský mu donesl pivo a kus uzeného s chlebem. Stach zakrojil uzené a dělal, že nepozoruje zvědavé pohledy z okolí. Snažil se poslouchat a hodnotit situaci. Po chvíli si ho všichni přestali všímat a dál pokračovali ve svém povídání. Stach napínal uši, zatímco pomalu ujídal uzené. Sedláci se holedbali bohatou úrodou. Přestože víc jak polovinu úrody museli odevzdat Bohdalovi, stejně jim zbylo velké množství přebytků. Ze vzdálenějšího okolí se sjížděli kupci a kupovali obilí a dobytek. Vozili je do míst, kde úroda nebyla tak bohatá a lidé museli dokupovat. Na stolech zvonily měďáky a sem tam i nějaký stříbrný, i tady se dohadovaly obchody a vše se zapíjelo pivem s kořalkou. Občas někdo přihodil nějakou zprávu o nebezpečí a o válce, ale lidi zajímalo jen jejich plné břicho. Stach dojedl a položil na stůl několik měďáků. Znovu přejel pohledem hosty. Byli tu i kupci a nabízeli své zboží.

Ve chvíli, kdy se chystal zvednout a odejít, povstal z kouta vousatý kupec s delšími vlasy a v dlouhém kabátě a přešel ke Stachovi. „Smím přisednout?“ zeptal se.

„Jsem nečistý,“ varoval ho Stach.

Muž pokrčil rameny a posadil se. „Oba stáváme na prasečí kůži,“ odpověděl Stachovi.

„Jsi Žid?“ zeptal se.

Muž mírně pokýval hlavou. „Ne. Ne úplně. Ale pocházím z těchto vzdálených krajů.“

Stach si ho prohlížel. Ošlehaná unavená tvář, cizokrajné oblečení, bílý plnovous a tmavé oči.

„Mohu ti nějak pomoci?“

Muž přikývl. Zvědavě si Stacha prohlížel. „Jsi městský kat.“ Muž to neřekl jako otázku, spíš jako potvrzení. „A sprovodil jsi ze světa dva muže z Prokleté dvanáctky.“

Stach opatrně přikývl. „To ano,“ potvrdil.

„Nemluvil jsi s nimi před smrtí?“

Stach kývl.

Kupec mávl na hostinského a ukázal dva prsty.

„Víš, podivný příteli,“ otočil se od krčmáře na Stacha, „něco bych od tebe potřeboval.“

„Co to má být?“ Stach nedůvěřivě sledoval cizince.

„Co všechno ti řekli? O čem jste spolu mluvili?“ zeptal se muž s cizím přízvukem.

Stach se rozhlédl po hospodě. Hovory ztichly a většina hostů je sledovala a snažila se zjistit, o čem se baví. „Nebavili jsme se o ničem zajímavým. Nic, co by tady nikdo z okolí už nevěděl,“ dodal trochu zvýšeným hlasem.

„Potřeboval bych vědět, jak probíhal první boj. První setkání. A potom. Prý k posledním dvanácti přišel on. Ten, který měl být bohem. Mluvili o tom?“

„Něco mi říkali.“

Cizincovi svítily oči vzrušením. „Co jim řekl? O čem mluvili? Co jim nabídl? Kdo, kromě Hroznaty, kývl? Kdo přežil? A kde jsou ti zbývající z Prokleté dvanáctky?“ Cizinec se nadzvedl ze stoličky.

„Povím,“ pokynul Stach cizinci, aby se posadil. „Povím,“ opakoval, když cizinec dosedl. „Ale chci vědět, co jsi zač.“

Cizinec počkal, až hospodský položí na stůl dvě kořalky, a potom začal. „V tom nevidím problém. Ale bude to zdlouhavější povídání.“

„Zrovna nemám nic na práci.“

„Ale cesta do katovny je dlouhá. A noc temná,“ varoval cizinec.

„Nebojím se, anebo přespím na radnici.“

Cizinec pokýval mírně hlavou.

„Tak začni.“ Stach vzal svůj pohárek a lehce s ním přiťukl o cizincův. „Začni třeba tím, kdo jsi.“

Cizinec přemýšlel. „Víš, příteli, můj rod je velice starý. Tak starý, že si všechny své předky nepamatuji. Ale jednoho z nejstarších znám.“ Vzal skleničku a pokynul Stachovi.

„Můj vzdálený prapředek byl mudrc a velice vážený člověk ve své zemi,“ pokračoval kupec.

„Kdysi dávno podle různých úkazů společně s podobně založenými moudrými muži zjistil, že na zemi se konečně narodil spasitel. Mesiáš. Nemeškal a se dvěma společníky se vydal onoho spasitele přivítat. Věděl přesně, kde se ten člověk…“ u slova člověk se kupec malinko zarazil, „narodil,“ dokončil větu.

Stach kývl.

„Vše bylo tak, jak má být. V Betlémě to dítě objevili, podarovali a plni radosti se vrátili.“

„A ono se to potom někde podělalo.“ Stach lehce zvedl ruku ze stolu.

Kupec sevřel rty. „Ano,“ přiznal. „Spasitel se nechal zlákat temnou stranou.“

Stach mlčel. Ten příběh znal. Ale nevěděl, proč se kupec o to zajímá.

„Náš prapředek se dožil oné potupy. Byl z toho všeho zoufalý. Svět se pro něj zhroutil. Království nebeské zmizelo, proroctví se nenaplnila.“

„To všechno vím.“

„Můj prapředek se rozhodl začít s tímto mesiášem bojovat.“

„Není, pokud vím, jediný.“

„To samozřejmě není. Ale můj prapředek není bojovník. Je to myslitel. Vědec, učenec. Začal přemýšlet a hledat, kde má nepřítel slabinu.“

Stach poposedl a napjal se vzrušením. „A objevil něco?“

„Objevil.“ Cizinec se smutně zadíval na dno kalíšku. Stach rychle mávl na hostinského.

„Co objevil?“ ptal se Stach.

„Objevil, že všechno v tomto vesmíru, v tomto světě, má své zákony a svá pravidla. Že se s jimi musí každý řídit, každý. I on, i jeho pán.“

Stach se zamračil, až cítil, že se mu kůže okolo obočí začíná odlepovat. Rychle si srovnal obličej. „Co to je za pravidla?“

„Pravidla, že nejde o brány, kterými se ďábel dostává na svět.“

„Ne?“

„Ne. Jde o něco naprosto jiného.“ Cizinec zmlkl.

Hostinský položil na stůl další pohárky s kořalkou a podezřívavě se na cizince podíval.

„Nejde o brány? Nejde o města?“ ptal se Stach překvapeně.

Cizinec zavrtěl hlavou.

„Tak o co tedy jde?“

„Jde mu o Prokletou dvanáctku, jak ji tady nazýváte.“

Stachovi pod falešnou kůží vyrazil pot. „O Prokletou dvanáctku?“ zakoktal se.

Cizinec moudře pokýval hlavou. „O Prokletou dvanáctku,“ opakoval.

„Nerozumím.“

„Ani nemůžeš.“ Cizinec si připil. „Je to takový problém.“

„Jaký?“

„Ten, který měl vládnout, měl dvanáct učedníků, které opustil. Zemřeli krutou smrtí, opuštěni, zrazeni.

Proto pokaždé, když otevře další bránu, dá posledním dvanácti přeživším milost.“ Kupec sledoval Stachův obličej. „Nabídne jim možnost volby. Mohou se dát na jeho stranu.“

„A?“

„Ve chvíli, kdy počet jeho společníků dosáhne dvanácti, ovládne svět.“

„A kolik jich je teď?

„S Hroznatou jich je jedenáct.“

Stach pootevřel ústa a zase je zavřel. „Chybí tedy jen jeden. Jeden jediný?“ zašeptal nevěřícně.

Kupec vážně pokýval hlavou. Stach si znovu kupce prohlédl. Přestože to už byl starší muž, byl rozložitý v ramenou a ruce, které mu vykukovaly z kabátu, byly svalnaté a šlachovité. Zápěstí obepínal cizinci silný pás z kůže, který mizel v rukávu. Stach věděl, že tyto pásy z kůže v sobě ukrývají jednu nebo dokonce několik dýk. Byly to zákeřné zbraně. Úzké, aby prošly mezerou v brnění, a většinou pokryté jedem.“

„Vy nejste jen potomci mudrců. A nejste jen kupci, že?“ zeptal se Stach.

Kupec zavrtěl hlavou. „Ne. Jsme vrazi. Hledáme vždy těch dvanáct a zabíjíme je. Protože ty, kteří přestoupili, už zabít nedokážeme. Jsou nesmrtelní. Tak se snažíme alespoň zajistit, aby si to někdy později jeden ze Dvanáctky nerozmyslel.

„Vy vraždíte Prokletou dvanáctku?“

„Ano. Teď už ne dvanáctku, ale pokud vím, je jich jen šest. Znám jejich jména a také vím, jak někteří zemřeli.“

Stach mlčel. Věděl to také, ale nemohl to říci.

„Čepa a Hoděj,“ začal cizinec, „zemřeli na zranění. Takla spáchal sebevraždu. Smola a Stach zemřeli tvojí rukou, mistře popravčí.“

Stach mírně pokývl hlavou.

„Hroznata.“ Cizincovy oči se zaleskly vztekem. „Přešel.“

„Přešel,“ potvrdil Stach jako ozvěna.

„Zbývají ještě Pačej, Svat, Vrček, Vřetan, Zdebor a Odran,“ vypočítával cizinec.

Bylo ticho. Cizinec zvědavě pozoroval Stacha.

„A?“ zeptal se Stach.

„Nevíš, mistře popravčí, nevíš, kde mohou být? Neřekl ti to jeden z těch dvou? Třeba jen tak, mezi řečí? Neklábosili jste o tom spolu?“

Stach chvíli přemýšlel. „Víš, milý příteli z krajů tak vzdálených, že si to ani nedokážu představit,“ přizpůsobil se cizincově mluvě, „já se s těmi, které připravuji na smrt, nerad vybavuji. Nechci, aby mezi námi vzniklo nějaké pouto. Respektive, já se jím spíš vyhýbám. Nevím, jestli mi rozumíš.“

Cizinec kývl. „Nechceš, abys měl pocit, že popravuješ někoho, koho znáš. Přítele, spřízněnou duši, nešťastníka, kterého jen náhoda přivedla na okraj společnosti.“

„Tak. Odsouzenci hledají poslední stéblo, kterým by se mohli zachránit. Prosí, pláčí, básní o horách zlata porůznu zakopaných a naslibovaných, pokud je dokážu zachránit.“

„A dokážeš?“ V cizincových očích se mírně zalesklo.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Stach. „Jediné, co dokážu, je ulehčit, nebo ztížit odchod do jiného světa. Ale zachránit? To ne,“ zavrtěl hlavou.

Chvíli bylo ticho.

„Nikdo mi nic neřekl o dalším proklatci,“ odpověděl Stach na cizincovu otázku.

„Tak mi tedy nepomůžeš,“ vzdychl cizinec a povstal.

„Ne, ale,“ Stach rychle mávl na hostinského, aby donesl další rundu, „ale přece jenom něco mi jeden řekl.“

„Co?“ Cizinec se s nadějí znovu posadil.

„Není to nic, co by pomohlo vypátrat zbývající členy Dvanáctky, ale řekl mi podivnou věc.“

„Jakou?“

„Když jsem mluvil se Smolou, před tím, než jsem ho popravil, řekl mi, že s ním žádný z pekelníků nechtěl bojovat. Vyhýbal se mu. Všude před ním pekelníci uskakovali. Je to proto, že ďábel a jeho slouha předpokládají, že by se mohl přidat na jejich stranu?“

Kupec pokývl hlavou.

„Ano, to je pravda. Nikdo z ďáblových poskoků nesmí ublížit proklatci. Lidé z Proklaté dvanáctky se nemusí bát pekla. Musí se bát jiných lidí. Nikdo z pekelných stvůr se neodváží je zabít.“

„Nikdo?“

Cizinec zavrtěl hlavou.

„A co se stane, až poslední dvanáctý učedník přestoupí na temnou stranu?“ zeptal se Stach.

Cizinec vzal kořalku, kterou před něj položil hospodský, a naráz ji vypil. „Až poslední z Dvanáctky přestoupí na temnou stranu, všechny černé duhy pokrývající města se spojí v jednu a vytvoří obrovského hada, který pohltí slunce. Tehdy vyjede Pán strachu na svém drakovi a celá země se stane peklem. Tak je to psáno v knize proroctví, a tak to prorokují slepí mládenci, z nichž opadává maso. Tak se shodlo sedm proroků, kteří stráží sedm klíčů vědění, a to se vyjevilo kněžce sedící v rozsedlině nad jedovatými výpary vycházejícími z nitra země.“

Stach mlčel a přemýšlel. „Zbývá jeden.“

Cizinec kývl.

„Jeden jediný z Proklaté dvanáctky. Proto je hledáme.“ Cizinec podal hostinskému prázdné kalíšky.

„Hledáte někoho z Proklaté dvanáctky?“ zeptal se hostinský a podíval se Stachovi hluboko do očí.

Stachovi vyschlo v krku. Rychle zajel rukou k opasku.

„Ano,“ otočil se cizinec k hostinskému. Stach nohou opatrně odsunul druhou židli, aby měl místo k boji.

„Tak zajeďte do Stříbrné Hory. V chrámu Černoboga se skrývá jeden proklatec.“

„Který?“

„No, kterej… Ten, co má ksicht spálenej tak, že mu leze ven lebka. Bezuchý Pačej se mu říká.“

„Bezuchý Pačej,“ opakoval cizinec. „Zabal nám jídlo a pití na cestu. Hned ráno vyrážíme,“ poručil cizinec hospodskému a rozběhl se ke svému stolu.

„Ano, pane,“ nahrbil se hostinský a otočil se k výčepu.

„Platím!“ zavolal za ním Stach.

Kapitola dvacátá první – Kníže Vlastislav (20. 10. 1401)

Stach přirazil bokem koně k bráně katovny a začal pěstí mlátit na vrata. „Otevřete, vy hovada líný!“ Mlátil ze všech sil. Vrata se otevřela.

„Starýj muž by neměl jezdit takhle na koni a řvát tak, že je to slyšet až do Krudomu,“ pronesl vyčítavě Lišek.

„Seru ti na to. Přítel je v nebezpečí.“

„Já i Němák jsme v pořádku,“ ušklíbl se Lišek.

„Já myslím opravdového přítele. Bratra v boji.“

„Na to si vzpomenu, až zase budeš v okovech.“

„Nech toho. Nemám náladu na tvoje vtípky.“ Stach seskočil z koně a zamířil do světnice. „Sundej mi tu masku. Rychle. Musím hned pryč.“

„Teď? V Noci?“

„Ano.“

„Jsi blázen. Nevíš, v jaké žijeme době? Nevíš, co se může stát?“

„Nic. Cesty jsou prý bezpečné. Řekni Němákovi, ať ráno doveze vůz do katovny. Nechal jsem ho na cestě do lesa, zdržoval mě.“

„Dojedeme pro něj teď. Jsi si jistý, že tě cestou do Stříbrné Hory nic nepřepadne?“

„Jo.“

„Noc ovládá peklo.“

„Ale já jsem Stach ze Dvanáctky. Mně peklo neublíží.“

Lišek se odmlčel.

„Ty to víš?“ zarazil se Stach.

„Slyšel jsem o tom. Ale nevěřím tomu.“

„Proto se mi pekelní psi vyhýbají, proto můžu jezdit v noci naprosto bezpečně. Pekla se my, proklatí, bát nemusíme. Horší je to s lidmi. Ti nás chtějí zabít.“

„Tak máš alespoň příležitost to zjistit.“ Lišek opatrně stáhl Stachovi z hlavy masku starého Blahoty.

„Budu mít brnění.“

„A pro jistotu si vezmi kápi.“

„Jojo.“

„Hele, Stachu. Noc není jenom ďáblova čeládka. Už před příchodem Temného pána byli v lesích nebezpeční tvorové,“ varoval opět Stacha Lišek.

Stach nad Liškovým varováním mávl rukou, ale na jeho slova si vzpomněl, když ho kousek za Pár Duby přepadlo několik loupežníků. Nebyli moc schopní a, bohům žel, nebyli ani moc bohatí. Stacha příliš nezdrželi, takže dojel do Stříbrné Hory před svítáním. Překvapením pro něj bylo, že brána do města byla otevřená, díky čemuž nemusel otravovat městskou hlídku. Ostatně, hlídka ležela namol opilá kousek od brány. Projel Stříbrnou Horou a dojel až k Černobogově chrámu.

Zde ho čekalo další překvapení. Zeď okolo Černobogovy svatyně byla pobořená a poničená.

To na jednu stranu Stacha znervóznilo, ale na druhou stranu byl rád, že se nemusí zdržovat u další brány. Přeskočil s koněm rozbořenou zeď a najel na cestu. Nezdržoval se procházkou po Černobogově svatyni a rovnou zajel až do zahrad, kde byly cely kněžích a kde předpokládal, že najde Pačeje, pokud je ještě naživu.

Cely kněžích stály tak, jak je naposledy opouštěl. Před Pačejovou seskočil z koně a rozkopl dveře.

„Pačeji! Vstávej!“ houkl do tmy.

Lehký záblesk kovu ho varoval. Uhnul jen o zlomek vteřiny před ostřím. „To jsem já!“ zařval.

„Já?“ opakoval ironicky Pačej.

„Pačeji. To jsem já, Stach,“ řekl Stach tišším hlasem a rychle uskočil. Ozvalo se hvízdnutí ostří.

„Jsi duch Stacha?“

„Jasně. A přišel jsem tě varovat,“ znovu Stach uskočil.

Nebylo to nic platné, jeho brnění rachotilo a ukazovalo Pačejovi cíl.

Rychle zvedl ruku a Pačejův meč se zasekl do kovu.

„Na ducha jsi moc hmotný.“ Pačej vypáčil meč ze Stachova zápěstí.

„Ty idiote se spálenou držkou, já tě tu, ty zkurvysyne, zachraňuju, a ty mě tu mlátíš mečem!“ zařval Stach.

„Stachu! Teď tě poznávám. Nejsi mrtvý?“ zarazil se Pačej.

Někdo skočil Stachovi na záda a srazil ho k zemi. Stach cítil, jak mu po zádech zaskřípal kov o kov, jak se ten někdo na jeho zádech snažil dostat přes brnění něčím železným k jeho ledvinám. Stach sebou mrsknul, až to zarachotilo, jako když se sesypou hrnce v kuchyni, a vysmekl se zpod postavy nad sebou. Meč se mu někam zakutálel, proto rychle hmátl po dýce.

„Dost! Je to přítel,“ vykřikl Pačej.

Všichni strnuli.

„Kdo je přítel?“ zeptal se opatrně Stach.

„Oba.“ Pačej se snažil vykřesat jiskru a zapálit troud. Jiskry mírně osvětlovaly okolí. Stach sledoval zahalenou postavu. „To není přítel. Je to zabiják z východu, assassin,“ ukázal Stach na postavu se zahaleným obličejem. Postava shrnula kapuci. Teprve teď si Stach všiml typických jizev na tváři.

„Trojan?“ zeptal se pro jistotu.

Velekněz Černobogova chrámu mírně kývl hlavou.

„Co tu děláš?“ zeptal se Stach.

„Dost divná otázka,“ zasyčel Trojan. „Chráním přítele. Ale co tu děláš ty? Naposledy tě viděli se houpat na šibenici.“

„Dlouhá historie. Můžeme mluvit o samotě?“ otočil se k Pačejovi.

„Jsme o samotě.“ Pačejovi se konečně podařilo rozsvítit svíčku. „To je správná otázka, Stachu. Co tu děláš? Máš být mrtvý.“

„Nejsem, jak vidíš. Ale ty můžeš za chvíli být.“

„Assassini. Víme o nich.“ Trojan si znovu navlékl kapuci na hlavu.

Stach mlčel. Pačej si sedl na lůžko a lehce kopl ke Stachovi jeho meč.

„Ano. O assassinech víme,“ potvrdil. „Ale ty jsi nás překvapil. Povídej.“

Stach se úkosem podíval na Trojana. „Musí tu být?“ zeptal se Pačeje.

„Věřím mu. Stejně jako věřím tobě.“

Stach si sedl na židli u stolku, na kterém bylo rozloženo několik pergamenů. „Dobrá.“ Zamračeně se podíval na postavu v kápi. „Řeknu vám, co uznám za vhodné.“

„Začni tím, jak to bylo s těmi penězi, které jsi prý ukradl,“ zvedl Pačej mírně ruku.

Stach se dal do vyprávění.

„Tak takhle se to všechno seběhlo,“ pokýval hlavou Pačej. „To zapadá do mojí teorie, že se Bohdal paktoval s nepřítelem už dříve.“ Podíval se na Trojana. Postava v kápi mírně kývla hlavou.

„Hospodský v Krudomu prozradil, kde jsi. Jdou po tobě,“ připomenul Stach cíl svojí návštěvy. „Musíš pryč.“

Trojan mírně kývl hlavou. „Má pravdu. Musíš odjet. Náš plán se prostě začíná uskutečňovat dřív, než jsme počítali. Bohové tomu tak chtěli.“

„Jaký plán?“ zajímal se Stach.

„To by bylo na dlouho,“ mávl rukou Trojan. „Pačej ti to vysvětlí cestou, pokud bude chtít.“

„Hmmm.“

„Vyrazíme hned ráno.“ Pačej vykoukl ven. „Vlastně za chvíli.“ Zálibně sledoval koně venku. „Ten druhý je pro mě?“ ukázal na Stachova náhradního koně.

„Oni vlastně nejsou moje. Patří pořád ještě Dervanovi, rychtářovi z Pár Dubů. Vzal jsem si je na cestu, protože můj kůň už je, chudák, přece jenom starší a pomalý.“

„Ty to nějak vymyslíš,“ poplácal Pačej Stacha po rameni.

„Nemůžeš pěšky? Zrovna ten druhý ztratil podkovu, musí se okovat a ten první je nějaký jankovitý,“ lhal Stach. „Budu muset ke kováři.“

„Co? Ke kováři? Ty máš peníze?“

„Trochu peněz mám,“ potvrdil Stach neurčitě.

„Mohli bysme do bordelu,“ navrhl Pačej.

„Pačeji,“ Stach zavrávoral. „Jde po tobě horda assassinů z východu, a ty přemýšlíš, jak si zapíchat?“

„No, předpokládám, že nás čeká dlouhá cesta. A nemám chuť si ho honit někde za bukem. Nebo za borovicí. Pozveš mě?“

„No, rozhodně ne. To je na podkovu a na jiný výdaje,“ odmítl Stach.

„Bordel jsou jiný výdaje. Hele, pokud je pravda, že v Krudomu nemůžeš vylézt ven se svojí držkou, tak kam si chodíš ulevit? Neříkej, že s maskou starýho Blahoty.“

„Je pravda, že ženskou už jsem neměl, ani nepamatuju,“ souhlasil Stach. „A, u všech bohů, chybí mi to.“

„Tak vidíš. Bordel je skoro při cestě,“ zalhal Pačej.

„Tak jo. Ale jen jedno číslo,“ zvedl Stach výhružně prst.

„Jasně,“ ironicky se zasmál Pačej. „Jdu si pro masku.“ Začal se hrabat v hadrech u postele.

„Vem si raději brnění,“ houkl na něj Stach.

„Stachu,“ zvedl Pačej hlavu nad postel, „já si nedělal prdel. Já opravdu přestal žít světským životem. Brnění jsem prošoustal už před několika měsíci.“

„Ty ses zbavil brnění?“ Stach složil obličej do dlaní. „Proč já vlastně zachraňuju takovýho idiota…“

V bordelu po ránu nebývá moc plno, tak byli obslouženi rychle, i když bez zívání a otrávených obličejů se to neobešlo. Pačej se rozčílil a rozkřikl se, že za takové služby ho tam vidí naposledy, což dámám viditelně zvedlo náladu, i když mu nikdo nevěřil. Dopoledne vyrazili severní branou ze Stříbrné Hory. Stachovi návštěva bordelu opravdu prospěla a plánoval si, že se tam ještě odpoledne vrátí. To byl také jeden z důvodů, proč Pačeje doprovázel kus cesty. Teprve odpoledne, když si nakrátko sedli na rozcestí u Posvátného dubu, se s Pačejem rozloučil.

Poustevník, který se k nim přiblížil a nejspíš tu i někde přebýval, se s brbláním otočil, když se na něj Stach zamračeně podíval.

„Nejedeš se mnou?“ ujišťoval se Pačej.

Stach zavrtěl hlavou. „Mám tam nevyřízený účet. A pár lidí, o které se musím postarat. Možná později.“

„Když budeš něco potřebovat, najdeš mě?“ ujistil se Pačej.

Stach se zasmál. „Jsi nepřehlédnutelný. Bohužel, i pro tvé nepřátele.“

Pačej kývl hlavou a otočil se ke svému koni.

„Jedeš domů?“ zeptal se Stach.

Pačej se zarazil s rukama na sedle. „Domů?“ opakoval. „Kam domů?“

„Měl bys převzít vládu.“

Pačej nehybně stál s rukama na hrušce sedla.

„Vládu na knížectvím,“ dodal Stach.

Pačej mlčel. Až po chvíli pustil sedlo a lehce plácl koně po pleci. „Ty víš, kdo jsem?“ zeptal se.

„Mého otce popravili na Starém náměstí v Práhu. Se šestnácti dalšími.“

Pačej se otočil a sledoval Stacha. „Ty jsi Stach, Stach Drobek, syn…“ řekl překvapeně.

„Ano,“ přerušil ho Stach.

Pačej si sedl do trávy a pokynul Stachovi, aby si sedl naproti němu. Chvíli se měřili pohledy.

„Jak dlouho to víš?“

„Že jsi knížecí syn? Od první chvíle, kdy jsem tě viděl v tý hospodě. Tehdy jsem tě chtěl zabít.“

„A proč jsi to neudělal?“

„Bylo tam moc svědků. Přece jenom, zabít knížecího syna, byť vyvržence, to je něco jinýho než podříznout krk sedlákovi.“

Pačej mlčel. Chvíli bylo ticho.

„Ale, táhli jsme to spolu dýl. Mohl jsi kdykoliv. Ve spánku, v lese…“ Pačej ukázal bradou na dýku na Stachově opasku.

„Mohl,“ souhlasil Stach. „Ale nějak to nešlo. Vlastně, dokonce jsem začal mít i výčitky za tohle.“ Ukázal na Pačejovu hlavu, na místa, kde normální lidé mají uši.

Pačej si jednou rukou přejel místo na boku hlavy. „Narafičil jsi to?“ zeptal se

„Ne. U všech bohů ne,“ zvedl Stach prsty. „Ale opil jsem tě… A sebe taky.“

„Byl jsem tak opilej, že jsem neviděl čísla na kostkách.“

„Já taky,“ přiznal Stach.

Oba chvíli mlčeli.

„Jak tedy víš, že jsem prohrál?“ zeptal se Pačej.

„Ty jsi praštil vzteky pěstí do stolu. Tak jsem předpokládal, že jsem vyhrál. A když jsem ti uřízl to ucho, tak jsi neprotestoval.“

„A to druhý?“

„To jsem vyhrál.“

Chvíli mlčeli.

„Myslím,“ dodal Stach.

„Možná jsem neprohrál.“

„Máš uši? Nemáš. Tak jsi prohrál,“ zvedl se Stach ze země.

„Bylo mi třináct,“ řekl Pačej.

„Co?“

„Bylo mi třináct. Byl jsem hloupej a namyšlenej. Když mi moji rádci, včetně tvého otce, radili, poslechl jsem je.“

„Oni ti radili, abys svrhl knížete?“

Pačej kývl.

„Říkali, že je můj otec slaboch, že zaprodává naši zemi. Já že budu lepší kníže.“

„A ty jsi jim naslouchal?“

„Bylo mi třináct. Mazali mi med okolo huby a já jim věřil.“

Stach si znovu sedl do trávy. „Mého otce popravili. Mě vyhnali z našeho rodinného sídla. Zůstala mi jen drátěná košile, co mám na sobě. Teda, co jsem měl na sobě tehdy. Protloukám se světem jako potulný rytíř,“ stěžoval si.

„Obelhal jsi svého knížete. Uřízl jsi mu uši a zohavil jsi ho. Víš, jaký je za to trest?“

„Ale nejsi kníže.“

„Jsem kníže vyděděnec. Vyhnanej z hradu, protloukám se světem jako potulný rytíř.“

Znovu seděli a měřili se pohledem.

„Zasranej osud,“ ulevil si Stach. „Myslíš, že máš šanci usednout na knížecí stolec?“

„Nevím, asi ne. Ale jsem poslední z knížat téhle země.“

„Knížectví vládne zlo. Místo Práhu roste město z černého kamene. Rytíři, kteří za něco stáli, jsou po smrti a ostatní stojí za hovno. Nemáš naději.“

„Já vím. Budu objíždět okolní země a žádat o pomoc. Třeba mi dají pár zlatých a budu moct zaplatit ten dluh, co mám v bordelu. A u tebe.“

„To zní rozumně.“

Pačej se pousmál zjizvenými rty.

„Jak ti mám vlastně říkat? Zase kníže Vlastislave?“ zvedl Stach tázavě obočí.

Pačej se zvedl, přešel ke svému koni a naskočil do sedla.

„Jak kdy. Na veřejnosti kníže Vlastislave. V soukromí jsem pořád Bezuchý Pačej.“

Stach se zvedl z trávy.

Pačej popojel pár metrů, pak trhl otěžemi a zastavil koně.

„A, Stachu,“ řekl, když se kůň točil. „Díky. Za všechno. Hlavně, že jsi mě tehdy nezabil. Kdybych byl mrtvý, nepoznal bych nikdy tak dobrého přítele!“ Otočil koně a vyrazil.

Stach zvedl ruku na pozdrav.

Stach většinou splnil, co slíbil. Tak například, když si slíbil, že ještě jednou navštíví bordel, tak svůj slib splnil. A když večer vyšel trochu vratkým krokem z bordelu, byl bylo mu dobře jak na těle, tak na duši. Pomalu, veda koně za uzdu, přeskakoval výmoly a bahno na cestě a procházel Stříbrnou Horou.

Město se od jeho poslední návštěvy změnilo. Ne o moc, ale změnilo. Bylo hlučnější a opilejší. Hospody byly otevřené a praskaly ve švech. Všude bylo hodně opilých, a to nejenom chlapů, ale i ženských, což Stacha docela mrzelo. Ne proto, že by s válejícími se ženskými nějak soucítil, ale dobrá polovina z nich byla opilá tak, že se mohl obsloužit a ušetřil by peníze za bordel. Ale na druhou stranu, když se rozhlédl okolo, tak viděl, že tenhle nápad neměl jenom on. Ulice okolo hospod byly docela plné souložících. Váleli se v bahně a odpadcích, a když si udělali dobře, vrávoravým krokem zapadli do nejbližší krčmy a dál se věnovali pití. Stach opatrně prokličkoval až k Černobogově chrámu. Opět obešel svatyni a zašel do zahrad. V Pačejově cele zmačkal kusy hadrů a složil je na postel tak, aby pod dekou připomínaly spící tělo. Koně uvázal u nejbližšího stromu a sedl si do stínu tak, aby viděl temný obrys dveří Pačejovy komůrky. Meč si připravil do ruky a číhal.

Během chvilky dostal neurčitý pocit, že tu není sám.

„Mám pocit, že jsme měli stejný nápad,“ ozvalo se šeptem vedle něj.

„Trojan?“ zašeptal.

„Tak.“

Stach se překvapeně odmlčel.

„A kde máš další svoje ozbrojence?“ zeptal se po chvilce.

„Jsem tu sám.“

„Ty si věříš.“

„Chci se s nimi domluvit.“

„Domluvit? To mě nenapadlo,“ přiznal Stach.

„Protože jsi rytíř. Já kněz.“

„Aha. To jsi mi to teda vysvětlil,“ urazil se Stach.

Chvíli bylo ticho.

„Ty víš, kam jede Pačej?“ zeptal se Stach Trojana.

„Ano.“

Stach čekal. „Kam?“ zeptal se po chvilce.

„Do Germanie.“

„Shánět vojsko?“

„Podporu.“

„Bude to těžké.“

„To bude.“

„Moc sdílný nejsi.“

„Promiň, Stachu, ale čím míň víš, tím méně někde prozradíš. Třeba nevědomky.“

Chvilku bylo ticho. Bylo slyšet, jak Trojan nervózně poposedl. „Čekal jsem, že budeš protestovat.“

„Byl jsem párkrát u mučení. A vím, že dobrý kat dostane z kohokoli cokoli. Jediný, co z něj nedostane, je to, co ten dotyčný neví.“

„Pravda.“

„Trojane, projížděl jsem Stříbrnou Horou. Tolik opilců nebylo ani v Práhu.“

„Byla velká úroda. Zbylo hodně obilí, tak se z toho udělal chlast. A ovoce letos bylo také hodně. A je teplo a vlhko, rychle to kvasí.“

„V Krudomu byla také velká úroda. A není to takové.“

„Ale v Krudomu odevzdáváte část úrody vašemu pánu. Stříbrná Hora je knížecí město. A kníže padl. Není komu platit daně.“

„Ale kníže…“ odmlčel se Stach.

„Myslíš kníže Vlastislav?“ zeptal se Trojan.

„Ano. Nebyl jsem si jistý, jestli to víš.“

„Vidíš. A já zase nevěděl, jestli to víš ty.“

„Tak. Trochu jsme postoupili. Pokud je kníže Vlastislav, tak je komu platit daně.“

„To, že je kníže Vlastislav, víš ty, já, on a ještě pár lidí. Tak jak chceš vybírat daně?“

„To je pravda.“

Klábosili až do svítání. K ránu Stach usnul a probudil se, až když mu nějaký zakuklenec od Trojana donesl džbán vody a trochu chleba. Trojan zmizel. Stach se s ním sešel ve svatyni, kde se zrovna modlil k Černobogovi. Stach si pro jistotu odbyl také svoji modlitbu. Venku se rozloučili. Trojan Stachovi vysvětlil, že si to s cizinci vyřídí k oboustranné spokojenosti, a Stach mu věřil. Navíc byl nervózní, co se za dobu jeho nepřítomnosti událo doma. Teprve, když vyjel na cestu, uvědomil si, že tomu polorozbořenému stavení začal říkat domov.

Díl II. – Příležitost pro sedláka

Kapitola první – Přepadení (10. 11. 1401)

Stacha probudila slepice, která se mu procházela po ložnici a hledala něco k sezobnutí. Stach ji chvíli pozoroval, potom vstal, rychlým chvatem slepici lapil, prošel s kurem kuchyní a vyhodil ho otevřenými dveřmi na dvůr. „Němáku, ty hovado, zavírej dveře!“ zařval na dvůr.

Němák mávnul rukou a dál se snažil podepřít chlívek, který se kácel na stranu, nějakým kůlem. Stach zabouchl dveře ve chvíli, kdy se chlívek sesypal. Ozvalo se vyčítavé zakvičení prasete a další rachot padajícího dřeva.

Stach se podíval na prázdný stůl. „Co snídaně?“ zavolal k zavřeným dveřím, ale dál Němáka neotravoval. Zapálil svíčku a pomalu sešel dolů do sklepa.

Lišek zrovna stoupal po schodech nahoru. „Co to bylo za rachot?“ zeptal se.

„Chlívek to vzdal,“ vysvětlil Stach a sešel dolů. Nabral si do džbánu pivo a mohutně se napil.

„Proč mi nechceš dělat snídani?“ zeptal se vyčítavě Liška. „Nevidíš, že Němák to nestíhá?“

„Je mi docela odporné hrabat se ve vašem jídle,“ vysvětlil mu Lišek.

Stach si sedl na rozvrzanou trojnožku. „Všechno se tu sype,“ povzdechl si.

„Blahota asi moc práce nezastal, tak to tu zchátralo. Chtělo by to tak ještě jedny mužské a jedny ženské ruce.“

„Mohl bych koupit nějakého otroka. Ale co když nás prozradí?“ Stach se natáhl po uzence, utrhl ji a pomalu ji pojídal. „Je to problém.“ Stach vyplivl kus kosti, který ucítil v mase. „Ale s Němákem tohle stavení asi dohromady nedáme. Chybí nářadí, máme jen jednu sekeru, nůž a dýku. Několik řetězů, pár popravčích mečů. Motyku a lopatu. To je všechno. Ostatní Blahota prodal, aby měl na jídlo.“

„Peníze máme. Nářadí nakoupíme, to není problém,“ odporoval Lišek. „Máme koně. A dobré koně. Prodáme je rasovi, až cena půjde výš.“

„Ras ví, že ty koně nemáme komu prodat. Tak čeká. Ten s cenou výš nepůjde.“ Stach znovu kousl do kosti a znechuceně odhodil uzenku. „Tohle se nedá žrát. Ten Němák neumí ani nakrájet maso, aby to nebylo i s kostma.“

„Pořád si myslím, že bychom ty koně mohli nabídnout Bohdalovi.“ Lišek znechuceně odstrčil nohou zpola snědenou klobásu. „Jsou to dobří koně.“

„Bohdalovi?“ Stach se sehnul, sebral odkopnutou klobásu, lehce ji otřel od prachu a znovu se do ní zakousl. „Bohdalovi nikdy,“ pokračoval s plnou pusou. „A hlavně, určitě by je sebral a nic by mi nedal. To radši na maso rasovi. Ať tratíme, ale Bohdalovi ne.“

„Dobrá,“ zvedl Lišek ruku. „Bohdalovi koně ne. Možná bys mohl s Němákem zajet někam dál, třeba do Městce nebo do Stříbrný Hory a tam nakoupit nářadí a otroky. Mohl by se v okolí vymýtit les a osít.“

„Blázníš? Budu dělat nějakýho drnohryza?“ šklebil se Stach a vyplivoval kousky kosti.

„Proč ne?“

„Jsem tu jen na čas. Než zabiju Rabu a Bohdala.“

„Už jsi tu dlouho. A zvykl sis tu. Máš tu klid. Tak, až zabiješ Rabu a Bohdala, a pokud to přežiješ a nepřijde se na tebe, tak si tu můžeš v klidu přemítat o světě.“

„Pokud zabiju Rabu a Bohdala, asi tu zůstat nemůžu.“

„Dobrá. Když budeš muset utéct, je velká šance, že to tady zůstane, protože místo po katovi nikdo nechce.“

„To je pravda,“ připustil Stach.

„A není to špatné místo. Půda je tu dobrá, voda nedaleko,“ ukázal Lišek směrem k říčce.

Stach sledoval jeho ruku, což ve sklepení nemělo velký efekt.

„A toho dřeva v okolí,“ dodal Lišek.

„To jo,“ neochotně připouštěl Stach.

„Chtělo by to zjistit, co vlastně patří k městskému katu. Jestli nemá ještě třeba nějaké pole někde u města.“

„A co s tím?“

„Blahota je možná někomu pronajímal. Nebo leží ladem. Mohlo by z nich něco být.“

„Hele, to je pravda. A mohl bych to chtít i zpětně, po nájemci.“ Stachovi v očích zasvítily nebezpečné plamínky. „Jenže jak to zjistím?“

„To zjistíš na radnici.“

„Ale jak? Nemůžu přece přijít a říct: Hele, Ctirade, potřebuju vědět, jestli mi v městě nebo v jeho okolí něco nepatří. To si bude myslet asi divný věci.“

„Ty si něco vymyslíš. Nejsi přece žádný hlupák,“ usmál se Lišek.

Stach znejistěl.

Další den ráno zajel Stach do Krudomu. Prošel náměstí a trh, jak mu kdysi poradil Lišek, aby lidé věděli, že je, a nezapomněli na něj. V poledne uviděl před radnicí stát oba městské biřice, takže věděl, že Ctirad už je v práci.

Právě když vcházel do dveří radnice, ozval se dusot koní a na náměstí vjelo šest rytířů na koních, brnění celé začernělé, přes koně černou látku. Najížděli do lidí a ti museli uskakovat. Stacha svrběly ruce, ale uznal, že proti šesti nemá šanci, tak zaplul do radnice. S hekáním vystoupal po schodech, opatrně zaklepal a vstoupil. Ctirad stál u okna a sledoval náměstí.

„Co tu chceš, Blahoto?“ zeptal se, aniž se otočil.

„Mám prosbu, rychtáři. Mluvil jsem se sedlákem Provodem, kvůli pozemkům,“ zavzdychal Stach.

„A co má být?“

„Mám pocit, že mám kus louky v jeho pozemku. Napadlo mě, že bych mu to prodal, ať si z toho udělá pole.“

„Nevím, o čem mluvíš. Tady patří všechno Bohdalovi a vy jste jen nájemci. Tak se netlač moc k majetku, aby tě nedonutil platit mu daň.“ Ctirad se opřel oběma rukama o zárubně oken a více se naklonil z okna.

„Já si už moc nepamatuju, jak je ten kus velký.“ Stach dělal, že přeslechl Ctiradův výklad. „Mám pocit, že si posunul hraniční kameny a každý rok mi z toho kousek ukrajuje. Šel jsem nedávno kolem, je to taková nudle, jako dlaň to je. Říkám si, že to není možný, aby to bylo tak málo. Pamatuju si, když jsem byl malý, tak byl ten kus mnohem větší.“

„Malý? Copak ty tu jsi od dětství?“ zeptal se Ctirad.

„Chtěl jsem říct mladší.“ Stach se kousl do jazyku.

Ctirad mlčel. S rukama za zády sledoval náměstí. „Jsi tu od dětství. Zdědil jsi to přece po svém otci a ten zase po svém otci,“ řekl nevýrazným hlasem Ctirad.

„Jistě,“ potvrdil Stach.

Oba mlčeli. Ctirad občas nespokojeně zavrtěl hlavou směrem ven.

„Pane?“ zeptal se po chvíli ticha Stach.

„Vidíš to?“ Ctirad ukázal bradou na náměstí. „Vidíš je?“

Stach se přišoural ke Ctiradovi. „Černé pány? Patří k Bohdalovi?“ zeptal se.

„Berou majetek a vesničany. Vezou je do Práhu.“

„Tihle rytíři jsou z Práhu?“ divil se Stach.

„Ne,“ zavrčel Ctirad. „Tihle rytíři patří Bohdalovi. Chce to poslat do Práhu. Celej se může přetrhnout, jen aby se zavděčil.“

„Zavděčil? Komu? Proč?“

„Divné zprávy, Blahoto. Divné zprávy přicházejí z okolí.“

„Nerozumím.“

„Ve Stříbrné Hoře vypálili všechny svatyně. Všem bohům. Kromě svatyně Černoboga.“

„Ve Stříbrné Hoře?“ Stachovi poklesla čelist. „Kdy se to stalo?“

„Před pár dny.“

„A kdo je vypálil? Hordy z Práhu?“

„Ne. Místní chátra.“

Stach chápavě pokýval hlavou. „Dalo se to čekat. Slyšel jsem, že po té velké úrodě tam jen pijou a šukají.“

Ctirad mlčel. Venku se ozval pláč a jekot nějaké dívky.

„Prasata.“ Ctirad sevřel ruce v pěst. „Táhnou tu holku za vlasy.“

Stach sledoval, jak rytíř v černém táhl nějaké děvče za vlasy a potom s ní mrštil proti hrnčířově stánku. Ozvalo se řinčení a rachot, jak se stánek skácel i s dívkou. Ctirad se otočil od okna, aby se na to nemusel dívat. Stach dál sledoval výjevy násilí venku.

„Přišly zprávy i odjinud. Lůza zapaluje hrady a bohaté statky.“ Bylo slyšet, jak si Ctirad nalévá víno do poháru.

„V katovně lůza nic nenajde,“ odsekl Stach. „Proč to ten Bohdal dělá? Co tím sleduje?“

„Rozhodl se poslat do Práhu nějaké dary. Aby věděl, na čem je. Posílá vůz plný darů. A otroky.“

Stach mlčel.

„Co ty na to?“ zeptal se Ctirad.

„Přišel jsem zjistit, jak je to s tou půdou,“ otočil se Stach od okna.

Ctirad zavrtěl hlavou. „Rodiče přicházejí o svoje děti, a vy se tu handrkujete o pár kousků země.“

Stach pokrčil rameny. „Já nemám děti.“

Ctirad se na něj znechuceně podíval. „Dojdi za písařem, ať ti ukáže, kde jsou zaknihovány tvoje pozemky.“

Stach poděkoval a mírně se uklonil. Mezi dveřmi se mimoděk zeptal: „Kdy je odvážejí? Myslím ten vůz a ty otroky.“

„Tak, co jsi zjistil?“ Lišek stál na schodech do sklepa a vzhlížel nahoru.

„Mám v pachtu kus pole okolo katovny.“

„Kus pole?“

„Asi to patřilo k původní smlouvě s katem, aby neumřel hlady. Ale ani Blahota, ani jeho předci nikdy ten les nevykáceli.“ Stach sedl ke stolu, kde mu Němák prozíravě připravil kus masa.

„A nebylo písaři divné, že se vyptáváš?“ Lišek vyšel ze sklepa a sedl si proti Stachovi.

„Bylo. Říkal, že nikdy neslyšel o tom, že bych měl louku blízko města. Má mě za blázna a nejspíš to už i vyzvonil Ctiradovi.“

„A to je možná dobře.“

„Také si myslím. Ale všiml jsem si něčeho jiného. Bohdal obarvil svoje rytíře na černo.“

„To mě ani nepřekvapuje.“

„Rozhodl se poslat do Práhu dar. Vůz s nějakým obilím, nářadím a nějakými lidmi.“

„Otroky?“

„Ne, otroky ne. Co jsem nenápadně vyzvěděl, sebral nějaké vesničany z okolí.“

Lišek mlčel.

„Většinou sirotky, takový ty, co spíš překáželi.“

„Nevíš, co jsou zač? Ti vesničani?“

„Ti mě nezajímají. Ale možná je v tom voze i nějaké zlato a stříbro.“ Stachovi se zablýskalo v očích.

„Máš na ten vůz zálusk?“ Lišek se zvědavě zadíval na Stacha.

„To víš, že ano.“

„Ale ten vůz má ozbrojený doprovod.“

„To ano. Šest černých rytířů.“

„A to jsi zjistil od Ctirada?“

„Ne. Ctirada se raději už na nic neptám. Mám pocit, že něco tuší. Venku jsem ale potkal Všetu. Toho vojáka od Bohdala, s tou poraněnou rukou. Nenápadně jsem se ho poptal po zdraví, jestli se ta ruka už úplně uzdravila a tak. A potom jsem se zeptal, jestli taky pojede s tím vozem, co se o něm tak mluví. Říkal jsem si, že kdyby ho snad doprovázel Bohdal, nebo Raba, že bych je mohl… No, však víš. Ale prý nejede. Bohdal posílá svoje nejlepší rytíře, a on je jen obyčejnej pěšák.“

„Kolik že je těch rytířů?“ zamyslel se Lišek.

„Šest.“

„To je hodně.“ Stach mlčel a přemýšlel.

„Kolik vybrali těch vesničanů?“ zeptal se Lišek.

„Já nevím. Asi osm. Nebo deset,“ probral se Stach z přemítání.

„Mládence? Děvčata?“

„Myslím, osm kluků a dvě holky.“

„Ti půjdou s nimi?“

„Já nevím, ten plebs mě nezajímá. Jen kdyby šlo zařídit, aby s nima jel Bohdal nebo Raba.“ Stach sevřel nůž, kterým krájel maso, až mu klouby zbělely.

„Zase ta obehraná písnička. Tohle je také dobré. Jídlo a nářadí,“ přemýšlel Lišek nahlas a zpoza obočí sledoval Stacha.

„Pokud tam bude zlato.“

„Hledej v tom i něco jiného,“ poučoval Lišek.

„A co?“

„Pokud ten vůz dostaneme, potupíme Bohdala i Rabu.“

„To je přece jasné.“

„Představ si, jak ho zesměšníme. Šest jeho rytířů, těch nejlepších.“

„A kdyby tam bylo zlato…“

„Jídlo a nářadí. A zlato. A ti vesničani.“

„Jaký vesničani?“ Stacha rozhodně vesničani nezajímali. „Jo, ty co posílá,“ vzpomněl si.

„Víš, kudy pojedou?“

„Nejedou přes Pár Dubů, to je zajížďka. Dokonce ani nepojedou přes Krudom. Sjedou dolů z hradu, pod kopcem to vezmou na Město Heřmana z Mrtic (=Heřmanův Městec, pozn. aut.). Chtějí vyjet co nejdřív, aby do tmy stihli do Slavčasu (=Čáslav, pozn. aut.).“

„Slavčas?“ Lišek si nebyl jistý. „Kdeže to je?“

„Dost daleko. Tak na půl cesty k Práhu. Tomu místu se říká tak proto, že když jsi ráno vyjel z Práhu a stihl jsi to do setmění, tak jsi slavil čas,“ vysvětlil Stach Liškovi.

„Neznám. Ale znamená to, že vyjedou ještě za tmy.“

„Asi.“

„Já asi vím, kudy pojedou. To je málo užívaná cesta. To je dobře, nebudou svědci,“ uvědomil si Lišek.

„Já tu cestu neznám. Nejsem zdejší,“ mračil se Stach.

„Já ano. Na cestě jsou dvě vesnice. Mezi nimi je rozcestí a spálená hospoda. Jsou tam skoro neznámé cesty vedoucí k bývalým samotám. Ty jsou opuštěné, od útoku ďábla.“

„Víš to určitě?“

„Vím. Chodím tam v noci,“ kývl Lišek mírně hlavou.

„Vyjedou ráno,“ tipoval Stach, „aby byli do večera nebo do odpoledne v Městci. Pokud je dostaneme, tak vezmeme zlato a co pobereme a přes ty samoty se dostaneme ke Krudomu. Ten obejdeme a do večera jsme doma.“

„A co když tam zlato nebude?“

„Tak vezmem něco jinýho,“ rozhodil Stach rukama. „Zabijeme jezdce a na jejich koně přeložíme náklad.“

Lišek se drbal na bradě. „A co sebrat celý vůz?“ řekl po chvilce.

„Jak to myslíš?“ nechápal Stach.

„Sebereme vůz. Pojedeme přes noc a ráno bychom měli být v katovně.“

„Blázníš? Najdou nás podle stop kol.“

Lišek přemýšlel. „Pojedeme k Heřmanovi. Před ním odbočíme na sever. Pojedeme, dokud se nedostaneme na západní cestu z Krudomu. Budeme se vracet do Krudomu a u Belan odbočíme až na severní cestu, co vede k Pár Dubům. Nepojedeme samozřejmě do Pár Dubů, ale odbočíme ke Krudomu, a před ním to stočíme do katovny. Cesty jsou vyschlé, bude se to krýt se stopami jiných povozů. A nikoho nenapadne, že objíždíme Krudom v takové vzdálenosti.“ Lišek kreslil na stůl v rozlitém pivě mapu cesty.

„To nestihneme.“

Lišek v duchu počítal. „Odbočíme tedy dřív, u té rybářské vesnice.“

„A co vesničani?“

Lišek vstal a přecházel z místa na místo. U schodů do sklepa se zastavil a otočil se ke Stachovi. Než ale stačil něco říct, Stacha něco napadlo. „Rybářská vesnice. Tam je rybník? Řeka?“ zeptal se Liška.

„Spíš říčka. A rybníky také.“

„Bažiny? Blata?“

Lišek kývl.

„Pokud odbočíme tam, může to vypadat, že vůz se utopil v bažinách.“

„A co ti otroci?“

„Který zase?“ zamračil se Stach.

„No ty, co veze ten vůz.“

„Jo, tyhle,“ vzpomněl si Stach. „Ty samozřejmě zabijeme. Já je rozsekám a nahážeme je do bažiny.“

Liškovy oči ztvrdly. „Nezabijeme,“ řekl rozhodně.

„To teda zabijeme.“ Stach sevřel rukojeť nože.

„Nezabijeme.“

„Řekni mi nějaký rozumný důvod, proč je nezabít.“

Lišek přemýšlel. Stach se vítězoslavně usmál a pustil nůž.

„Protože tě o to žádám,“ rozhodl Lišek. „Z přátelství.“

„To nemůžeš,“ protestoval Stach.

„Proč ne?“

„To se nedělá. O něco takového žádat.“

„Dobře.“

„Dobře co?“

„Dobře je to, že se to nedělá,“ mile se usmál Lišek.

„Takže?“

„Takže tě žádám, abychom je nezabili.“

„Ale vždyť jsme se dohodli, že se to nedělá.“

„No a?“

„Nemůžeš mě žádat o něco, když se to nedělá.“

„Proč?“

„No, protože se to nedělá. Žádat o něco takového.“

„A přesto jsem tě o to požádal. I když se to nedělá.“

Stach lapal po dechu a snažil se utřídit myšlenky. Ale čím více se snažil, tím více mu unikala souvislost.

„To se přece nedělá,“ usoudil nešťastně.

Lišek vystoupil z přítmí sklepa a sedl si proti Stachovi. „Pokud je osvobodíme, zabijeme tři mouchy jednou ranou,“ pokračoval.

„My?“

„Ty, já a Němák.“ Lišek čekal, že Stach zase začne protestovat ohledně Němáka, ale Stach mlčel.

„Osvobodíme ty lidi, sebereme, co se dá, a přivedeme Bohdala do nepříjemné situace.“

„A hlavně – je tam zlato a stříbro.“ Stach konečně našel nit.

„To hlavně.“

Druhý den časně ráno vyrazil těžký vůz z Krudomu. Vezl pytle s čočkou, hrachem, obilím, sušeným a uzeným masem. Vezl i nástroje, kterých bylo prý v Práhu nyní nedostatek. Vezl i několik zbraní, staré luky a polámané šípy, rezavá brnění. Za vozem klopýtalo deset otroků. Přivázáni provazem za ruce, ve dvou řadách. Osm mládenců a dvě dívky. K čemu byli určeni v Práhu, to ještě nevěděli, o jejich osudu se ještě nerozhodlo. Nebo už možná ano.

Vůz nejel k Pár Dubům, ale vzal to přímo na západ, rovnou cestou do Práhu. Projížděl hustým lesem, přes špatně udržovanou cestu. Míjeli ho kupci a pocestní, kteří při pohledu na divný průvod ustupovali z cesty, a někteří klekali do bahna, hledíce do země, za zády překřížené prsty.

Bylo poledne, když se blížili k opuštěné a zborcené hospodě a vypálenému a zničenému hospodářství, zhruba v polovině jejich prvního dne cesty. Do odpoledne měli být v nejbližším městě, kde se chysteli přenocovat a ráno vyrážet dál. Ale nedojeli.

Sotva vjeli do míst, kde stávala hospoda a cesta se rozšiřovala, ozvalo se dunění kopyt. Černí jezdci to neslyšeli, vrzání a rachocení jejich vozu přehlušovalo většinu zvuků z okolí, a i kdyby slyšeli, stejně by je to nějak nevyvádělo z míry. Kdo by si dovolil zaútočit na Bohdalovy rytíře? Náhle se proti nim vynořil rytíř v plné zbroji cválající v rychlém tempu, kopí napřažené proti nim. Než stihli zareagovat, probodl kopím vedoucího rytíře a v plné rychlosti projel okolo. Nastal zmatek. Vedoucí rytíř ležel v bahně, rukou se držel za břich, ze kterého trčel kus ulomeného kopí, a řval bolestí. Koně se plašili, ostatní rytíři se je snažili uklidnit, tři se okamžitě vydali za útočníkem, další dva se snažili pomoct ležícímu druhovi. Jeden se snažil opatrně vytáhnout zbytek kopí, zatímco druhý na voze klidnil koně.

První vytáhnul zbytek kopí a vítězoslavně ho ukázal druhému. Ten seděl na kozlíku, jedním okem hleděl do dáli, a z druhého mu trčel konec šípu. Ten první okamžitě upustil nepotřebný kus dřeva, vyskočil na koně a rozjel se směrem k městu. Ozvalo se zadrnčení tětivy a černý rytíř v tichosti sjel z koně a zůstal ležet bez hnutí na cestě. Mezitím Stach prchal na koni úzkou cestou, tři černí rytíři za ním. V jednu chvíli Stach zazmatkoval, špatně odbočil mezi stromy a než se dostal zpátky na cestu, ztratil drahocenné vteřiny. Černí rytíři ještě více přidali, ale v místě, kde Stach tak špatně odbočil, je něco srazilo z koní. Pád z koní to byl prudký, brnění je sice ochránilo, ale než se stihli zorientovat, povstat a najít ztracené meče, stál už u nich Stach a nic neodpouštěl.

Bylo po boji. Na zemi leželi tři mrtví rytíři s probodnutými krky a nad nimi stál Stach. Ozvalo se zaržání koně a z houští vyjel Lišek, celý zachumlaný v látkách, jen oči mu svítily.

„Sundej to lano,“ ukázal mu Stach na lano natažené mezi stromy.

Zatímco Lišek uvolňoval lano, pochytal Stach koně a přivedl je zpátky. Lana přivázali rytířům k nohám, druhé konce lan k sedlům koní a vydali se k vozu. Lišek jel jako poslední a sbíral, co ještě z rytířů odpadalo.

Když dojeli k vozu, Němák už naložil dva mrtvé rytíře na vůz (třetí seděl na kozlíku) a vyrazili k Heřmanovi. Čekalo je ještě hodně práce a dlouhá cesta.

Bohdalovi trvalo nějaký čas, než zjistil, že mu vůz s rytíři zmizel. Raba se ujal vyšetřování. Do města Heřmana z Mrtic vůz nedojel. Z nějakého neznámého důvodu u rybářské vesnice ztratil směr a omylem zabočil na sever, místo na západ. Pak už ho nikdo neviděl. Podle všeho ho zastihla na cestě noc, sjel z cesty a skončil v některé z bažin v okolí.

Bohdal zuřil. Raba nechal zmrskat obyvatele rybářské vesnice za to, že neukázali povozu správnou cestu, ale všichni věděli, že to nebyla chyba obyvatel vesnice. Několik týdnů se pátralo i v okolních městech a vesnicích, ale nikde se neobjevil ani jediný náznak toho, že by se cokoliv z lidí, rytířů nebo nákladu někde vyskytlo.

Když dorazil Stach s doprovodem na silnici vedoucí k Pár Dubům, byla právě půlnoc. Zde propustil vesničany, přestože si myslel, že nejlepší svědek je mrtvý svědek. Lišek jim ukázal cestu k Pár Dubům, doporučil jim, aby město obešli a potom se vydali na východ. Pokud budou mimo dosah Bohdala, budou v bezpečí, mohou se někde usadit pod lepším pánem. Stach je ještě varoval, že pokud o tom, co se stalo, někdo někdy promluví, poznají jeho hněv všichni jejich blízcí příbuzní, vzdálení příbuzní, přátelé, všechna domácí zvířata a vzdálení příbuzní a přátelé jejich zvířat.

Potom je opustili a vyrazili ke katovně. Cestou sundali rytíře, které Němák obratně přivázal ke koním tak, že vypadali jako živí jezdci. Odebrali jim cenná brnění, těla rozsekali na kusy a naházeli do bahnitého břehu říčky, která protékala kus od katovny a vtékala do Krudomu.

Do katovny dorazili před svítáním. Vůz nechali na dvoře, Němák odstrojil koně a Stach se vrhl na kořist. K jeho zklamání žádné zlato ani stříbro nenašel, vyjma pár měďáků, co pobrali mrtvým. Vůz byl naplněný hrachem, prosem, ječmenem a pšenicí. Krom několika nástrojů to bylo vše.

Stach byl naprosto otrávený, když navíc přečetli dopis, který byl nalezen u jednoho z rytířů. V něm Bohdal podbízivě nabízel své služby novému vládci tohoto území. Ten vůz měl být jen takový malý dárek a pán Práhu měl sám napsat, co potřebuje, a Bohdal se vynasnaží mu vyhovět.

Stach mrštil dopisem do ohně a šel spát. Za celý svůj život to byla asi nejhorší kořist, kterou kdy získal.

Lišek mu trochu zvedl náladu, když mu připomněl, že kromě vozu s potravinami získali také deset dobrých koní a šest vcelku ucházejících téměř kompletních brnění. Pokud se z nich smyje ta černá barva, dají se dobře prodat někde mimo Bohemii. Přesto se nesmířil s tím, že neobjevili žádné zlato ani stříbro a otráveně se převaloval na posteli a nadával na smůlu.

Lišek, který spát nemusel, šel hlídat bránu, kdyby se někde něco dělo, ať nejsou zaskočeni. I on byl z hubené kořisti zklamán, i když to nedával tak najevo jako Stach.

A to ještě ani jeden netušili, že se jim kvůli jejich nočnímu dobrodružství docela změní život.

Všechno to začalo opatrným zaboucháním na bránu katovny. Lišek, který už dávno vypozoroval, co je původem tohoto klepání, přemýšlel. Má bránu otevřít, nebo ne? Nakonec se rozhodl, i když věděl, že Stach bude zase zuřit.

Kapitola druhá – Deset (12. 11. 1401)

Stacha probudily rány sekerou. Vstal a chvíli seděl na pelesti postele. Poté něco zabručel a začal se oblékat. Když byl hotov, vešel do světnice. Na stole ležel dřevěný talíř plný kouřící voňavé polévky. U talíře velká skýva chleba. Jinak nikde nikdo. Rány sekerou neustávaly.

Stach zavrčel nějakou kletbu a přešel ke dveřím do sklepa. „Lišku?“ zavolal do tmy.

Nic se neozývalo. Zamračeně vzal chleba ze stolu a vyšel ven. Venku se opřel o veřeje dveří a sledoval dvorek. Byl už čistě umetený. Hnůj byl urovnaný a navezený na vysokou hromadu a nezasahoval skoro do poloviny dvora jako včera. Zeleninová zahrada byla okopaná a vypletá. Brána byla otevřená a právě skrze ní přinášeli dva mládenci velkou kládu. Další dva klády sekali na primitivních kozách na špalky a další je štípali na dřevo a srovnávali na velkou hromadu.

„Co tomu říkáš?“ Lišek měl na hlavě šátek a obličej namazaný velkou vrstvou tuku.

„Že jsou to naše poslední poklidné dny v katovně. Tos je sem pustil ty?“

„Šli za námi jako kuřata za kvočnou. Měl jsem je nechat stát před branou?“

Stach mlčel. Věděl, že s Liškem se nemá cenu hádat. „Byla to chyba je osvobodit.“

Lišek kývl. „Byla,“ potvrdil.

Stach se překvapeně na Liška zadíval. „Ty se mnou souhlasíš?“ divil se.

„Ano. Měli jsme jen zabít ty černé rytíře a rychle zmizet. Ani ten vůz jsme neměli brát.“

„Ten vůz byl chyba.“

„Všechno to byla velká chyba.“

Oba mlčeli.

„Sledovali nás,“ začal po chvíli Stach.

„Jako kuřata,“ potvrdil Lišek.

Okolo prošel Němák a spokojeně mával rákoskou.

„Tomu se to líbí,“ ukázal bradou Lišek.

„Ví hovno.“

„Tohle se neutají.“

„To ne.“

„Za chvíli nás mají.“

Oba se odmlčeli. Společně sledovali práci na dvoře.

„Kam půjdeme?“ zeptal se po chvíli Stach.

Lišek pokrčil rameny.

„Já se chci pomstít. Bohdalovi a Rabovi.“

„To já také.“

Chvíli přemýšleli.

„Utečeme, jakmile se to provalí. Někde se ukryjeme, a až se to přežene, tak se vrátíme,“ navrhl Lišek.

„Kam?“

„No, sem, do katovny.“

„A co je pozabíjet?“ ukázal Stach nenápadně bradou na dvůr.

„To já nedokážu. Ale ty jo.“

Stach mlčel. Lišek vešel do světnice a po chvilce se vrátil s talířem polévky.

„Vezmi si. Dřely se s tím ty holky od svítání,“ podal mu talíř.

„Které?“ Teprve teď Stach trochu projevil zájem.

„Černice, Dobrava,“ ukázal Lišek na dvě dívky.

„Nedávej jim jména. Pak mám větší problém je zabít,“ zamračil se Stach.

„Já jim je nedal. Pojmenovaly je tak jejich matky.“

Stach zabořil dřevěnou lžíci do polévky a ochutnal. Nebyla špatná.

Jedl pomalu a s rozvahou. Opíral se o zárubeň, v jedné ruce talíř, v druhé lžíci a mezi prsty zbytek chleba.

„Oni jedli?“ zeptal se po chvíli.

„Ano,“ potvrdil Lišek a v koutcích mu trochu zacukalo. „Hrachovou kaši. Dovolil jsem si vzít ze sklepa trochu sádla, aby to neměli tak suché.“

Stach mlčel a pomalu dojídal. „Pokud to tu Bohdal vypálí, tak k čemu zásoby jídla,“ řekl po chvíli.

„To jsem si také myslel,“ potvrdil Lišek. „Ale zase, kdo ví, kdy to bude, tak šetřit by se také mělo.“

„To mělo,“ potvrdil Stach.

Zase bylo ticho. Stach dojedl a zbytkem chleba vytřel prázdný talíř. „Nezbylo trochu tý kaše?“ zeptal se po chvíli.

„Trochu ano,“ potvrdil Lišek. „A nechal jsem ti ohřát trochu uzeného. A pokud kývneš támhle na tu holku, jak si tě tak nenápadně prohlíží, a poručíš jí, ať ti donese trochu piva ze sklepa, tak to ráda udělá.“

Stach kývl na holku. Rychle přiběhla a lehce se uklonila.

Stach jí podal prázdný talíř. „Kaši s uzeným. A trochu piva, ze sklepa,“ poručil jí.

Dívka odběhla do světnice.

„Myslíš, že vědí, kdo jsem?“ zeptal se Liška.

„Myslím, že jim to došlo. Ale stále nechápou, jak se to stalo.“

„Taky to nechápu,“ ušklíbl se Stach koutkem úst. „Někdy mi připadá, že je to nějaká divná hra bohů, co si s náma hrají.“

Lišek nepřítomně kýval hlavou.

„Na co myslíš?“ zeptal se ho Stach.

„Přemýšlím o tom, co jsi řekl. Co když je to nějaký účel, někdo nás někam vede. Co když nejsme páni svého osudu, ale jsme malé pírko, které větry vanou tam, kam někdo určí…“

Dívka přiběhla s talířem plným kaše. „Pokud si pán přeje, donesu mu ven židli a stolek, aby mohl u snídaně pohodlně sedět,“ řekla.

Stach vzal talíř a něco zavrčel.

Liškovi opět lehce zacukalo v koutcích. „Pán si přeje,“ přeložil Stachovo zabručení.

Dívka odběhla a za chvíli donesla židli a malý stolek. Stach se pohodlně usadil a jedl, zatímco zachmuřeně sledoval dvorek a práci na něm.

Dívka přinesla džbán s pivem a dřevěný pohárek. Lišek se naklonil a nahlédl do džbánu.

„Pamatuj si, že pokud pán řekne trošku piva, tak to je půl džbánu. Pokud řekne pivo, je to plný džbán. A pohárek nenos, pán pije rovnou ze džbánu,“ poučil dívku.

„Budu si to pamatovat,“ zajíkla se dívka.

„Ušetříš si cesty do sklepa,“ zavrčel znovu Stach a podal dívce prázdný džbán. „Trochu piva,“ poručil.

Dívka zmizela ve světnici.

„Rychle sis zvykl,“ komentoval to Lišek.

„Bude se mi po tom stýskat. Až to tu přepadnou a vypálí,“ potvrdil Stach. „Když si vzpomenu, že Němákovi cesta trvala do sklepa půl dne a přinesl poloprázdný džbán a táhlo z něj pivo…“

Zase bylo ticho. Holka donesla ze sklepa pivo, chvíli stála opodál, a když nikdo nic nechtěl, odběhla zase na dvůr. Stach ji zálibně sledoval.

„Umí být vděčné,“ pronesl Lišek neurčitě. „A noci jsou někdy hodně studené. I pod tlustou peřinou.“

„Co jsou zač?“ Stach nekomentoval Liškovu poznámku.

„Sám nevím. Ten hubený je syn hrnčíře,“ ukázal Lišek na asi patnáctiletého kluka. „Co mi stihl říct, tak ho Bohdal sebral za nesplacený hrnčířův dluh. Tedy úroky z dluhu.“

Stach sledoval Liškovu ruku. „Támhleto je sirotek, tulák. Občas krade. Ale jinak poctivec.“

Stach se podezřívavě podíval na Liškův obličej. „A ta holka?“

„Která?“

„Ta, co mně donesla pivo.“

„Jo, ta? Dobrava? Pokud ji tedy můžu nazvat jménem. Tak to ještě nevím. Ale vařit umí. Na rozdíl od té druhé,“ ukázal Lišek směr.

Sekyry ztichly. Oba se podívali směrem, kde se před chvílí ozývaly. Tři mládenci tam stáli a pozorovali je.

„Děje se něco?“ zeptal se Lišek tím směrem.

Mládenci se po sobě podívali, jako by si dodávali odvahy. „Chtěli bysme vědět, na čem jsme,“ prohlásil největší z nich. Na dvoře ustala veškerá práce. Dokonce i slepice přestaly kvokat. Všichni sledovali Stacha a Liška s otázkou v očích.

Stach seděl a drbal se na zátylku. „Věc se má tak,“ řekl po chvíli přemítání, „že vlastně ani já nevím, na čem jsme.“

Chvíli bylo ticho. Osvobození vězni se pomalu přibližovali ke stolu a udělali kolem něj půlkruh.

„Původní plán byl přepadnout vůz, všechny pozabíjet a kořist si nechat.“ Stach se podíval po Liškovi. „Byl to dobrý plán. Ale asi jsme někde udělali chybu.“

Propuštěnci mlčeli.

„Zabijete nás?“ zeptala se jedna ze dvou dívek. Měla černé vlasy, a protože Lišek pojmenoval tu druhou Dobrava, tak tohle musela být Černice.

Stach pokrčil rameny. „Ukrýváme se tady. Zatím to vycházelo, ale tolika lidí si někdo všimne.“

Zase bylo ticho, rušené jen zabzučením komára. Stach si uvědomil, že prospal skoro celý den a slunce se kloní k západu.

„Ke katovně nikdo nechodí. Je to prokleté začarované místo,“ řekl mladík se sekerou.

„Chodí. Chodí sem městští biřici se zprávami. Chodí si sem nemocní pro léky. Chodí si sem zranění léčit nemoci, zlomeniny a tak.“

„Ale ne dovnitř.“

Stach pokrčil rameny. „Prozradí se to. Někdo nevydrží a dá zprávu domů.“ Stach přejel pohledem tváře propuštěných a uviděl, že se neplete. Ostatní se začali také rozhlížet.

„Já nemám nikoho,“ řekl ten, koho Lišek označil za sirotka. „Já to neprásknu. Ostatní můžeš klidně zabít,“ zasmál se.

Stach se pousmál a Lišek zamračil.

„Můj otec doma šílí žalem,“ připustil hrnčířův syn. „Chtěl bych mu dát zprávu, že jsem naživu. Nedokážu ho nechat v tom trápení.“

„To nesmíš. Nikdo nesmí vědět, že jsme naživu,“ zasyčela na něj Černice.

„Zabijte mě. Protože já nedokážu žít s vědomím, že se trápí.“

Skupina se rozdělila na poloviny. Někteří byli proti jakékoliv zprávě, jiní nešťastně mlčeli.

„Můžete poslat zprávu,“ řekl po chvíli Stach.

„Můžou poslat zprávu?“ zeptal se překvapeně Lišek.

„Ano,“ potvrdil Stach.

„Neumíme psát.“

„Ne psanou. Jenom vyřídíme vašim příbuzným, že žijete.“

Chvíli se všichni dohadovali.

„A kdo zprávu předá? Vy? Kdo vlastně jste? Viděl jsem vás na šibenici. A kde je Blahota?“ zeptal se jeden z mládenců, se sekerou.

„Já?“ Stach zvažoval odpověď. „Já jsem bratr toho rytíře, kterého Bohdal a Raba nespravedlivě odsoudil a popravil. Chci pomstít svého bratra a očistit jeho jméno, ale nemám žádné důkazy. Proto jsem se se svým přítelem rozhodl zatím počkat zde v katovně, kde jsme mimo dosah všech zvědavých očí, než najdeme důkazy o bratrově nevině.“ Vítězoslavně se podíval na překvapeného Liška.

„A Blahota?“

„Blahota?“ Teď si Stach nevěděl rady.

„Nechte Blahotu Blahotou, on se objeví, až bude potřeba,“ odsekl Lišek.

„On je mrtvý?“

„Jak vás to napadlo?“

„Už je moc starý na to, aby mohl dělat svoji práci. On umřel a po smrti se sem vrací,“ vykřikla Dobrava.

„Nebudeme o tom mluvit,“ mával rukou Lišek.

„Mám pravdu?“

„Opravdu, nehodláme to komentovat.“

„Mám pravdu. Je to duch,“ potvrdila si Dobrava svoji domněnku a dala si ruce v bok.

Lišek se podíval na Stacha a Stach na Liška.

„A vy se bojíte duchů?“ zeptal se Stach.

Dívali se po sobě. „Neublíží nám?“

„Pokud mu neřekneme, tak ne. Ale pokud se nás někdo pokusí zradit, starý Blahota si ho najde a nakrájí ho na nudličky popravčím mečem.“ Lišek zúžil oči do nebezpečných čárek. „I s celou rodinou.“

„I s hrnčířským kruhem,“ doplnil Stach.

Kapitola třetí – Srbek (13. 11. 1401)

Na noc se většina propuštěných nacpala s Němákem na seno do stodoly a ke koním, pouze Černice a Dobrava se motaly v kuchyni a nenápadně pokukovaly po Stachovi a Liškovi. Lišek po chvilce zmizel na dvoře. Stach okázale zívl. Obě děvčata se po sobě podívala.

„Mohu vám rozestlat, pane?“ zeptala se Dobrava.

Stach kývl.

„Já se půjdu na chvilku projít.“ Černice se rychle zvedla a zmizela na dvůr.

Stach vešel do ložnice. Dobrava rozestlala a teď stála u postele.

„Přeje si pán…“ Nestihla dokončit.

„Pán si přeje. A rychle,“ zasmál se Stach a položil ji do rozestlané postele.

Když byli hotovi, Dobrava vstala a oblékala se. Stach ležel, ruce položené za hlavou, a sledoval ji.

„Proč tě Bohdal sebral?“ zeptal se.

Zavazovala si zrovna halenu. Prsty se jí zastavily. Bylo ticho.

„Někde jsi sloužila. Máš vychování. Víš, jak potěšit, ale nejsi děvka,“ pokračoval Stach.

„Byla jsem u kupce Uliše. Jako služebná.“

„A jak ses ocitla připoutaná za vozem?“

„Kupcova žena mě obvinila z krádeže.“

„Jo, to se dělá,“ souhlasil Stach. „Běžný postup, jak se zbavit služky, když za ní pán domu chodí častěji než za jinými. Ale většinou se to řeší tak, že se v tichosti předá do služby jinam.“

„Tady se to seběhlo trochu jinak. Kupcova žena mě předala Rabovi. Obvinila mě před ním. Kdo věří ubohé služce? Strávila jsem několik dní v hradním vězení a potom mě přivázali k vozu.“

Chvilku mlčel a přemýšlel. „Uliš se po tobě nepídil?“ zeptal se.

„Umřel.“

Stach se nadzvedl na loktech. „Umřel?“ opakoval.

„Otrávila ho.“

„Máš pravdu,“ vzpomněl si, „mluvilo se o tom v hospodě.“

„O tom, že ho otrávila?“

„Ne,“ přemýšlel, „že náhle umřel.“

„Otrávila ho. Vím to,“ zasyčela.

„A jak?“

„To nevím.“

Mlčel.

Dobrava se dooblékla.

„Mám vám poslat Černici?“ zeptala se.

Otočil se na bok a překvapeně ji sledoval. „Myslíš, že bych měl?“ zeptal se pobaveně.

„Vypadáte odpočatě. Nebo máme přijít obě?“

„Za co skončila Černice za vozem?“ zeptal se.

„Trochu se snaží čarovat. A sedlákovi Přeborovi chcípla kráva, zrovna když se tam nějak přimotala, tak ji chtěli hned upálit. To ale nebylo v Krudomu, ale dole ve Vlkově,“ ukázala neurčitě směrem k vesnici. „Náhodou jel okolo Raba, tak ji sebral a přivázal k vozu.“

„A místní měli po zábavě.“

„Zkazil jim tím hezký večer,“ potvrdila.

„Tyhle sedlácký soudy,“ zaskřípal Stach zuby. „Proti tomu už brojil Trojan ze Stříbrné Hory. Četl jsem nějaký traktát, že by se měly ustanovit nějaké komise, které by tohle důkladně vyšetřily a zabránily takovým zvěrstvům. Nazýval to, myslím, inkvizice, to je snad z latiny a znamená to výslech. Ale už si to nepamatuju, vím, že to měl u sebe Bezuchý Pačej. Než se to ale začalo řešit, vstoupil ďábel do Práhu a všechno šlo do kytek.“ Stach si lehl znovu na záda a otráveně sledoval strop.

„Tomu nerozumím. Jak teda s tou Černicí?“

„Pošli ji ke mně za svítání, ať se mi líp vstává.“

Mírně se usmála, kývla hlavou a sfoukla svíčku. Stach potmě zíral do stropu a přemýšlel.

Vrzly dveře.

„To už svítá?“ zasmál se Stach.

„Ne, je právě půlnoc,“ odpověděl Lišek. „A máme problém.“

Stach vyskočil. „Raba? Bohdal?“ vykřikl.

„Ne,“ ozval se ze tmy Liškův hlas. „Ale jeden z mládenců vzal roha.“

„Kdo? Kdy?“

„Před chvílí. Hlídal jsem bránu a vidím, jak někdo vyběhl z lesa a utíká směrem k Pár Dubům.

„A kdo?“

„To nevím, byl daleko. Asi přelezl plot.“

Stach si sedl na pelest postele. „Musíme za ním.“

Lišek mlčel.

„Musíme,“ naléhavěji řekl Stach.

„Já vím,“ smutně vzdychl Lišek.

„Tak vyrazíme?“ zvedl se Stach.

„Vezmi si masku.“

„Proč?“

„Vzbudíme ostatní a podíváme se, jestli neutekl někdo další. A také jsme řekli, že pokud někdo zradí, duch starého Blahoty ho najde. Myslím, že je záhodno trochu je postrašit.

„To je záhodno,“ zasmál se Stach.

Stach vešel do kuchyně. Na zemi tam spaly Černice a Dobrava. Stach lehce zatřásl s Dobravou.

„Co se děje? To už svítá?“ mnula si rozespale oči.

„Běžte vzbudit chlapce. Okamžitě,“ poručil jí. „Obě.“ Lehce strčil do Černice, aby ji probudil.

„Co se stalo?“ trhla sebou Černice.

„Jeden z mládenců utekl. Možná i dva. Probuďte všechny, ať víme, kdo to byl. My jdeme vzbudit starého Blahotu.“

Obě s leknutím vyskočily. „Toho kata?“

„Ano. Ať se všichni shromáždí venku.“

„Vzbudili jste mě z mého smrtelného spánku,“ skřehotal Stach hlasem Blahoty, zatímco Lišek mával pochodní okolo jeho obličeje. „A kde je vůbec Stach?“ zeptal se Stach Liška.

„Jel napřed hledat uprchlíka,“ odpověděl Lišek.

„Uprchlíka? Kdo jsou tihle lidé?“ ukázal Stach na chvějící se zachráněnce.

„Zachránili jsme je z otroctví. Měli být dáni jako dar Temnému pánovi v Práhu.“

„A takhle se nám odvděčili?“

„Ne, ti jsou věrní. Jen ten jeden, Srbek. Tulák,“ trpělivě vysvětloval Lišek.

Stach pokýval hlavou. „Nebudeme tedy ztrácet čas. Až ho najdu, bude litovat dne, kdy se narodil.“

„Němáku, ty hovado líný, hlídej tady,“ poručil Němákovi a vylezl na připraveného koně.

Poodjeli z katovny na cestu k Pár Dubům.

Lišek seskočil z koně. „Vezmu si to na starost.“

„Žádný slitování,“ poručil Stach Liškovi.

„Beru si to osobně,“ potvrdil Lišek. „V téhle tmě se daleko nedostal. Není vidět na krok.“

„Pojedu opatrně za tebou, aby si koně nezlámali hnáty.“ Stach zamával pochodní.

Lišek kývl a zmizel ve tmě. Stach ho následoval. Jel pomalu, Liškova koně si přivázal za uzdu k sedlu, cestu osvětloval pochodní. Cítil, jak na něj padá ospalost. Včerejší noční dobrodružství a potom hezký večer s Dobravou mu odebraly dost sil. Cítil, jak se mu oči zavírají.

„Hej!!!!“ zařval mu někdo do ucha.

Trhl sebou a koně se splašili. Rychle přitáhl uzdu a seskočil z koně. „Kde jsi, ty sráči?“ zeptal se a zamával pochodní.

Nikde nic.

„Myslíš, že nevím, kde se schováváš?“ zeptal se a zkoumavě si posvítil na velké mraveniště.

„Tak se, kurva, ukaž.“ Vytáhl meč a zkušebně bodl do mraveniště. „Já si tě najdu.“ Přitočil se k další kupě listí a roští. Bylo to opravdu jen kupa roští a listí. Kouskem oka zahlédl drobný pohyb.

„Tak tady jsi.“ Kopl do další hromady listí a trávy.

„Héj, héj!“ vyvalil se hejkal.

Zamával mu před očima pochodní. „Ještě jednou na mě takhle v noci bafneš a já ti ten tvůj kožich zapálím. Rozumíš?“

Hejkal zmlknul. Malá černá očka vyděšeně sledovala pochodeň.

„Mír?“ zeptal se Stach.

Hejkal kývl.

„Nešel tady takovej divnej chlápek? Vlastně dva chlápci. Teda, jeden a jeden.“ Stach zastrčil meč a ukázal na prstech. Věděl, že hejkalové neumějí moc počítat.

„Hej,“ kývl hejkal.

„Jak dlouho šli po sobě?“ zeptal se Stach.

„Hej,“ odpověděl hejkal.

„To je jako se ptát Němáka,“ vzdychl Stach. „Asi se od tebe dozvím pěkný kulový, co?“

„Hej,“ pousmál se hejkal.

„Možná bys měl odsud zmizet,“ zamračil se Stach. „Nestojím tady o nějaký hejkaly. Rozumíš?“

Hejkal trochu sklonil hlavu. „Hej,“ řekl smutně.

Stach se podíval směrem, kam zmizel Lišek. „Ty jsi hejknul na ty dva? Teda na ten jeden a jeden?“ zeptal se hejkala.

Hejkal zakýval hlavou. „Hej,“ ukázal jeden prst a zčernalé zuby. Pak se chytil za nos.

„Smrad? Posral se?“ zeptal se Stach.

„Hej.“

„No, to mu přeju. A ten druhý? Ten se taky lekl, až se podělal?“

Hejkal zavrtěl hlavou a ukázal si na oči.

„Aha. Ten tě viděl. Škoda, třeba příště.“

Hejkal kývl a pomalu couval od Stacha.

„Hejkale?“ napadlo Stacha.

„Hej?“

„Támhle, asi hodinu a půl tímhle směrem, je stavení. Nechceš se přesunout blíž k němu? Mám dva psy, ale ti jsou k ničemu. Ale kdybych měl poblíž nějakého hlídače, kterej mi v noci dá vědět, že se něco blíží, mohl bych ti občas hodit nějakou zeleninu.“

„Hej?“

„Jak chceš. Je to tímhle směrem.“

„Hej.“ Hejkal zmizel v lese.

Stach zapálil další pochodeň a uhasil tu starou. Rozhodl se jít raději pěšky, aby zase neusnul. Po hodině narazil na Liška.

„Udělal jsem to, ale radost z toho nemám.“

„A žízeň taky ne,“ ukázal Stach na krvavé skvrny na Liškově košili.

„Leží támhle na cestě. Odsekni mu ruce a nohy a hlavu.“

„Hlavu bereme?“

„Ano. Sice je to atypická velikost, ale kusy kůže použiju.“

Stach podal Liškovi pochodeň a vytáhl meč. „Viděl jsi toho hejkala?“ zeptal se a odsekl mrtvole jednu ruku.

„Jo. Ještě mladej a nezkušenej.“

„Taky si myslím. Mohlo mu být tak osmdesát, devadesát let. Ještě na sobě neměl plísně.“ Stach odsekl druhou ruku.

„Já si ho tak neprohlížel. Neměl jsem čas.“

„Já mu řekl, ať se přestěhuje ke katovně. Mohl by tam hlídat.“ Stach přetáhl mrtvého přes kmen stromu, aby si při sekání nepoškodil meč.

„To je dobrý nápad.“ Lišek zvedl víc pochodeň.

„Měl jsem si vzít raději sekeru,“ vztekal se Stach, když se mu nepodařilo odseknout hlavu napoprvé.

„Sundej mu halenu, hodí se.“

„To je pravda. A navíc půjde lehce stáhnout, když nemá hlavu a ruce. Ale kalhoty jsou totálně posraný.“

„Tak kalhoty nebereme.“

„Nemám ho ještě přeseknout v půli, když ho mám tak hezky na tom kmeni?“

„Jak chceš.“

„Raději ne. Jednou jsem takhle sekl chlapa a ty střeva nebo žaludek praskly a všechno, co měl předtím k jídlu, jsem měl v ksichtě.“

„Tenhle už je vyprázdněn.“

„Kašlu na to. Hele, říkala mi Dobrava, že sloužila u kupce Uliše. A že Uliše otrávila jeho stará.“

„To je zajímavé. Je pravda, že měla mladého milence. Řekneme si to cestou. Cíjtím vlky a nerad bych se jim pletl do večeře.“

Ráno vzbudil Stacha dotyk na tváři. Cukl sebou.

„Co se děje?“ Sáhl po meči.

„Dobrava říkala, že vás mám ráno vzbudit, ať se vám lépe vstává,“ uslyšel hlas Černice.

„Vy krávy pitomý. To bylo před tím nočním výletem.“ Stach vzdychl. „Jsem rozlámanej a nevyspalej. To už svítá?“

„Ano.“

Stach opět vzdychl. „Tak jo, jsem čestný muž, a co řeknu, to platí. Ale nejdřív mi podej nočník,“ zabručel.

Když si odbyl příjemné vstávání, vypotácel se do kuchyně. Lojová svíce mírně osvětlovala okolí a Dobrava už zatápěla v peci.

„Když tě tak vidím po ránu, tak zničeného a vyčerpaného, říkám si, že jsme je tam opravdu měli nechat,“ uslyšel z kouta Liškův hlas.

Ztěžka dosedl ke stolu. Dobrava mu nalila pivo k snídani.

„Proč nehlídáš?“ obořil se na Liška.

„Hlídá Kulhavec,“ odsekl Lišek.

Stach nevěděl, kdo je Kulhavec, tak mlčel.

„Jaromír je Kulhavec,“ odpověděl Lišek na Stachovu nevyřčenou otázku. „Je to pytlák. Chytili ho na panském a za lesní pych měl být oběšen. Místo toho skončil za vozem.“

„Pytlačit se nemá,“ bručel Stach.

Lišek se usmál, ale nekomentoval.

„Kulhavec chytá i ryby,“ otočila se od plotny Dobrava. „Prodával je načerno na trhu, aby uživil rodinu. Když ještě rodinu měl.“

„Co se stalo?“

„Mor.“ Dobrava se otočila zpátky k plotně. „Měl jedenáct dětí. Nepřežilo ani jedno.“

Stach lehce pod stolem překřížil prsty. Mor před několika lety v Bohemii krutě řádil a nebylo rodiny, která by neoplakávala nějaké mrtvé. Stach tehdy odjel do Germanie, ale i tam se mor za pár týdnů objevil. Nakonec moru ujel až daleko na severu. Když se vrátil, mor už odezněl. Země se tehdy jen ztěžka vzpamatovávala.

„Když ďábel zabral Práh, všichni čekali, že špatné povětří přinese mor,“ pokračovala Dobrava od plotny. „Říkalo se, že vyjedou příšerní jezdci. Bída, válka, smrt a nemoc. Ale máme se lépe než předtím.“

„Kušuj,“ utrhl se na ni Stach.

Bylo ticho. Stach si uvědomoval, že má pravdu. Nemocí ubylo. Hlad také nenastal. Letošní úroda byla snad největší, co pamatoval. Podzim byl také nebývale teplý. Listí ze stromů sice opadávalo, ale teplo a večerní deště způsobily, že v lesích rostlo obrovské množství hub. Tráva neusychala a ani včely nedávaly najevo, že se počasí změní.

„Mám chuť na med,“ řekl Stach.

Dobrava se s otázkou v očích otočila na Liška, ale ten zavrtěl hlavou. „Nemáme med,“ odpověděl Dobravě.

„Jen jsem si uvědomil, že včely ještě stále létají. A najednou jsem dostal chuť na med,“ vysvětloval Stach.

„Ani med, ani vosk,“ pokračoval Lišek. „Ale říkal jsem si, že příští rok bys mohl koupit nějaký roj.“

„Žádný příští rok nebude.“ Stach dopil pivo a zvedl se od stolu. „Raba nás odsud vykouří, jen co zjistí, že jsme tady.“

Vyšel ven ve chvíli, kdy se slunce vyhouplo nad obzor. Spal jsem dlouho, uvědomil si, když rázoval ke stodole. „Vstávejte, holoto,“ obořil se na spící mládence. „Pokud si chcete zasloužit dnešní misku jídla, musíte se starat.“ Vzal u vrat násadu od lopaty a výhrůžně ji zvedl. Ze slámy začaly vykukovat rozespalé hlavy.

„Co máme dělat?“ zeptal se někdo.

„Co asi? Napojit a nakrmit koně. Vyhnat prase na pastvu do lesa, ať ho tu nemusím krmit, a běda, jestli se vám ztratí. Nasypat zrní slepicím. A hlavně opravit zeď okolo katovny. Protože až sem přijede Raba s doprovodem, ať to nemá tak jednoduchý. Němák si vás vezme do parády.“

„Ale jemu nikdo nerozumí.“

„Ale jeho rákosce porozumí každý.“

S bručením se zvedali.

„Já moc na práci nejsem. Nemohl bych je hlídat?“ zeptal se jeden z mládenců. Stach už věděl, že se jmenuje Velusa a že opravdu na práci není. Živil se touláním, žebrotou a krádežemi.

„Nikoho jsme nenutili sem přijít. A nikoho tu nedržíme. Každý může odejít,“ odhalil Stach zuby v nebezpečném úsměvu.

„Viděl jsem, jak končí ten odchod,“ bručel Velusa.

„Dohlížet bude Němák. A Veluso…“ otočil se na mládence.

„Mno?“ postavil se před něj Velusa a protíral si oči.

„Za krádež bičuju,“ upozornil, „a hodně.“

„V životě jsem nic neukradl. Přísahám,“ zvedl Velusa prsty k přísaze.

Stach se otráveně otočil a dělal, že zvednuté prsty nevidí.

Snídaně byla, až když stálo slunce hodně vysoko. Dívky udělaly jáhlovou kaši. Byla dobrá, ale v katovně nebyl tak veliký hrnec pro tolik lidí, tak musely vařit na několikrát. Na druhou stanu, jídla byl opravdu dostatek. Stach věděl, že hladový pomocník udělá polovinu práce, tak na jídle nešetřil. Dokonce povolil i trochu masa a tuku. Práce jim relativně odsýpala, i když musel přidat jednoho člověka do kuchyně. Dobrava chtěla odpoledne péci chléb, na což potřebovala namlít obilí. Zároveň se rozhodla ukořistěný ječmen využít na vaření piva, na což potřebovala zpočátku teplé a čisté místo. To bylo ve stodole, která se při tolika koních začínala rychle vyprazdňovat.

Na umetenou zem tedy naskládala prkna a na ně nasypala ječmen, který důkladně prolila vodou.

To Stachovi samozřejmě zvedlo náladu, protože výdaje za pivo hodně zatěžovaly jeho rozpočet.

Nakonec by těch pár dní, co jim v katovně zbývá, mohl strávit i příjemně. Tak uvažoval, zatímco si prohlížel částečně opravenou zeď.

Večer se vplížil do sklepa a pak v masce starého Blahoty odjel do Krudomu zjistit poslední novinky.

To, co uslyšel, ho potěšilo. Bohdal ani Raba zatím nepřišli na to, že vůz s obilím zmizel. Po letošní úrodě vzali místní trhy cizí kupci útokem. Skoupili většinu úrody. Zároveň se potvrdilo to, o čem se mnozí jen dohadovali. Tak vysoká a dobrá úroda byla jen tam, kde vládl ďábel. Všude jinde byla úroda normální. Ani počasí nebylo stejné. Podzimní plískanice bičovaly zbytek světa a někde se již objevil první sníh. Bylo to velké překvapení pro všechny, protože nic z hrůzných předpovědí se nenaplnilo.

Další den odjel Stach s malým vozíkem až do Týnce a tam prodal hodně pod cenou dva koně a koupil nářadí a další věci pro chod hospodářství. V Týnci jej čekalo překvapení v podobě sněhové bouře.

Kapitola čtvrtá – Hrnčíř (21. 11. 1401)

Stach v masce Blahoty přijel z hospody tentokrát docela brzo. Projel bránou, kterou hlídal Kulhavec, a vešel do katovny. Černice i Dobrava rychle ustoupily stranou, když je s hekáním míjel cestou do sklepa.

Lišek byl někde venku, ale přiběhl hned za Stachem. „Problém?“ zeptal se, zatímco začal Stachovi opatrně stahovat masku.

Stach mírně zavrtěl hlavou. „Ne takový, jaký čekáme,“ odpověděl.

Lišek si mírně vydechl.

„V hospodě se pohádali sedláci s přespolními kupci.“

„To se stává. A dost často.“

„Kupci tvrdí, že úroda, kterou nakoupili od zdejších sedláků, je zkažená.“

„Nerozumím.“ Lišek se mírně pootočil a pohlédl na zásoby, které měli ve sklepě uskladněné.

„Všechno se prý rychle kazí. Pšenice jim zplesnivěla za tři dny. Chleba je za hodinu po upečení tvrdý, mouka zatuchne za půl dne. Maso prý hnije před očima. Stejně tak ovoce a zelenina. Vlna se rozpadá a látka se trhá. Prostě všechno, co za poslední dobu u nás nakoupili, je prý brak té nejpodřadnější kvality.“

Lišek nasadil masku Blahoty na dřevěné kopyto, aby zůstala vytažená, a potom přešel k zásobám.

„Všechno je tak, jak má být,“ prohlížel potraviny. „A ani můj citlivý nos mě nevaruje před plísní a hnilobou.“

„Zkontrolujeme ještě obilí v sýpce.“

„Je v pořádku.“

„Víš to určitě?“

„Stachu,“ Lišek se znovu zkoumavě sehnul k potravinám, „sýpku jsme dostavěli před pár dny. Obilí jsme tam nastěhovali včera. Kdyby bylo jen trochu nahnilé nebo vlhké, všiml bych si toho.“

„Zkontrolujeme obilí,“ opakoval Stach.

Lišek vzdychl, ale věděl, že se v této chvíli nemá cenu se Stachem hádat. Vyšli ven.

„Blahota je kde?“ zeptala se nervózně Dobrava.

„Spí ve svý kóji. Neboj,“ pousmál se Stach.

„Proč vy vždycky odejdete a přijde Blahota?“ zeptala se Černice.

„Musím ležet v jeho rakvi. Jinak by mu ji zalehl jiný nemrtvý a Blahota by se musel toulat okolím,“ zalhal Stach.

„A nebylo by lepší Blahotu tak nějak…“ Černice lehce pokývla hlavou směrem ke katovně. „Víte co?“

„Rozsekat?“

„Mno.“

„Bylo. Jenomže pokud by se Blahota nějakou dobu neukázal ve městě, mohl by se někdo ukázat v katovně. Chápeš?“ vysvětloval trpělivě Stach.

Černice chápavě pokývala hlavou, zatímco Lišek se Stachem pokračovali dál. Byla už docela tma, tak se Lišek nemusel zakrývat.

„Jsi mistr ve lhaní,“ složil Lišek poklonu Stachovi, když ušli několik kroků.

„Jsem,“ potvrdil Stach a otevřel sýpku.

Sýpka voněla novotou a zrním. Nebyla velká, byla to spíše jen provizorní kůlna na kůlech, aby se dovnitř nedostaly myši.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se Lišek, zatímco Stach zkoumavě mnul zrnem mezi prsty, čichal k němu a ochutnával.

„Je vynikající,“ potvrdil Stach.

Vrátili se do katovny. Dobrava už přinesla pivo a Stach se mohutně napil. Teprve potom si znovu přičichnul k pivu. „V pořádku,“ potvrdil.

„Tak nevím, co si kupci vymýšlejí. Odkud byli?“ Lišek držel mezi prsty zrno a znovu si ho prohlížel.

„Přesně nevím. Ale jeli přes Týnec.“

„Možná z Mýta.“

Stach pokrčil rameny.

Lišek mlčel. Stach upíjel pivo a sledoval, jak Dobrava přikládá do pece. „Slyšel jsem, že se sem přistěhovaly dvě rodiny z Týnce,“ začal Lišek.

„Jo. Nějaký tkadlec a potom pekař.“

„Nevíš proč?“

Stach znovu zavrtěl hlavou.

„Je tu lépe než v Týnci,“ odpověděl Lišek na svoji otázku.

„Lépe než v Týnci?“ opakoval Stach.

„Ano. Teď si to uvědomuju. Když se někdy v noci toulám směrem na východ, k Týnci, tak za Topolem se počasí mění. Ochlazuje se.“ Lišek položil opatrně zrnko obilí na stůl. Potom ho odcvrnkl někam do kouta.

Stach sledoval, kam zmizelo, a potom se znovu napil. „V Týnci jsem nedávno chytil pěknou plískanici. Ale cestou domů už bylo zase hezky,“ pokračoval v přerušeném hovoru.

„Odsud až k Týnci je hezky, všechno kvete a roste. Ale v Týnci už je počasí jiné,“ souhlasil Lišek.

„A čím si to vysvětluješ?“

„Až k těm místům sahá ďáblova moc.“

Stach se narovnal, a i Dobrava přestala čistit okolo pece a sledovala Liška.

„Myslíš, že to krásné počasí způsobuje on?“ ukázal bradou k Práhu.

„Ano. Teď jsem si to nějak dal dohromady. K Topolům sahá jeho vláda. Za Topoly už jeho panství končí. Tam se mění počasí, a tam se také začíná jídlo z jeho království kazit.“

„Topoly, to je ta malá vesnice na východ?“ zeptal se Stach.

„Jo, ta.“

„Chceš tím říct, že kus za Krudomem je hranice jeho vládnutí?“

„Ano,“ pokýval Lišek hlavou, „dává to smysl. I okolo Říma se prý táhne pravidelný kruh obrovského neprostupného lesa. A okolo jiných ďáblových měst také.“

„Takže, pokud jeho hordy vtrhnou od Práhu sem, stačí utéct do Týnce a nechají nás být?“

„Těžko říct,“ pokrčil Lišek rameny. „Třeba to platí pouze pro rostliny. Ale pro lidi, démony a přízraky ne.“

„Vyzkoušíme to. Chytneme přízrak nebo nějakého démona a převezeme ho do Týnce!“ Stach praštil pěstí do stolu.

Lišek lehce zvedl oči k nebi a něco potichu zašeptal. „Raději bych démony na tvém místě nepokoušel,“ varoval Stacha.

Bylo ticho. Každý se zaobíral svými myšlenkami.

„Proč to vlastně ďábel dělá?“ zeptala se Dobrava.

„Proč zabírá svět?“

„Proč je v místech jeho vládnutí blahobyt?“

„To nevím,“ pokrčil Lišek rameny, „ale nějaký důvod určitě má.“

Stach vyšel ven, aby zkontroloval práci chasy.

Vše bylo v pořádku. Jen Běšek, když šel okolo, se na chvíli zastavil. „Pane?“ zeptal se opatrně.

Stach kývl.

„Můj otec,“ zašeptal Běšek. „Říkal jste, že mu dáte zprávu.“

Stach přemýšlel. „Ano, hrnčířův syn,“ vzpomněl si. „Máte domek u říčky?“

„Třetí nejblíže k řece. Táta má kozu, takovou strakatou, s dlouhými rohy,“ ukázal Běšek rukou.

„Skočím tam,“ pokýval hlavou Stach, „ale ne za dne, to nevypadá hezky, ale v noci, když se trochu zdržím v hospodě.“

„Děkuju,“ uklonil se Běšek.

Stach mu pokynul rukou, aby šel po své práci.

Na svůj slib Stach nezapomněl. Další dny chodil pravidelně kontrolovat obilí a ostatní potraviny, ale vše bylo v naprostém pořádku. Hradba z kmenů rostla a okolo katovny se začal objevovat velký pruh vykáceného lesa. Stach chodil pravidelně do hospody, aby zjistil novinky. Jednou v noci se zdržel déle. Odpotácel se jiným směrem a po chvíli hledání zaťukal na dveře hrnčířovy chatrče. Zevnitř se ozvalo šustění a kroky.

„Běšku?“ ozval se za dveřmi hlas plný naděje.

Stach chvilku mlčel.

„Běšku? Jsi to ty?“ opakoval hlas.

„Ne. Tady není Běšek,“ odpověděl tichým hlasem Stach.

„A kdo jsi?“

„Městský kat Blahota.“

„Městský kat? Co chceš?“

„Nesu vám zprávu. Od Běška.“

Ozvalo se zarachocení a škvírami ve dveřích se objevily záblesky světla. Poté se dveře otevřely.

Hrnčíř byl hodně starý. Asi i starší než městský kat Blahota. Hubený, shrbený.

„Neseš mi zprávu od mého syna?“ Zvedl lojovou svíci do výše, aby si Stacha důkladně prohlédl. „Žije? Není nemocný? Nestrádá?“

Stach mírně zavrtěl hlavou. „Má se dobře. Je v pořádku,“ zašeptal.

„Pojď dovnitř,“ ukázal hrnčíř do chatrče.

„Jsem kat. Jsem nečistý. Vše, čeho se dotknu, bude poskvrněné,“ varoval ho Stach.

„Jsi anděl naděje,“ odpověděl hrnčíř. „Pojď.“

„Tak mi ještě nikdo neřekl,“ přiznal Stach a vstoupil do chatrče.

Hrnčířova chatrč byla opravdu malá. V jednom rohu na troše slámy přivázaná koza, v druhém hromádka slámy na spaní, díra v zemi s hlínou na hrnce a starý hrnčířský kruh, na který hrnčíř položil lojovou svíci.

„Nabídl bych ti něco k jídlu, ale moc toho nemám.“ Hrnčíř se nešťastně rozhlédl po chatrči.

„To je v pořádku,“ lehce pokynul Stach rukou, „chtěl jsem jen vyřídit zprávu od Běška.“

„Říkal jsem si, že když vůz nedojel, že se jim určitě povedlo utéct. Věděl jsem, že žije. Cítil jsem to. Přece by ten osud nebyl tak krutý, aby mi vzal to poslední, co mi zbylo,“ jásal potichu hrnčíř. „Jak se Běšek tedy má? Kde je? A co děvče, našel si už nějaké?“

Stach trošku překvapeně povytáhl obočí.

„Má se dobře. Podařilo se mu utéct, když vůz s obilím sjel z cesty do bažiny, a rozumně se rozhodl, že by se neměl vracet.“

„A on bydlí v katovně?“ zeptal se trošku nedůvěřivě hrnčíř.

„Ne ne,“ odpověděl rychle Stach, „schovává se v lesích. Poprosil mě, abych se za váma zastavil a vyřídil vám pozdravení, abyste se netrápil. Mě nikdo podezřívat nebude.“

„Chlapeček můj zlatý. Moje štěstíčko,“ jásal hrnčíř. „Už mě zase život baví, už zase cítím, že žiju. Ta šelma Bohdal mi ho sebral za dluh, který jsem už splatil. Ale protože neumím počítat, tak se nemohu bránit. Ale letos byla velká úroda, lidi potřebovali hrnce a džbány, tak jsme se se synáčkem otáčeli, prodali jsme hodně, hodně džbánů a jiných věcí, mohl jsem zaplatit, ale Bohdal, to prase nenažraný, když viděl, že mám peníze, když viděl, že už mu nebudu splácet každý rok ty úroky, které si vymyslel, tak mi sebral mého syna. Ten pes, ta svině bídná!“ rozpovídal se hrnčíř.

Stach jen přikyvoval.

„Kolik mu ještě dlužíš?“ zeptal se.

„Nevím, a je mi to jedno, nedostane už ani měďák, ten pes z pekla vyvrženej, ani zlámanou minci už ode mě neuvidí za to, co mi provedl. Ani hrneček pro něj neudělám. Nic, ať si mě klidně umučí, už je mi to jedno.“

Stach lehce přikyvoval. „Kdo takhle Bohdalovi dluží?“ skočil do řeči hrnčířovi.

„Kdo?“ zasmál se hrnčíř. „Každý. Nebo skoro každý. Do toho spadneš hned. Špatný rok a nemáš na daně, tak už dlužíš a nikdy se z toho nevyhrabeš. Sebere vše, nechá jen, abys přežil do dalšího roku. Tvoje koza se pase na jeho louce, sebere ti ji a ty ji musíš vyplatit. Tvoje děti musí dřít na jeho polích, tvoje dcery musí dělat děvky jemu nebo jeho vojákům. Copak ty to nevíš?“

„Moc ne. To víš, v katovně se toho moc o lidském utrpení nedozvím.“

Hrnčíř se na něho zkoumavě podíval. „Možná máš tu nejlepší práci na světě. Nic nevíš, jen zlým lidem ukončíš jejich život. Zabráníš zlu, aby dál chodilo mezi lidma.“

„Nejlepší práci,“ lehce se zasmál Stach. „Tak to by mě ani ve snu nenapadlo. Hlavně nemám dluh u Bohdala. Nebo o něm nevím,“ zasmál se Stach mnohem hlasitěji.

„Nemáš dluh ani u Bory? Tomu přece dluží každý,“ zeptal se překvapeně hrnčíř.

„Bora?“ Stach si nemohl vzpomenout.

„Asi nechodíš do bordelu, co? Že nevíš, kdo je Bora.“

„Majitel vykřičeného domu. No jasně. V Krudomu do bordelu nechodím, jsem kat,“ připomněl hrnčíři.

„Jste na stejné úrovni,“ podivil se hrnčíř.

„Vlastně máš pravdu, ale do bordelu nechodím.“

„Muž ctnostných kvalit. Ale za mlada jsi tam byl dost často. Já si to pamatuju,“ zahrozil hrnčíř Stachovi prstem.

„Za mlada ano,“ pokýval nervózně hlavou Stach. „Takže ten Bora je lichvář. A má hodně peněz?“

„No jeje,“ zamával rukou hrnčíř tak prudce, až lojová svíce zhasla. Stach počkal, až ji hrnčíř znovu zapálí.

„Říkal jsi, že má Bora hodně peněz,“ připomněl hrnčíři hned, jak se plamínek rozhořel.

„Hodně,“ potvrdil hrnčíř.

Stachovi zacukalo v koutcích. „No,“ přemýšlel nahlas, je pravda, že v bordelu jsem nebyl, ani nepamatuju, a teď jsem se dostal trochu do finančních obtíží, a nechci dlužit Rabovi.“

Hrnčíř chápavě pokýval hlavou. „No, na rovinu. Pokud si mám vybrat mezi tím, jestli dlužit Rabovi a Bohdalovi, nebo Borovi, tak raději budu dlužit dál Bohdalovi,“ varoval Stacha.

„Ale lichvář Bora má hodně peněz, to by mohlo vyřešit moje finanční problémy,“ usmál se lišácky Stach.

„Nevím, co jsou to finanční problémy,“ přiznal hrnčíř. „Ale hodně peněz má.“

„Tak to já se za ním vypravím. Možná ještě dneska.“

Kapitola pátá – Krudomský bordel (22. 11. 1401)

Bylo k ránu, když Stach zabouchal na dveře krudomského bordelu. Okénko ve dveřích se trochu pootevřelo a během pár vteřin se dveře rozlétly dokořán.

„Ale, Blahota. To jsou k nám hosti,“ valil oči obrovský vyhazovač ve dveřích. „To už je pár týdnů, co jsi tu byl naposledy. Co si pamatuju, tak někdy před popravou toho prvního proklatce.“

Stach si uvědomil, že někde udělal chybu. Ale už nebylo cesty zpátky.

„Nějak se mi to nahrnulo. Tak nebyl čas, ani peníze,“ zaskuhral.

„Ale no tak, Blahoto. Copak ty jsi někdy tady musel platit?“ Ze stínu se vyhoupl muž s krysí tváří. „Nebo už snad nejsme přátelé?“

Stach se začal pod maskou mírně potit. „Jsme přátelé,“ potvrdil, „ale po tý zpackaný popravě po mně Raba s Bohdalem šel jak slepice po flusu. Co jsem udělal, bylo špatně. Nakonec jsem mu musel vyvážet sračky z hradu,“ žaloval.

„Měl jsi přijít. Tady se ti vždycky ulevilo. Nebo nemám pravdu?“

„To jo.“

„Jako obvykle? Chlapec a dívenka. Moc zlobivé děti. Sirotci, nikdo je hledat nebude.“

Stach se zapotácel. Cítil, jak se v něm zvedá vztek.

„Ne,“ řekl opatrně, „na rovinu, Boro. Potřebuju peníze.“

Borova tvář se zasmušila. „No jasně. Tak peníze. Nebude to přeci poprvé. On si ty sirotky vezme do parády někdo jinej, když ty o ně nestojíš. Jak myslíš, nabídku jsem ti dal.“

„To by mě zajímalo, kdo v tohle zasraným kraji ještě hledá v bordelu malý děti,“ neodpustil si Stach poznámku.

Borova tvář se změnila v podezřívavou. „Copak ty nevíš?“ zeptal se.

„Potřebuju ty peníze,“ změnil rychle Stach směr hovoru.

Bora kývl. „Půjčit, nebo vydělat?“ zeptal se s podezřením v hlase.

„Jsem tu snad pro peníze poprvý?“ vyklouzl Stach z léčky.

„Tak vydělat,“ kývl Bora hlavou. „Dám ti jména a kolik mají dát. Desetina je tvoje, jasný? Ne jako minule, že se začneš vymlouvat. Jinak dám tvoji práci někomu jinýmu.“

„Ty jména,“ požádal Stach.

„Napíšu ti to na papír. Abys netvrdil, že sis to popletl jako minule.“

„Napiš.“

„Proč to má dělat on?“ zavrčel chlápek ode dveří. „Zvládnu to líp než on. Starej dědek, plesnivec.“ Odplivl si před Stachem.

„Protože ty, Keblo, jsi jen idiot,“ odsekl Bora. „Dvakrát jsem tě poslal vybrat peníze, a jak to dopadlo?“

Kebla odstoupil pár kroků do stínu dveří. „Už by se to nestalo,“ zabručel.

„Věřím, že tady Blahota donese peníze přesně a nebudou u toho mrtví, jako po tvých návštěvách,“ ukázal Bora brkem na Stacha. „Nikdo nechce, aby k němu přišel městský kat podruhý na návštěvu.“

Kebla něco zabručel a stáhl se ještě víc do stínu dveří. Když Bora odešel pro kus kůže, na který chtěl napsat jména a dlužné částky, zasyčel Kebla na Stacha.

„Tu práci dostanu, dědku. Rozumíš? I kdybych tě měl oddělat.“

Stach udělal pár kroků dopředu a cítil, jak se mu do zátylku zavrtávají Keblovy oči.

Ráno Stach zabouchal na bránu. Kulhavec asi spal, protože mu trvalo hodnou chvíli, než otevřel.

„Zmlátím tě do bezvědomí,“ vyhrožoval Stach.

„Promiňte, pane, za to já nemůžu,“ omlouval se Kulhavec. „Cizí lidi hlásí hejkal. Ale vy nejste cizí.“

Stach to nekomentoval a sjel z koně. „Vzbuď někoho, ať dá koni pít a vyhřebelcuje ho,“ poručil a zmizel v domě.

Lišek byl naštěstí dole. Do jedné z kójí ve sklepě zrovna na hrubě stlučeném stole upravoval rakev.

„Co to znamená?“ zeptal se Stach.

„Ale, jak jsi říkal, že Stach musí hlídat Blahotovi místo na spaní, tak mě napadlo, kdyby sem někdo vlezl a viděl, že tu žádná rakev není…“ Lišek palicí ukázal na své dílo.

Stach mírně kývl hlavou. „A proč mám pocit, že je v tom ještě něco dalšího?“

„No, když tu rakev opřu sem, tak mám vynikající místo na pitvání a operace,“ ukázal Lišek na stůl.

„Tady nejsi na krakovský univerzitě,“ odsekl Stach. „A uvědom si, že jsme tu jen na pár dní.“

Lišek kývl hlavou. „Nikdy nevíš, kdy budu tuhle lavici potřebovat. Třeba na ní můžeš ležet i ty.“

„Nepřivolávej. Pokud bych někdy měl na týhle lavici ležet, musel bys mě k ní přivázat.“

Lišek kývl hlavou. „To se většinou dělá. Při amputacích a těžších operacích. Tady se provlékají provazy,“ ukazoval Stachovi.

„To mě nezajímá,“ odsekl Stach. „Musím s tebou mluvit. Je to důležité.“ Ukázal hlavou nahoru na schody.

„Nahoře spí ženské,“ připomenul mu Lišek. „Tak mi to řekni tady dole, než ti sundám masku.“

Stach se usadil a Lišek se dal do práce.

„Byl jsem v hospodě,“ začal Stach, „a když jsem se vracel, napadlo mě stavit se za starým hrnčířem a říct mu, že jeho syn je v pořádku.“

„Překvapuješ mě. Jako by se z tebe stával soucitný muž.“ Lišek zajel nehty opatrně pod masku a začal ji lehce odtrhávat.

„Domluvili jsme se, že řekne i ostatním, že jejich děti jsou v pořádku.“

„To zní rozumně.“

„Ale dal mi tip na lichváře. Je to Bora a provozuje bordel.“

„O tom něco vím.“

Stach mlčel. Lišek čekal a mezitím pomalu odlepoval Blahotovu masku ze Stachova obličeje.

„Ty, Lišku,“ zvedl najednou Stach hlavu a zadíval se na Liška, „já tam zašel. Jen tak se pozeptat. Nešel jsem tam kvůli chtíči. Teda, nemyslím kvůli tomu tělesnýmu, ale kvůli penězům. To je taky chtíč, ale jinej.“

„Chápu. Nemám nic proti žádnému chtíči. Jste jen lidé, vaše zvířecí instinkty převažují.“

Stach se na okamžik zamyslel nad Liškovými slovy.

„Byl jsem tam,“ opakoval po chvilce, když se rozhodl nechat Liškovu jízlivou poznámku bez odpovědi.

„A asi jsi tam něco provedl.“

„Ne, to ne,“ sklonil hlavu Stach, „ale oni mě tam znali.“

„Tebe, nebo Blahotu?“

„Blahotu. Městskýho kata. Lišku, já se stydím.“

„Co?“ Lišek se zarazil ve stahování kůže.

„Blahota tam asi chodil. Pravidelně.“

Lišek mlčel, protože mu došlo, že pokud se Stach za něco stydí, tak to obyčejný chtíč nebude.

„Já tu masku už na sebe nevezmu,“ rozhodl se Stach.

Lišek zatáhl za masku a stáhl ji dolů. „Blahota měl jiný druhy potěšení než normální člověk?“ zeptal se.

„Asi ano.“

„Muži? Zvířata?“

„Něco horšího, děti. Mučení. A asi i zabíjení.“

Lišek se zadíval na masku Blahoty. „Blahota je mrtvý. A teď se smaží v pekle,“ řekl nevýrazně.

„Ale já nosím jeho masku.“

Lišek položil Blahotovu masku na nedodělaný stůl. Potom se opřel Stachovi dlaněmi o ramena a podíval se mu zhluboka do očí. „Ty nejsi Blahota. Jsi jen šalba a klam pro špatné lidi. Aby v tobě neviděli Stacha, rytíře, který trestá zlo a vymítá špatnost. Pod maskou lumpa se skrývá ryzí charakter, který se nedá vyvážit zlatem. Tvrdý muž s ušlechtilým srdcem.“ Lišek se narovnal a poklepal rukou Stachovi na ramena.

„Vážně?“ roztál Stach.

„Ano, Stachu. Ty se sice tváříš jako zlo samo, ale v nitru jsi čestný a spravedlivý. Vím to. Jinak bych sem nepustil ty lidi, co jsme zachránili. Protože jsem věděl, že ty nikdy neublížíš bezbrannému, a i když s brbláním, pomůžeš všem potřebným. Poznal jsem to ve chvíli, když jsi mě osvobodil z pout. Proto jsem k tobě tenkrát přišel.“

Stach otevřel pusu a zase ji zavřel. „A neříkáš to proto, třeba proto…?“

„Pro co?“¨

„Já teď nevím. Proto, že třeba něco potřebuješ? Nebo… nevím,“ zrozpačitěl Stach.

„Ne. Teď to říkám proto, že je to pravda. Stachu, tenhle svět potřebuje lidi jako ty. A ta maska? Nikdy bys to zlo neodkryl, kdybys ji neměl.“

Stach se zadíval na masku Blahoty. „Asi máš pravdu.“

„Co ses ještě dozvěděl o Blahotovi?“

„Dělal Borovi vymahače dluhů z lichvy.“

„A po tobě teď chce, abys v tom pokračoval?“

„Ano. Dal mi kus kůže se jmény a kolik mám vybrat. Desetina je moje. Ale nevím, co s tím. Některý lidi neznám.“

„Ty to chceš vybírat? Pro Boru?“

„Chci. Dostanu deset procent. A třeba se něco dozvím.“

Lišek se sklonil nad lístek. „Ctirad, tři sta stříbrných,“ přečetl první jméno. „To je zajímavé.“

„Tak toho zrovna znám.“

„Tak rychtář si půjčuje u lichváře?“

„Nejdřív jsem chtěl ten kus kůže zahodit. Ale potom jsem si přečetl to první jméno a začalo mě to zajímat. Jako tebe.“

Lišek položil kůži se jmény vedle rakve na volné místo na stole. V jejím stínu četl další jména.

„Máš opět jednou pravdu. Chce to zjistit, kdo a proč v tomhle městě dluží.“

„Udělám to. Ale nejdřív se na to vyspím,“ rozhodl Stach.

Po obědě Stach změnil vizáž a vyrazil do města. Jako první se stavil na radnici. Probelhal se až dovnitř. Ctirad na něj krátce pohlédl a dál se věnoval lejstrům. Stach si vzal židli a posadil se před rychtáře.

Ctirad zvedl oči od lejster. „Není tvoje místo támhle, Blahoto?“ Ukázal brkem na trojnožku stojící v rohu na prasečí kůži.

„Nikdo tu není, tak se můžeme vykašlat na protokol.“

Ctirad chvílí Stacha sledoval. „Tak spusť, co potřebuješ?“ rozhodl nakonec.

„Byl jsem v bordelu,“ začal Stach.

„Ve tvým věku? Tak to gratuluju. Nechám to hned vybubnovat na náměstí,“ ušklíbl se Ctirad.

„Mluvil jsem s Borou.“

„No a?“

„Požádal mě, abych se u vás stavil a vyzvedl tři sta stříbrných, které mu dlužíte.“

Ctirad odložil brk, položil si lokty na stůl a pěstmi si podepřel bradu.

„Tak ty teď děláš vymahače?“

„Ne. Jen kurýra.“

„Já se tě, Blahoto, nebojím. Na mě tvoje funkce nepůsobí.“

„Nepřišel jsem vás strašit. Jen, že slušní lidé by měli svoje dluhy platit.“

„Ale já jsem splatil. Tohle je úrok z úroku z úroku. To, že mi je neumožnil splatit včas, nechal se zapírat a potom přišel s tím, že jsem se opozdil, to není přece má vina.“

„To není,“ připustil Stach.

„Tak co má být?“

„Dobrá. Vyřídím to Borovi,“ zvedl se Stach.

„Počkej.“ Ctirad se zvedl a přešel k městské pokladně. Hrábl dovnitř. „Tady jsou peníze.“ Hodil na stůl tři pytlíky mincí. „Nenechám ublížit nikomu ze svých přátel nebo příbuzných. Proklínám den, kdy jsem se upsal tomu ďáblovi. Za mládeneckou nerozvážnost jsem už zaplatil několik tisíc. A řekni, že tohle je opravdu naposledy. Jinak mu tam pošlu Zahoru a Vatana, ať mu to tam hlídají a zapisují každého, kdo si tam chodí dělat ty svoje špinavosti. A je mi jedno, že platí Bohdalovi.“

Stach vzal tři pytlíky opatrně do rukou a potěžkal.

„Ani si to nepřepočítáš?“ zeptal se Ctirad.

„Ne. Nepotřebuju to přepočítávat. Protože já se rád nechám ošidit,“ zachechtal se Stach.

Ctirad lehce nechápavě naklonil hlavu. „Nerozumím,“ pokrčil rameny, „ty chceš, aby tě někdo ošidil?“

„Ano,“ usmál se Stach. „Já potom nemůžu spát. Jen ležím a vymýšlím, co všechno tomu psímu synovi udělám. A já jsem hodně vynalézavý v tom někomu ubližovat.“

Ctirad kývl hlavou. „Přepočítej si to. Trvám na tom.“

Stach se zamračil a vysypal na stůl první pytlík.

„Podívejte, Ctirade,“ začal.

„Počítej,“ zavrčel Ctirad.

Stach vzdychl a dal se do počítání. Když skončil, lehce kývl Ctiradovi na pozdrav. Ten ho ale ignoroval a dál zapisoval něco do lejster. Stach odešel a neměl z toho moc dobrý pocit.

Obejít těch několik zbývajících dlužníků zabralo Stachovi celé odpoledne. Ale na konci dne byl spokojen. Zálibně vyrovnal pytlíky na stůl a potěžkával je. Lišek mu začal sundávat masku.

„Podej mi láhev,“ ukázal Stach na vyskládané lahve s kořalkou. Lišek mu tentokrát láhev podal bez poznámek.

„Myslel jsem, že ty peníze odneseš hned do bordelu,“ začal Lišek.

„No, spíš si říkám, jestli by jim nebylo líp u mě.“

Lišek prudčeji trhl.

„Au!“ zařval Stach.

„Nejsou tvoje,“ zavrčel Lišek.

„Mohly by být.“

Lišek mlčel.

„Ale potom jsem se rozhodl, že je odevzdám,“ pokračoval Stach.

„To je dobře. V jednu chvíli jsem o tobě začal pochybovat.“

„Zjistím, kam Bora ty peníze ukládá, a potom mu je vezmu všechny.“

„Aha. No, že jsem nemlčel.“ Lišek znova trhl prudčeji maskou.

„Opatrně,“ zasyčel Stach a napil se. „Chtělo by to udělat dřív, než Bohdal zjistí, kam mu zmizely ty vozy a otroci a vypálí katovnu.“

Lišek to tentokrát nekomentoval a jen si hleděl své práce.

„Kolik tam může Bora mít?“ přemýšlel Stach.

„Kdoví,“ odpověděl Lišek a zadíval se na pytlíky.

„Zaplatili všichni?“ zeptal se Stacha.

„Ne. Všichni ne. Ale i tak je to hodně.“

„Ctirad zaplatil?“

„Ctirad? Zaplatil,“ potvrdil Stach a zálibně pozoroval pytlíky na stole.

„Kolik?“

„Tři sta.“

„A za co to měl?“

„Nějaký starý dluh z bordelu, co jsem pochopil.“

„To bylo tedy drahý povyražení. Dál?“

„Přebor. Sto. Zaplatil.“

„Ten to má za co?“

„Kupoval pole a chybělo mu pár stříbrných. Hořekoval, že už zaplatil víc, než kdyby koupil celý krudomský panství.“

„To kecá. Na celé krudomské panství by neměl, ale asi mu Bora pěkně pustil žilou. Dál?“

„Rybníkář Žatek. Dluží třicet a nemá. Sliboval.“

„Co ty na to?“

„Měl bych z toho jen tři stříbrný. Tak co bych nepočkal. Za pár měsíců bude dlužit tři sta, a to už se mi penízky pohrnou.“

„Stachu!“

„Promiň. Zapomněl jsem se. No, v každým případě je to za chlast. Řekl jsem mu, že mu seberu jedno z jeho dětí, pokud nezaplatí. Odpověděl, že klidně. Udělá si další a stejně jen žerou a jsou k ničemu. Tak jsem mu vyrazil ty poslední dva zuby, co mu zbývaly, a to mu asi vadilo víc.“

„Tomu věřím.“

„No jasně. Dětí má jedenáct a zuby měl jen dva.“

„Trochu pokulhávající přirovnání, ale budiž. Další?“

„Vdova po Ulišovi.“

„Stará Uliška?“

„Platila pět set a ani nemrkla. Když jsem se jí ptal, za co to je, jen práskla dveřmi.“

Lišek nechal Stacha být a vzal největší pytlík s penězi a potěžkal ho.

„Za co stará Uliška mohla platit Borovi?“

„Dluhy jejího manžela?“ Stach pozoroval Liškovy ruce.

„Uliš byl bohatý. Pokud vím, dluhy neměl.“

„Za dluhy v bordelu?“

„Myslím, že ne. Uliš tam moc nechodil. Kdysi ano, to tam byl dost často. Ale potom se oženil a věnoval se obchodu. Začal hodně vydělávat a na tenhle druh povyražení neměl čas.“

Stach přemýšlel. „Dobrava sloužila u Uliše. Říkala, že Uliška svého starého otrávila.“

Lišek se zamyslel. „Služebný toho nakecaj. Jsou to jen klevety,“ rozhodl. „Ale pro jistotu s ní promluvíme.“

„Tak za co to mohlo být?“

Lišek pokrčil rameny. „To snad časem zjistíme. Kdo je další?“

„Ranhojič Sušata. Padesát stříbrných. Kňoural, že ho ten kluk vyjde pěkně draho.“

„Sušata? To zní taky zajímavě. Jaký kluk?“

„To nevím. Myslel jsem, že ty…?“

„Sušata je, pokud vím, spořádaný občan. Žena, myslím čtyři děti, samý holky. Tedy myslím, že má dcery. Že by měl opletačky s chlapci?“

Stach pokrčil rameny. „To nevím. Rozhodně asi ne takové, že by musel platit padesát měsíčně.“

Lišek odložil mince a začal zase sundávat Stachovi masku. „Co tvoje sny?“ změnil téma.

„Moje sny?“ trhl sebou Stach. „Jaký moje sny?“

„Občas máš divoké sny.“

„Ty mě pozoruješ?“

Lišek kývl. „Občas. Když se vracím z procházky, nakouknu k tobě.“

Stach přemýšlel. „Už dlouho jsem neměl žádnej živej sen,“ přiznal.

Lišek pokýval hlavou. „To je dobře. Ale hlídej si to. Některé sny nám sesílají bohové a snaží se tím něco naznačit. Rozumíš?“

Stach se podíval na dno láhve. „Jsem moc línej na hádanky. Pokud mi chtějí něco říct, tak ať to řeknou rovnou.“

Lišek nasadil masku Blahoty na kopyto. „Jdi spát,“ poručil Stachovi.

Stach se poslušně zvedl a odkráčel nahoru.

Sen IV.

„Kde to jsem?“ zeptal se Stach.

Muž nemluvil. Seděl k němu zády a hleděl do krajiny.

Stach udělal pár kroků a postavil se vedle něj. „Divné místo,“ řekl po chvilce.

„Divné,“ souhlasil muž, aniž by zvedl hlavu. „Divná zem a divní lidé.“

Stach se podíval dolů. Stáli na pyramidě z velkých pravidelných kvádrů. Uprostřed pyramidy se táhlo obrovské schodiště.

„Kde to jsme?“ zeptal se Stach.

„Na druhém konci světa,“ vzdychl muž a pohleděl do dálky. „Přišli jsme sem… Byli jsme očekáváni… Náš příchod byl předpovězen…“

Stach mlčel. Sledoval cizokrajnou scenérii.

„A kde jsou lidé?“ zeptal se.

„Nejsou,“ zavrtěl muž hlavou.

Stach pozvedl hlavu. Černá duha stále ohraničovala okraj města. „Odvlekli jste je do pekla?“

Teprve teď se muž trošku pousmál. „Ne, Stachu. My neodvlékáme lidi do pekla.“

„Tak kde jsou?“

„Odešli. Většinou.“

Stach znovu sledoval krajinu. Měl pocit, že ho z pralesa sledují tisíce očí.

„Kde je Černé město? Kde jsou hradby?“ tázal se.

„Tady nebyly potřeba hradby. Jak říkám, byli jsme očekáváni.“

„Zvláštní místo.“ Stach se rozhlédl po krajině.

„Tady lidem zaživa vyřezávali srdce a mrtvá těla se kutálela dolů.“ Muž ukázal na schody.

Stach opatrně poodstoupil ze schodiště. „Proč to dělali?“ zeptal se.

„Rituál pro jejich bohy.“

Stach si prohlížel schodiště. „Podřídili se vám dobrovolně?“ zeptal se.

Muž zamyšleně kývl. Bylo ticho. Jen z okolí bylo slyšet křik divných tvorů.

Stach si sedl na jeden z kvádrů a spustil nohy dolů. „A to asi byla chyba, co?“ otázal se.

Muž na něj překvapeně pohlédl. „Co?“

„Tohle město,“ ukázal Stach na okolí.

„Proč si to myslíš?“

„Vzdali se vám dobrovolně. Bez odporu.“

„Ano,“ souhlasil muž.

„Ale ty přece nesmíš oslovit dvanáct přátel. To by bylo moc jednoduché. Ty musíš přemluvit dvanáct nepřátel. A tady jste žádné nepřátele neměli.“

Muž překvapením pootevřel ústa. „Jak tě to napadlo?“

„Protože jsi oslovil nás. Posledních dvanáct bojovníků. Své nepřátele. Přitom, kdybys chtěl, můžeš oslovit kdejakého tuláka v okolí a určitě bys jich našel stovky, možná tisíce. Takže ty můžeš oslovit jen dvanáct nepřátel. Pokud chceš ty a tvůj pán vyhrát, musíte splnit nějaká pravidla. Je to tak?“

V tváři muže, jenž mohl být bohem, se objevilo znepokojení. „Odejdi,“ poručil Stachovi.

Stach se probudil.

Kapitola šestá – Bora (23. 11. 1401)

Odpoledne zabouchal Stach na vrata bordelu.

„Blahoto, co tu chceš tak brzo?“ obořil se na něj Kebla přes okénko ve dveřích.

„Nesu peníze.“

„Všechny?“

„Skoro všechny.“

„Tak přijď, až je budeš mít všechny,“ zabouchl Kebla okýnko.

„Dobrá, pošlu po nějakým klientovi zprávu, že jsi mě odmítl pustit dovnitř s penězma,“ zavolal Stach na zavřené dveře.

Ozval se zvuk petlice a dveře se otevřely. Kebla hmátl svými tlapami po Stachovi, chytil ho za látku pod krkem a přitáhl ho dovnitř. „Ty hovno, ty mi chceš vyhrožovat?“ Přimáčkl Stacha na zeď.

„Já ti, Keblo, rozhodně nevyhrožuju.“ Stach pozvedl ruku s dýkou, prostrčil její špici mezi Keblovýma rukama a lehce mu polechtal ohryzek jejím hrotem. Kebla ztuhl.

„Kolikpak lidí jsi sprovodil ze světa, ty hovnožroute?“ zeptal se Stach. „Rozhodně míň než já. Tak tu na mě nezkoušej ty tvoje výhrůžky, nejsem připosranej kupčík z jihu.“ Lehce zatlačil na dýku a sledoval, jak po ostří začínají stékat první kapičky krve. Kebla pustil látku a lehce zvedl ruce.

Stach mu výsměšně hleděl do očí. „Tak co, mám zatlačit?“ zeptal se.

Kebla se ani nepohnul.

„Blahoto, máš nějaký problém?“ ozval se Borův hlas.

„Mám. A mám velkou chuť ten problém vyřešit.“ Stach se podíval za Keblu.

Stál tam Bora a další tři chlápci Keblovy velikosti.

„Jestli ho zabiješ, přísahám, že odsud neodejdeš živej,“ varoval Bora Stacha.

Stach váhal. Ti tři z Borovy ochranky měli v rukou těžké okované palice pobité hřeby. Jeden takový úder touhle palicí dokázal probít brnění a ještě zůstat zabodnutý hluboko v těle. A Stach neměl brnění, jen drátěnou košili. Jeho šance na vítězství se rovnaly nule. „Nechtěl mě pustit dovnitř. Nesu ti peníze,“ žaloval Borovi.

„Je to pravda?“ zeptal se Bora.

Kebla mlčel.

„Vidíš. Neodpovídá. Mám pravdu,“ zasmál se Stach.

„Blahoto, neodpovídá, protože má tvoji dýku zabodlou v krku. Sundej laskavě ruku dolů,“ poručil Bora Stachovi.

Stach neochotně stáhl ruku.

„Je to pravda?“ opakoval Bora.

„Říkal, že nemá všechno.“ Kebla odstoupil od Stacha a otočil se.

„Nemám jen peníze od rybníkáře Žatka. A to je jen třicet stříbrných.“

„Copak ti Žatek nenabídl jedno ze svých děcek?“

Stach zavrtěl hlavou.

„Ne. Říkal, že tentokrát nedá.“

„Tak to mu už ten chlast vlezl do hlavy. Vždycky dával jedno děcko. Běž za ním a nějaký mu seber. To je jedno, jestli holku nebo kluka. Má jedenáct děcek a starou zase v očekávání. Když se bude vzpouzet, vyraž mu ty jeho dva poslední zuby.“

„To už jsem udělal,“ zašklebil se Stach.

„A stejně ti nedal děcko? To je divný,“ rozhodil Bora rukama.

„Asi je to tak, jak jsi řekl. Chlast mu vlezl do hlavy.“ Stach se otočil ke dveřím.

„Blahoto?“ zavolal za ním Bora.

„Hm.“

„Dej mi ty peníze. Všichni ostatní zaplatili?“

„Ano. Ctirad se vztekal a řekl, že jestli přijdu ještě jednou, tak dá hlídat nevěstinec Zahorou a Vatanem.“

Bora se rozchechtal a jeho muži se k němu poslušně přidali. „No, to jsem teda opravdu zvědavej, jestli mu ty dva budou něco platní.“

„Uliška zaplatila a práskla mi dveřmi,“ vytáhl Stach největší pytel s mincemi.

„Neví, děvče, že bude platit do konce života,“ zasmál se Bora.

„Tohle je od Přebora a je tam i těch padesát od Sušaty. Nadával, že ho ten kluk stojí hodně peněz.“

„Kdyby věděl, že ten jeho levoboček zhebl už před třemi roky na zarděnky, tak by nadával ještě víc. Ale jen ať platí kloučkovi na studia.“ Bora potěžkal pytlík. Potom přepočítal peníze. Pytlík od Sušaty chvilku držel v ruce, pak jej hodil na zem před Stacha.

„Tady máš za práci,“ ušklíbl se.

Stach hleděl na mince, které se rozkutálely ze sáčku po podlaze.

„Neměl jsem dostat víc?“

„Máš tady taky nějakej dluh. A taky musím zaplatit lékaře tady Keblovi.“ Bora se otočil i s vybranými penězi.

Stachovi se zkroutily prsty.

„Jestli máš pocit, že jsi škodnej, můžeš se cestou potěšit s tím děckem od Žatka. Stejně jsi to dělal vždycky. Myslíš, že to nevím? Ale chci ho ještě živý.“ Zvedl varovně prst a za huronského smíchu zmizel v hloubi domu.

Stach chvíli čekal, potom si klekl a za mihotavého světla pochodně sesbíral rozsypané mince. Cestou z bordelu se v něm čím dál víc vzmáhal vztek. Takový ten vztek, který měl Stach rád. Nebyla to šílená zuřivost, která ho občas popadla v boji. Při téhle zuřivosti se Stach vrhal do nejhustší řeže bez ohledu na nebezpečí, bez ohledu na zranění a v tu chvíli rozséval v řadách protivníků strach a zmatek. Tenhle vztek, který Stacha sžíral, se pomalu stupňoval a naplňoval ho nenávistí k Borovi, Keblovi a ke každému, kdo se jen prošel poblíž krudomského bordelu. A Bora to nevěděl, ale právě získal ve Stachovi nepřítele, který nepřestane, dokud se jeho tělo nebude chvět v posmrtné křeči. Stach nejdřív vyřídil drobnou nesrovnalost s rybníkářem a potom vyrazil do krčmy. Když k ránu opouštěl hospodu, měl už docela v hlavě. Cestou do katovny vystřízlivěl, a to ho zase trošku otrávilo. Prošel dvorem, vyhnul se děvčatům spícím v kuchyni a seběhl dolů do sklepa.

Ve sklepě mrštil pytlíkem s mincemi o Liškův pracovní stůl. Sáček se otevřel a mince se rozlétly po sklepě. Lišek vyběhl z vedlejší kóje, v ruce lahvičku s olejem a v druhé ruce kůži z nějakého zvířete.

„Dal mi ta šelma jen padesát. Místo slíbených osmdesáti tří,“ vysvětlil Stach spokojeně.

Lišek sledoval mince. „Bude čerstvá krev.“

Stach se ztěžka posadil a prstem si zajel pod masku. „Nasral mě, a to se neodpouští,“ vysvětlil.

Lišek kýval hlavou. „A jak to dopadlo s tím dítětem? Od Žatka,“ zeptal se.

„Utopil jsem ho v bažině.“

„To dítě?“ zděsil se Lišek.

„Ne, Žatka. Ani se moc nebránil. Chlast mu zatemnil hlavu.“ Stach se sehnul a sebral nejbližší minci.

Lišek kývl. „Dobře jsi udělal.“

„Věděl toho na mě moc. Teda na starýho Blahotu.“

„A ty děti?“

„Umřou hlady. Jsou kost a kůže. Rybníkář moc nemakal a chlastal. Ta jeho stará byla taky nalitá. Ležela v chatrči a okolo sedělo deset dětí. Nemluvily, jen na mě koukaly. Bylo to děsivý. Tfuj,“ odplivl si Stach. „Raději souboj se třemi pekelnými psy než tohle.“

Lišek mlčel.

„Co mlčíš?“ Stach se natáhl po láhvi. „Stejně vím, že se tam v noci vypravíš a doneseš jim nějaký jídlo.“

„Jak tě to napadlo?“ Lišek mu podal láhev.

„Protože tě znám.“ Stach vytrhl zuby špunt a vyplivl ho do rohu sklepa k ostatním.

„Mám teda tvé svolení?“

„Jasně, že nemáš. Ale stejně to uděláš.“

Lišek s úsměvem lehce kývl. „Co ti další dlužníci? Zjistil jsi něco?“ zeptal se.

„Sušata podle všeho zbouchl nějakou holku. Možná šlapku z bordelu. Je takovej naivní, možná mu Bora předhodil nějaké dítě a tvrdil, že je to jeho syn. V každým případě na něj Sušata platí padesát stříbrných. I když kluk prej umřel před třemi lety na zarděnky.“

„To bychom mu měli oznámit.“

Stach pokrčil rameny. „To je mi u prdele.“ Přihnul si pořádně z lahve. „Uliška bude platit nadosmrti.“

„Řekl ti Bora proč?“

„Ne. Jen, že bude platit nadosmrti.“ Stach roztočil minci na stole a sledoval odlesky stříbra ve svitu plamene svíčky.

Lišek opatrně sundal Stachovi masku. Nasadil Blahotovu masku na kopyto a nehtem seškrábl Stachovi z obličeje zbytky pryskyřice.

„Vezmi si láhev nahoru. Promluvíme si s Dobravou,“ rozhodl.

Stach pokrčil rameny a společně vystoupali nahoru.

Dobrava spala na rohoži u pece, zatímco Černice ležela na stole.

„Měli bychom rozšířit stavení. Aby měly holky alespoň komůrku. A taky pro chasu, někteří spí venku,“ zašeptal Lišek.

„Je docela teplo. Na to, že bude brzo slunovrat.“

Lišek kývl hlavou. „Počasí se zbláznilo. Tak teplou zimu ještě nepamatuju.“

Oba vykoukli oknem ven. U ohně leželo několik postav zabalených v dekách. Většina ostatních spala ve stodole.

„Myslíš, že to má na vině on?“ ukázal Stach hlavou k Práhu.

„Bojím se, že ano. Dál na východ od nás je počasí normální. Potvrdili to kupci v hospodě.“

„Mně to počasí docela vyhovuje. Zimu jsem nikdy neměl rád. Pusa mi přimrzala k přilbě, v těžkým brnění se ve sněhu nedá dobře bojovat a tak dál.“

„Není to normální. Nemělo by to tak být. Nevíme, co tím ďábel sleduje. Chce nás uchlácholit?“

Stach pokrčil rameny. „Trojan ze Stříbrné Hory říká, že je škoda, že nejsou žádné knihy ani zprávy o tom, jak to probíhalo před třemi sty lety, když ďábel obsadil město.“

„Před čtyřmi sty lety,“ opravil ho Lišek. „Před sto lety se mu to nepodařilo v Germanii, před dvěma stý to zkoušel u Franků a sto let předtím neobsadil žádné.“

„Obsadil,“ oponoval Stach. „Prý někde za mořem. V nějaké nám neznámé zemi.“

„Jak to víš?“

„Ukazoval mi to ve snu. Byly tam takový pyramidy. Ale ne takový, co jsou tam za tím římským mořem, ale jinačí. A i lidi měli takovou jinou kůži. Jako bronz.“

Lišek vykulil oči. „On ti to ukazoval?“

„Ano. Provedl mě tím městem. V době své slávy. Bylo to divný město. Kněží tam zabíjeli otroky a vyřezávali jim srdce.“

„Barbarské.“

„To ano.“

„To je opravdu zajímavé. Všichni si mysleli, že před třemi sty lety ďábel svoji jízdu vynechal.“

„Nevynechal. Akorát je to na konci světa.“

„To by se měl dozvědět Trojan.“

„Ano. Chci mu to napsat.“ Stach se otočil ke spící dívce. „Ale chtěl ses na něco zeptat Dobravy.“

„Ano.“ Lišek se sehnul a lehce zatřásl děvčetem u pece.

„Přejete si, pánové?“ protírala si Dobrava oči.

„Chci se tě, Dobravo, na něco zeptat.“ Lišek trpělivě čekal, až se Dobrava probere.

„Mno?“ zívla Dobrava.

„Sloužila jsi u Uliše. Jak umřel?“

Dobrava se posadila a přemýšlela. „Divně. Moc rychle.“

„Jak rychle?“

„Během jednoho večera. Jedné noci.“

„Stěžoval si na bolest? Na horkost? Na zimu? Měl podezření na prokletí?“

„Říkal, že ho píchá v konečcích prstů. A hrozně se potil. Zvracel, měl průjem a zimnici. Večer ulehl a ráno byl mrtvej.“

„Mrtvolu, předpokládám, spálili.“

„Ano. Hned ráno.“

„Z toho nic neuvařím,“ pokrčil Lišek rameny. „Mohl to být nějaký jed, ale taky nemusel.“

„Psí mor,“ zvedla se Černice ze stolu.

„Co jsi to řekla?“ zeptal se Lišek.

„To je jasná otrava psím morem. Píchání v prstech, průjem, zvracení a zimnice. Tys byla u něj?“ Otočila se na Dobravu.

„Ano. Celou dobu.“

„Jak dýchal?“

„Nejdřív normálně, ale potom tak míň a míň. Jako když se mu nechce.“

„To je psí mor. Pokud ho někdo otrávil před pár týdny, tak to je i jeho čas. V tu dobu se sbírá. Jeho hlízy jsou plné jedu.“

„Ale psí mor se používá na trávení vlků,“ mračila se Dobrava.

„No a? Myslíte, že to člověka nezabije?“

„Jak to víš?“ zjišťoval Lišek.

„Prostě to vím,“ odsekla.

Stach si sedl ke stolu a napil se. Lišek mlčel a podezřívavě sledoval Černici. Dobrava vstala a přihodila do pece pár kusů dřeva.

„Pokud je Uliška travička, mělo by se s tím něco dělat.“

„A co?“ pokrčil Stach rameny. „Uliš je mrtvej. A ona bude platit. To ji bude trápit víc, než kdybych ji zaživa zahrabal.“

Dobrava se zvedla od pece a tázavě pohlédla na Stacha.

„Uliška platí Borovi měsíčně dost peněz,“ vysvětlil jí Stach.

„Bora jí asi sehnal jed. Nebo jí pomohl Uliše odstranit,“ doplnil Lišek.

„Říká se…“ Dobrava se dramaticky odmlčela a podívala se po ostatních, „že Uliška za svobodna pracovala pro Boru.“

„Myslíš jako…“ nedokončil Stach.

„Jo. Jako kurva.“

„To vysvětluje hodně. Ale nic nedokazuje.“

„Na mučidlech přizná všechno.“

„Stachu, na mučidlech ti přizná každý cokoliv.“

„No, to je přece dobře.“

„Není to pravda. A my přece chceme pravdu.“

„Ne. Já chci Borovy stříbrňáky.“

Lišek pokrčil rameny. „Musí jich mít hodně,“ potvrdil.

„Ale zatím jsem napočítal čtyři chlapy s palicema. To není jako Zorkova banda u Sticha…“

Lišek mírně zasyčel a mrkl směrem k Černici a Dobravě. Stach se odmlčel.

Rozhostilo se ticho.

„Zorko mi zabil tátu,“ řekla po chvíli potichu Dobrava, „když šel prodat krávu na trh do Pár Dubů.“

Stach se lehce kousal do rtu.

„Zorko už nikoho nezabije,“ řekl Lišek.

Dobrava se tázavě podívala na Stacha a Liška. „Vy?“ zeptala se.

„Jen on,“ ukázal Lišek na Stacha. „Já krev neprolévám. Je to proti mému přesvědčení.“

Dobrava poklekla a políbila Stachovi ruku. „Děkuju, pane. Děkuju. Vděčím vám víc než za svůj život.“

Stach mírně cukl rukou. „Dobrá, dobrá,“ zabručel, „Zorko je mrtvý, teď řešíme Ulišku.“

„Uliš byl pro mě něco jako táta.“ Dobrava vstala a mírně se na Stacha usmála.

„Mám zabít Ulišku?“ zeptal se Stach.

„A všechny, kdo se na tom podíleli. Kdoví, kolik lidského neštěstí lpí na jejich rukou. Kolik krve a mrtvých.“

Stach chápavě pokýval hlavou. „Taky čekám na svoji pomstu. Ale jak říkám, u Bory jsou nejmíň čtyři chlapi a s tímhle počítat nemohu,“ ukázal bradou na Liška.

„A co ti venku?“ zeptala se Černice.

„Kdo?“ nechápal Stach.

„No, venku. Běšek, Lučeň, Velusa, Vitěj, Bořík, Vlador, Jaromír?“¨

„Co je s nima?“

„Můžou pomoct.“

„Ti?“ zasmál se Stach. „To je vtip?“

„Ne,“ zavrtěla Černice hlavou. „Proč by to měl být vtip?“

„Je to holota. Možná umí kosou posekat trávu nebo sekerou naštípat dřevo. Ale ti chlapi od Bory jsou rváči. Zabijáci. Ne, na to se musí jinak.“

„Máme brnění. Máme zbraně,“ přidal se Lišek.

Stach se na něj nevěřícně podíval.

„Brnění. Obyčejnýmu sedlákovi?“ zakroutil hlavou.

„No a?“

„Ne ne,“ uvědomil si Stach, „vy mě zase někam tlačíte a začnete mě přesvědčovat a já zase změním názor. A to nechci, protože syn hrnčíře neobleče brnění. Nikdy. Jako že se Stach jmenuju!“ Stach se rozzuřil. „Černice, pojď se mnou,“ ukázal na svoji komoru. „Nebo raději ne, ty bys mě potom přesvědčovala. A já jsem potom takovej hodně přístupnej. A Dobrava by mě taky přesvědčovala,“ uvědomil si. Nešťastně se rozhlédl po místnosti.

„Na mě zapomeň, já tě budu přesvědčovat ještě předtím.“ Lišek zvedl se smíchem ruce v obranném gestu.

„Tak to si radši půjdu lehnout sám,“ rozhodl se Stach.

„A budeš ležet, naštvaně koukat do stropu a přemýšlet, kolik stříbrných a zlatých ti uteklo jen proto, že jsi lpěl na nějakých zásadách,“ chechtal se Lišek na celé kolo.

Stach se nasupeně na Liška podíval a potom odešel do své komory.

Ráno měl Stach kruhy pod očima z nevyspání. Nejdřív vyšel ven a na dvoře se pořádně umyl. Pak rozmrzele seděl u snídaně. Když dojedl, sešel dolů do sklepa a ve světle lojové lampičky se začal probírat brněním.

„Nechci slyšet ani slovo,“ houkl do kouta, kde si Lišek míchal nějakou směs.

Lišek mlčel a ničeho si nevšímal.

„A o našem včerejším hovoru taky nechci slyšet ani slovo,“ dodal Stach a hodil si na rameno několik kusů železa.

Lišek kývl a dál se věnoval své práci. Stach vystoupal ze sklepa, vyšel na dvůr a hodil brnění na zem.

Ozval se rachot a po něm naprosté ticho. Všichni ustali v práci, dokonce i Němák se zastavil v půli kroku a klacek držel mírně zvednutý nad zemí.

„Včera jsme se rozhodli,“ začal Stach, „teda, já jsem se rozhodl,“ podíval se zamračeně ke dveřím, „že bude dobré, když vás naučím trochu bojovat. Může se vám to v budoucnu někdy hodit.“ Vzal ze země jeden meč a zkušebně ho potěžkal. „Ale neznamená to, že se tím pádem z vás stanou rytíři. Pořád budete sedláci v brnění. Rozumíte?“

Bylo ticho.

„Rozumíte?“ opakoval Stach.

„Ano,“ ozvalo se polohlasem z okolí.

Tak, a teď vyberu první z vás, kteří si nasadí brnění. Zatím jen část. Budete v něm chodit, pracovat, bojovat. Budete si na ně zvykat, až se z něj stane vaše druhá kůže. A tak to má být, protože pokud si na ně nezvyknete hned, v boji vám bude spíš překážet. Zatím vyberu dva z vás, které začnu cvičit. Němáku, ty hovado, necpi se dopředu, na tebe prostě žádný železo neseženu,“ vzdychl Stach. „Pro tebe se to bude muset překovat. Kdo se hlásí dobrovolně?“

Zvedl se les rukou.

„Běšek a Lučeň,“ rozhlédl se Stach. „Oblečete si tady jako první drátěnou košili. K pasu tyhle meče. A neusmívejte se tak blbě, nebo vás zmlátím, až vám mozek bude stříkat ušima. Rozumíte?“ Podal dvěma jmenovaným košile a meče, zatímco se okolo nich utvořil kruh závistivců.

„Dostane se na všechny?“ ozval se Bořík.

„Jen na ty, co se budou snažit. Ostatní budou dál kydat hnůj.“

Za Stachem někdo vzdychl. Stach se otočil. Chvíli mlčel. „Bude z tebe vynikající lukostřelec,“ řekl Jaromírovi, „nebo kušník.“ Šlehl pohledem po Němákovi.

Kulhavec se usmál.

„A dostaneme podíl z kořisti?“ zeptal se Velusa.

Stach vytřeštil oči. „Z jaký kořisti?“

„Vojáci a loupežníci mají přece mít podíl z kořisti.“

„Ale vy nejste loupežníci. Ani vojáci,“ ozval se Lišek ze dveří katovny. „Pan Stach vás chce naučit bojovat, abyste se dokázali bránit, ubránit sebe, možná v budoucnu i své blízké a přátele, bránit dobro a spravedlnost, chránit slabé a bezmocné, pomáhat těm, kterým bylo ublíženo, a trestat zlo. Je to tak?“ zeptal se Stacha.

„Přesně tak jsem to myslel,“ souhlasil Stach.

„Myslel jsem, že budeme loupit a drancovat, znásilňovat, okrádat, přepadat kupce, užívat si bohatství, chlastat a hodovat,“ protáhl Velusa ústa do podkovy.

„To já původně taky,“ zabručel Stach potichu.

„Ne. Pokud má někdo takové touhy, ať odsud odejde. My jsme tu proto, abychom napravovali křivdy, potírali zlo, zjednávali spravedlnost.“

„Spravedlnost? Tak to první, koho byste museli popravit, je Raba a Bohdal.“

„No, vždyť i na ty se dostane.“

Všichni ztichli. „To jako vážně?“

„Jistě.“

„Ale nevolník nemůže vztáhnout ruku na pána.“

„Ale vy nejste nevolníci.“

„Jsme ještě horší. Jsme uprchlí otroci.“

„Tak čeho se bojíte? Pověsí vás stejně, tak jako tak.“

„Ale Bohdal má ochranu od Temného pána.“

Nastalo ticho, všichni automaticky pohlédli směrem k Práhu.

„S tou ochranou od Temného pána bych to neviděl tak hrozně. Mám zprávy, že Temný pán zrovna nynější šlechtu nějak neprotěžuje.“

„Také jsem něco slyšel,“ přidal se Jaromír. „Šlechtici prý utíkají. I ti, co Temnému pánovi pomáhali.“

„Tak si navlečte to brnění, než nám Bohdal uteče.“

Když na sebe Běšek a Lučeň navlékli drátěnou košili, trochu znejistěli.

„Těžký?“ zeptal se Stach.

„No,“ potvrdili shodně oba.

„Tak, výborně. A v tomhle budete dneska pracovat.“

„Myslel jsem, že budeme bojovat,“ vzdychal Běšek.

Stach se rozesmál. „Mysleli jste si, že si budete vykračovat jako pávi na přehlídce? Ne, milí zlatí. Pokud se v tom nenaučíte cítit jako v druhé kůži, zemřete v první bitce a já přijdu o drahé plechy. Takže, budete nosit nejdřív tohle a časem na vás budu věšet další a další kusy železa. Jasný?“

Oba vybraní nešťastně přikývli.

Stach se pousmál. Potom odepjal od pasu meč a položil ho na stůl.

„Začneme s výukou. Tohle je meč. Měl jste ho už někdy někdo v ruce?“

Všichni zavrtěli hlavami.

„Meč je vaše druhé já, vaše prodloužená ruka.“ Stach položil dlaň přibližně na polovinu čepele meče. „Ta polovina směrem ke hrotu slouží k útoku, druhá polovina směrem k jílci slouží k obraně. To si pamatujte.“ Položil na stůl několik mečů.

„Nejdřív si, holoto, důkladně umyjete ruce od hnoje, než na ty meče sáhnete,“ varoval je, „protože, pokud budete mít mastný tlapy, tak je dost možný, že vám někdo ten meč z ruky v nejbližším boji vyrazí.“ Očima vybíral potencionální bojovníky. U jednoho se zarazil.

„Padej zpátky do kuchyně,“ poručil Černici.

Zavrtěla vzdorně hlavou.

Bylo ticho. Stach v první chvíli nevěděl, jak se s touhle vzpourou vypořádat.

„Vážně chceš bojovat?“ zeptal se po chvíli.

Černice kývla hlavou. Stach pokrčil rameny, sebral jeden z mečů ze stolu a hodil jí ho. Spadl jí k nohám.

„Tak do toho,“ poručil Stach.

Černice se shýbla a zvedla meč.

„Střeh.“ Stach vytáhl Upalovač.

Ve chvíli, kdy se Černice postavila s mečem do střehu, mávl Stach prudce svým mečem a vyrazil Černici její meč z rukou. Meč opsal velký oblouk a zabodl se ho země.

„Jdi si pro něj,“ poručil jí.

Černice sevřela rty a došla si pro meč. Než se stihla postavit do řádného střehu, srazil Stach její meč dolů takovou silou, že jí ho opět vyrazil z ruky. Vykřikla leknutím a bolestí.

„Není to nic pro vás,“ řekl vážně Stach. „Meč je těžký, sukně se vám motá mezi nohama a v dřevácích nemůžeš stát v pořádným postoji. Vrať se do kuchyně a udělej mi něco k jídlu.“

Stála proti němu, v očích slzy a vzdor. Když se natáhla pro meč, chytil ji za ruku, otočil a pleskl ji po zadku plochou stranou meče.

„Utíkej!“ přikázal jí.

Udělala několik kroků a potom se zastavila.

„Já si nedělám legraci!“ zvolal za ní.

Kapitola sedmá – Slunovrat (21. 12. 1401)

Od rozhodnutí začít cvičit uplynulo několik dní. Příroda se zbláznila. Zima stále nepřicházela a některé stromy znovu rozkvetly. Zrno klíčilo v sýpkách a tráva rostla před očima. Lesy byly plné zvěře. Mělo to i svoji stinnou stránku. Dřevo začínalo ve vlhkém teplém ovzduší rychle hnít, teplé počasí způsobilo, že se množili komáři a ovádi, a i dravá zvěř se začala objevovat v hojnějším počtu, než bylo obvyklé.

Stach to tolik nevnímal, našel ve cvičení nových rytířů zalíbení, jemu samotnému to prospívalo a cítil, jak se pravidelným bojem dostává do lepší formy.

Na den slunovratu vyrazili na hon. Chtěli ulovit jelena a večer udělat hostinu, ale podařilo se jim narazit na dva medvědy. Překvapení bylo veliké, protože medvědi touhle dobou měli dávno spát zimním spánkem, a navíc, tihle medvědi byli největší, jaké v životě viděli. Jen štěstím se jim podařilo uniknout. Na zpáteční cestě narazili na vzrostlého kance a toho nakonec ulovili.

Trvalo dlouho, než ho za pomoci koní dotáhli do katovny. Poté už to šlo hladce. Pověsit, vyvrhnout, stáhnout, uvařit kroupy a polévku, opékat, naplnit jitrnice a jelita, vysmolit staré sudy, sehnat pár nových, nakopat psy, kteří se motali pod nohama, solit, škvařit, shánět dřevo, slévat tuk, nalévat pivo a kořalku, přetáhnout někoho, kdo se zašívá, znovu shánět pivo a kořalku.

Večer nastal konečně klid. Stach nechal vytáhnout sud s pivem, a tak se chasa bavila.

Nastávala nejdelší noc v roce. Večer zase trochu sprchlo, ale oheň to neuhasilo, a všichni byli již na vlahý večerní déšť zvyklí. Když se setmělo, přišel mezi ně i Lišek.

Hovor volně proudil a všichni se bavili. Stach sledoval měsíc. Ve chvíli, kdy měl pocit, že je půlnoc, vstal. Hovor pomalu utichal a všichni upřeli pohled na velkého muže.

„Přátelé. Otroci, darebáci a lumpové. Příživníci a vyvrhelové. Spodino společnosti,“ začal Stach rozvláčně.

Po tomto oslovení se rozhostilo naprosté ticho.

„Je to přesně rok,“ pokračoval Stach, „kdy na naši zem dopadla těžká bota Temného pána. Je to rok od chvíle, kdy jeho hordy vtrhly do našeho hlavního města a podrobily si ho. Je to přesně rok, kdy se tři stovky rytířů postavily tomuto zlu. A je to přesně rok, kdy všichni, kromě dvanácti z nich, zahynuli.“

Bylo ticho. Všichni viseli Stachovi na rtech.

„Co následovalo potom, víme všichni. Protože se hledal viník, bylo těchto dvanáct označeno za zrádce. Byli vinni tím, že nezemřeli. A obviňují je ti, kteří se toho boje ani nezúčastnili. A dělají to proto, že sami cítí vinu za to, že se oni té bitvy nezúčastnili.“ Stach se lehce chytil desky stolu, protože začal trochu ztrácet rovnováhu.

„Co se stalo poté, nemusím nikomu připomínat. Země přišla o knížete, přišla o knížecí město. Všude vládne chaos, lůza si dělá, co chce, šlechta terorizuje poddané. V zemi je hlad a nedostatek…“ Zde se Stach zarazil.

„V zemi je nepořádek a zvůle,“ opravil se. „Lidé jsou jako psi rvoucí se o kost. Bratr okrádá bratra, přítel zabíjí přítele.“

„Tohle se ale dělo i před příchodem Temného pána,“ namítl Lučen.

„To ano,“ připustil Stach, „ale určitě to nebylo v takové míře.“ Zamračil se na odpůrce.

Lučen pokrčil rameny.

„Ale úroda je větší,“ vložila se do řeči Dobrava.

„To je. Ale je s ní víc práce.“

„To mi nepřipadá. Jako by to spíš rostlo samo.“

„Babský tlachy,“ zavrčel Stach, „ničemu nerozumíš, tak mlč.“

Dobrava se stáhla.

„Ale i počasí je takový lepší. Já se přiznám, že jsem zimu nikdy rád neměl. Takže zima bez zimy mi nevadí.“ Vlador zvedl lehce ruku.

„A to není přece normální. Zima být musí. Aby si pole odpočala.“

„Nevypadají vyčerpaně. Ani včely nešly spát.“

„A i zvířatům to svědčí,“ přidal se Vitěj.

„Nemají tak hustou srst,“ skočil jim do řeči Stach.

„A k čemu kožich, když je teplo?“ ukázal Bořík na oheň.

„Vám se snad panování Temného pána líbí?“ rozčílil se Stach.

„To nikdo neříká. Ale uznej, že se docela daří. Lidé, co na jaře utekli, se vracejí. Dokonce i z jiných měst mimo území Temného pána se sem začínají stěhovat,“ přidal se Lišek.

„Zaprodanci,“ zuřil Stach.

„Proč? Jen proto, že jim je tu dobře?“

„Vy nikdo nevíte, o co Temnému pánovi jde. Proč si nás takhle předchází?“

„A ty to víš?“

Stach chvíli mlčel a potom si uraženě sedl. „To nevím,“ zabručel.

Černice mu podala džbán s pivem a sedla si mu na klín.

„Nerozčilujte se, můj pane,“ zašeptala mu do ucha, „tohle ďáblovo mámení je jen do času. Pravda vyleze najevo ve své nahotě.“

„Kdy?“ zeptal se Stach.

„Až už bude pozdě. A vy s tím nic nenaděláte.“

„Jak to myslíš, že s tím nic nenadělám?“ zvedl Stach oči od džbánu s pivem.

„Protože jte moc malý pán, abyste se měřil s vládcem světa. A on přijde.“

Stach shodil Černici z klína.

„Jsi snad na jeho straně?“

„Na čí straně chceš být ty, můj pane? Na straně vítěze, nebo na straně poraženého?“ Zadívala se mu do očí.

Stach hleděl do jejích očí, černých jak bezměsíčná noc, a mlčel.

„Jsi dobrý, můj pane,“ uslyšel výsměšný hlas, „a moc ti leží na srdci osud druhých. Ale stoupni si k rybníku a vysvětluj rybám, že nejtučnější červi jsou jen návnada na rybářském háčku. Neposlechnou tě a neuslyší. A proč? Protože tě nechtějí slyšet.“

Stach trhnul hlavou. „Černice?“ zavolal.

„Ano?“ Černice se zvedla na konci stolu.

„Nebyla jsi před chvílí tady?“ ukázal Stach vedle sebe.

„Usnul jste, pane. Tak jsem odešla.“

„Nemluvili jsme spolu o rybách?“

Mírně zavrtěla hlavou. „Ne, pane. Hned, jak jste zavřel oči, jsem odešla.“

„Co to bylo za sen?“ přiklonil se k němu Lišek.

„Nevím. Zapomněl jsem,“ přiznal Stach. „Asi to nebylo nic důležitého,“ odpověděl zamyšleně.

„S tím jídlem je problém,“ přitočila se k němu Dobrava.

„Proč? Dochází?“ Stach se natáhl pro další kus masa.

„Jak co. Některého máme málo, některého moc. Až moc. Nemáme ho kam dávat. Nemáme čím krmit zvířata.“

„Tak je porazíme.“

„A zkazí se to v tom teple. Musíme sehnat další sudy. A pšenici,“ šeptala Stachovi Dobrava. „A dochází koření.“

„Na to nemám peníze,“ zavrčel Stach.

„Maso se zkazí, pokud se neochladí. Musíme ho nasolit. Potřebujeme hodně soli.“

„Na těch pár dní…“ Stach chtěl mávnout rukou, ale neudělal to. Místo toho si ve svitu ohně prohlížel stavení.

Těch několik párů rukou navíc bylo na katovně a jejím okolí poznat. Chlívek byl nově postavený, vedle stál nový kurník. O kus dál se tyčila ohrada pro koně. Vedle ní ležela hromada dřeva, připravená na stavbu stáje. Zeleninová zahrada naznačovala, že se na zimní spánek také nechystá.

Za ní káď s rybami, upytlačenými v nějakém rybníku. Vedle ní natažené kožky zajíců, které tak rád lovil Němák. Okolí katovny už mělo vysekané docela velký kus lesa a pařezy chasa za pomoci koní vyrvala a rozštípala na dřevo. Díry po pařezech už byly zavezeny hlínou, zorány a posypány popelem. Na jaře by se mělo zasít. Pouze před branou katovny zůstal pruh lesa a křoví nevyklučen, aby změny nebudily pozornost a zvědavé dotazy. Zeď byla na několika místech opravena a doplněna dřevěnými kůly. Stach by raději viděl zeď okolo stavení kamennou, ale to stálo peníze, kterých měl málo. Také práce by šla lépe od ruky, kdyby bylo více nářadí. Pluh, kterým orali, byl jen starý meč přivázaný k rozsochaté vidlici velké větve.

Potřebovali peníze. Hodně peněz. Stach se rozhlédl po svých lidech.

„Zítra zaútočíme na bordel,“ řekl nahlas, když hovor trochu utichl.

Na pár vteřin bylo ticho a pak všichni začali jásat.

Lišek zvedl ruku a čekal, než se vše uklidnilo. „Váš pán tím nemyslel, že si půjdeme do bordelu užít,“ vysvětlil. „Když řekl, že zaútočíme, tak to myslel doslova.“

Nastalo ticho.

„Odpusťte, pane, moji smělost, ale proč budeme přepadávat bordel?“ zeptal se Bořík.

„Protože Bora, majitel bordelu, je lump a vrah.“

„No a?“ pokrčil Velusa ramenem.

„A protože si myslíme, že má poschováváno dost peněz,“ dodal Lišek.

„To už je zajímavější.“

Stach nervózně poposedl. „Neříkali jsme, že nejde o peníze?!“ rozkřikl se.

Velusa ztichl.

„Nebude to žádná legrace,“ začal Stach potichu. „Nejprve se musíme dostat v tichosti a v přestrojení do města. Bohdal sice ukončil hledání po vás, ale stačí, aby někdo někoho poznal, a máme zaděláno na problém. Tím pádem je jasné, že nikdo nepůjde navštívit svoje blízké. Zabiju každého i s rodinou nebo s tím, za kým by šel, a to nežertuju. Takže musíme být maskováni. Až se dostaneme do města, musíme se dostat do bordelu. Má jen jeden vchod, pokud vím. Ale může mít tucet tajných východů. Musíme pobít Borovu ochranku, ale Boru musíme chytit živého. Chci z něj vytáhnout jeho spojení s některýma vraždama a možná nám prozradí i svoje spojení na Bohdala. Takže Bora musí přežít. Rozumíte?“

„A hlavně, jen Bora ví, kde má ukryté peníze,“ usmál se lišácky Velusa, ale rychle se sklonil k jídlu, když po něm Stach šlehl pohledem.

„Kolik tam je těch mužů z jeho ochranky?“ zeptal se Vlador.

„Pokud vím, tak šest. Ale jsou to zkušení zabijáci.“

„Nemělo by to být nic těžkýho. Nás vedlo jako otroky také šest a byli to rytíři. A vy jste byli tři.“

„V tom se právě mýlíš.“ Stach zvedl varovně ruku s prasečí kostí. „Měli jsme na své straně moment překvapení, mohli jsme si vybrat místo a znali jsme krajinu. Tady bude všechno hrát proti nám. Já jsem sice něco o tom domě zjistil, ale takové domy mají hodně skrytých místností a nečekaných únikových míst. Je to taková malá pevnost. A pokud se nám nepodaří nepřítele překvapit, čeká nás nepříjemný boj v úzkých chodbičkách. Je to boj, ve kterým jsou vám meče na hovno. Nemůžete se rozpřáhnout, tady se spíš bojuje na dýky.“

„Bude nás deset na šest.“

„Lišek nebojuje, nesnáší pohled na krev.“

Všichni se krátce zasmáli.

„Nepůjdeme všichni. Jen já a čtyři z vás. Hlásí se někdo dobrovolně?“

Všechny ruce se zvedly.

„Tak to se mi líbí.“ Stach se zamračil na Dobravu a Černici. „Vy byste tu vůbec neměly být, natož se hlásit.“

Obě dívky stáhly ruce.

„Kulhavče, ty víš, proč ne,“ kývl Stach na Jaromíra.

Jaromír dal ruku dolů.

„Němák jít nemůže. Všude vyčnívá. Lučeň, Velusa, Vitěj a Vlador,“ rozhodl. „S těma půjdu dovnitř.“

„Já s Černicí budu hlídat venku,“ řekl Lišek.

„Proč?“ zeptal se Stach.

„Protože ve dvou nebudeme nápadní. A pokud budou zranění, můžu je hned ošetřit.“

„To zní rozumně,“ uznal Stach.

„Běšek a Bořík by mohli hlídat únikové cesty.“

„Nerozumím.“

„Brány. Budou zavřené. A hlídá je městská domobrana.“

Stach se podrbal za uchem.

„Dobrá. Budou hlídat u katovské brány. Tu nikdo nehlídá.“

„Katovskou branou nepůjdu,“ rozkřikl se Vitěj.

„Kušuj. Žiješ v katovně, holomku,“ usadila ho Dobrava.

„To je pravda. Zapomněl jsem,“ stáhl se Vitěj.

„Hlavně vy dva,“ ukázal Stach prstem na Běška a Boříka, „pro vás platí s nikým se nedávat do řeči, neupozorňovat na sebe.“

Oba kývli.

„A já zapálím Ulišce dům,“ rozhodla Dobrava.

„A proč zase tohle?“ vyjevil se Stach.

„Protože mě nasrala.“ Dobrava si dala ruce v bok. „A odláká to pozornost.“

„Má možná pravdu,“ kývl Lišek. „Lidé se seběhnou hasit a nikdo nebude v bordelu opruzovat.“

Dobrava se vítězoslavně usmála.

„V tom případě by ale měli jít tihle dva s tebou. Aby ti pomohli a popřípadě tě ochránili,“ ukázal Stach na Boříka a Běška. „Ale kdo bude hlídat katovskou bránu?“

Němák a Kulhavec se radostně narovnali.

Plán útoku probírali do rána. Vypadal dokonale, ale ne vše vychází tak, jak se plánuje. A někdy se může stát, že se proti nim spiknou všichni bozi.

První problém byl, že katovská brána byla zavřená. Otvírala se zevnitř. Nikdo ji sice nehlídal, nebezpečí útoků ochablo, ale přesto nezůstávala v noci otevřená. Pomohl Lišek, který věděl, jak se dostat do města nepozorovaně.

Když se dostali dovnitř, byla sice už hluboká noc, ale z několika nočních podniků se potáceli pozdní návštěvníci a dělali rámus. Jako velká skupina byli nápadní. Museli se rozdělit po dvojicích, přesto maskované dvojice budily nežádoucí pozornost.

Když všichni dorazili na místa, nastal další problém. Tentokrát přímo u stavení Ulišky.

Dobrava, Bořík a Běšek počkali, až vše v okolí utichne, vyjma psů, kteří neustále štěkali ze všech stavení. Když tedy konečně nastal klid, zapálili pochodně a hodili je na střechu Ulišky.

„Ty děvko, smaž se v pekle!“ vykřikla Dobrava.

Dvě pochodně se skutálely po doškové střeše, zatímco poslední uvízla někde v doškách a s prskáním uhasínala.

„Nechytne to. Všechno je nacucaný vodou,“ zasyčel Bořík.

Vevnitř někdo zapálil svíčku a blížil se k oknu. Běšek ze sebe strhnul plášť a hodil ho na spadlé prskající pochodně.

„Je tam někdo?“ vyklonila se Uliška z okna.

Stoupli si ke zdi a ani nedutali.

„Hojmíre, pusť psy. Mám dojem, že se někdo potuluje okolo stavení,“ zavolala Uliška dovnitř.

Všichni tři se dali na útěk.

Mezitím Stach a zbylí členové bandy čekali kousek od bordelu. Nebudili pozornost, i v tak pozdní hodinu proudilo do domu dost lidí, což Stachovi dělalo další čáru přes rozpočet.

Do dveří bordelu vcházeli návštěvníci, jiní vycházeli ven, někteří opouštěli vykřičený dům velice rychle, provázeni kopanci a nadávkami. Stach netrpělivě čekal na ohnivého kohouta, ale žádná záře se nad městem neobjevovala. Náhle ze tmy vyrazily tři postavy a mířily k němu.

„Co se stalo? Proč nic nehoří?“ zeptal se Stach polohlasem, když poznal, o koho se jedná.

„Nehoří to,“ zasyčel Bořík.

„Nerozumím.“

Bořík si stáhl šátek z obličeje.

„Nehoří to. Je to nacucaný vodou.“

Stach si uvědomil, že na tohle nepomysleli.

„Zkoušeli jste zapálit jiný stavení?“

„Ne.“

„A proč?“

Než stihli odpovědět, připotácel se k nim další opilec, kterého před chvílí vyhodili z bordelu.

„Chásko nezbedná, nemáte pár drobných na žejdlík pro veselého kumpána?“ rozjásaně rozpřáhl ruce.

„Táhni, otrapo,“ varoval ho Stach.

Opilec srazil ruce k sobě.

„No, snad se tak moc nestalo. A co ty, mládenče?“ otočil se na Boříka.

Nastalo ticho. Opilec stál na nejistých nohou a udiveně si Boříka prohlížel.

„Boříku? Jsi to ty?“ vyjekl najednou. „Co tu děláš? Bohdal tě hledá všude možně.“ Otočil se po ostatních. „Vy jste živí? A tady? Přivedete neštěstí na město, Raba se zle pomstí.“

„Strýčku Bene?“ vydechl Bořík.

„Co tu děláte?“ Strýček Ben si je překvapeně prohlížel. „Proč jste tady? Vy jste se neutopili v bažině? A jste ve městě? A potajmu, s maskama? Loupit a krást chcete? To se vám nepovede.“ Otočil se, udělal několik kroků a nadechl se.

Stach ho rychle dostihl, chytil ho zespodu za bradu a dýkou mu přejel po hrdle.

Krev vystříkla a Benův výkřik uvízl v hrdle.

Stach strýčka Bena chvíli držel, aby krev mohla volně odtékat, a teprve, když Benovo tělo zhadrovatělo, ho pustil.

„Cítím krev,“ vynořil se ze tmy Lišek.

„Cítíš dobře,“ zabručel Stach.

„Vy jste ho zabil?“ vyhrkl Bořík. „Byl to můj strýc.“

„Sklapni, hlupáku. Kvůli tobě tohle vzniklo,“ odsekl Stach.

„Mně je zle,“ předklonil se Běšek a začal se dávit.

„Tak s těmahle chci zaútočit na bordel?“ napadlo Stacha.

„Zabil jste mi strýce.“ Bořík měl slzy na krajíčku.

„Udal by nás.“

Ve tmě se objevily další postavy.

„Děje se něco?“ ptaly se. „Proč nehoří?“

„Zabil mi strýčka,“ žaloval Bořík.

„Držte huby,“ zvýšil Stach hlas. „Odteď tu bude naprostý ticho.“

Velusa se sklonil nad mrtvým a prohledal ho.

„Dobrý. Deset měďáků,“ zašeptal a ukázal dlaň.

„Koukej se rozdělit,“ chytil ho za ruku Vlador.

„Takový hovno,“ zavřel Velusa dlaň.

V tu chvíli mu přistála na obličeji Stachova pěst. Složil se do bahna a vedle něj dopadl Vlador.

„Jedno jediný slovo a bude tu ležet další mrtvola,“ zablýskla se ve tmě Stachova dýka.

Rozhostilo se naprosté ticho. Velusa a Vlador se s tichým sténáním zvedali na nohy.

„Ty mince,“ ukázal Stach ruku.

Velusa je nasypal Stachovi do dlaně. Stach s nimi opovržlivě mrštil do bláta.

„Ruším akci,“ zašeptal. „Sežeňte ostatní a jdeme k bráně. Po dvojicích. A rychle.“

V tichosti se vydali k bráně.

Kapitola osmá – Zombie (23. 12. 1401)

Ráno bylo v katovně nezvyklé ticho. Stach vstal brzo, seděl venku za stolem a snídal hustou chlebovou polévku. Ostatní se trousili, usedali a přidávali se k jídlu. Obvyklá veselost a pošťuchování, které dříve snídani provázely, se tentokrát nekonala. Vlador měl pod okem obrovský monokl a Velusovi musel ještě v noci Lišek srovnávat přeražený nos. Bořík si mnul zarudlé oči, a i ostatní měli kruhy pod očima. Když dojedli, Stach rozdělil práci.

V poledne dal Jaromír od brány znamení, že k nim jede někdo na koni. Všichni se poschovávali.

Když jezdec přijel blíž, podal jim Jaromír zprávu, že se podle kopí jedná o městského biřice.

Stach na sebe přehodil kápi a čekal u brány, zatímco Němák pootevřel okénko.

„Zavolej mi svého pána,“ uslyšel Záhorův hlas.

Němák naznačil, že pán spí.

„Tak ho vzbuď.“

Němák se zatvářil polekaně a zavrtěl hlavou.

Záhora vzdychl. „Vyřiď mu, pokud to dokážeš, ať se po obědě zastaví na radnici.“

Němákův obličej byl jeden velký otazník.

„To tě nemusí zajímat,“ zavrčel Záhora. „Ale máme ve městě škodnou, vraha a žháře. A tvůj pán je teď velice žádaná osoba,“ dodal významně.

Němák kývl a zabouchl okénko. Stach chvíli počkal a potom stáhl kápi. Rychlými kroky došel do světnice. Lišek stál zamyšleně u dveří.

„Slyšel jsi to?“ zeptal se Stach.

„Ano,“ kývl Lišek hlavou.

„Co to může znamenat?“ zeptal se Stach.

„Myslím, že jsme prozrazeni.“

Novina se po katovně rozkřikla rychle a všichni byli nervózní. Sešli se venku u dveří katovny, tak, aby Lišek nemusel na světlo.

„Proč chtějí kata do města?“ ptali se.

„Třeba někoho obvinili a budou z něj dostávat informace. Na to je potřeba kat.“ Velusa si opatrně sáhl na napuchlý nos a sykl.

Lišek i Stach vrtěli hlavou. „To je moc rychlý. Vězeň se nechává pár dní vychladnout a připravuje se obžaloba. Teprve, až když je vše připraveno, volá se kat.“

„Někdo nás viděl. Viděli nás odcházet katovskou branou. Tou by nikdo nešel. Proto chtějí kata.“

„To je možný.“

„Třeba Uliška zburcovala sousedy a někdo něco viděl. Nebo vás sledovali a viděli, jak Stach podřízl Bena.“

„I to je možný.“

„Ale proč volají kata?“

„Volají starýho Blahotu. Chtějí ho vylákat do města. Tam ho zajmou a donutí ho mluvit. A potom vtrhnou do katovny.“

„To neudělají.“

„Proč ne? Takhle se to přeci dělá. Zajme se hradní pán a posádka se vzdá.“

„To je něco jiného.“

Stach mlčel a třel si bradu.

„Všichni se ozbrojte a buďte připravení,“ poručil.

Všichni ztichli.

„Nepojedeš do města?!“ Lišek vyřkl větu, která zněla současně jako otázka i zákaz.

Stach přemýšlel. Bylo naprosté ticho. Všichni stáli v půlkruhu před dveřmi a očima mu viseli na ústech. „Pojedu,“ rozhodl Stach. „Nevíme, co se vlastně stalo. Třeba jen zbytečně plašíme.“

„Ty nechoď. Půjde Blahota,“ vykřikl Bořík.

„Blahota?“ zasmál se Stach. „Blahota a já jsme stejná osoba.“

Rozhostilo se ticho.

„Je to hrozně nebezpečné,“ pokračoval Lišek, aniž se snažil cokoliv někomu vysvětlovat.

Stach mírně kývl. „Vezmu si s sebou Upalovač.“ Podíval se na meč, který držel v ruce od chvíle, kdy se za branou objevil Záhora.

„Blázníš? Pokud tam bude Bohdal anebo Raba, hned ten meč poznají,“ vrtěl hlavou Lišek.

Stach zamyšleně převracel Upalovač v ruce.

„Nemyslím si, že tomu meči dávali nějaký zvláštní význam. Pro ně je to bastard, jako každý jiný.“

„Neber si ho,“ naléhal dál Lišek, „vezmi si obyčejný meč. Dej ho do pouzdra od katovského meče a nikdo nic nepozná.“

Stach uznal, že má pravdu. Připjal si pochvu od popravčího meče. Lišek ji rychle vyplnil starými hadry, aby v ní běžný meč nebyl moc volný.

Pak si všechno znovu odložil a sešel dolů nechat si udělat masku. Když se vrátil, stáli všichni venku seřazení.

„No, jsem to já. To už asi všem došlo,“ potvrdil jim. „Jsem ten Stach, kterýho měl Blahota pověsit, a nepovedlo se mu to. Přemohl jsem ho a teď se za něj vydávám. Nosím jeho obličej na svém.“

Všichni mlčeli. Stach na sebe hodil drátěnou košili, připjal si opasek s mečem, do boty si zasunul dýku a přehodil přes sebe plášť.

„Pokud vás zajmou, přijdeme si pro vás,“ řekla Černice.

Stach si vzpomněl na včerejší fiasko a trpce sevřel rty. „Děkuju,“ pronesl. „Pokud sem vtrhnou, utečte zadem po říčce. Dostaňte se do Stříbrné Hory. Běžte do Černobogova chrámu a tam požádejte o pomoc.“

Všichni mlčky pokývali hlavami. Stach sedl do vozíku a mlaskl na koně, zatímco Němák otvíral bránu.

„Mrzí mě, co se stalo. Je to moje vina. Neměl jsem sundávat masku,“ přitočil se k vozu Bořík.

„Byla to vůle bohů,“ vzdychl Stach a rozjel se.

Katovská brána se otevřela, aniž musel bouchat a dožadovat se vstupu, jak se to dělo jindy. Hned za ním se zavřela. Stach jel dál a dělal, že si nevšiml dvou rytířů na koních, kteří se vydali v jeho stopách. Měli černé brnění. Stach měl několikrát nutkání zastavit, srazit oba rytíře a prchnout do katovny. Ale věděl, že to nemá cenu. Dobře viděl pohledy za pootevřenými okenicemi a pichlavé oči, které jej sledovaly. Dojel na náměstí a zabočil k radnici. Náměstí bylo nezvykle tiché a prázdné. Před radnicí stál dav. Když přijížděl, mlčky se rozestoupil, aby mohl projet. Stach přemýšlel, co všechno vědí. Myslí si pořád, že je starý Blahota, nebo prokoukli i tento klam? Ztěžka došel ke dveřím radnice. Stál tam Raba se dvěma dalšími černými rytíři a zamračeně jej pozoroval.

„Jdi rovnou do mučírny, už tam na tebe čekají,“ procedil koutkem úst a odplivl si směrem k náměstí.

Stach mírně pootočil hlavu, ale rytíři, co ho doprovázeli, sesedli z koní a teď stáli přímo za ním.

Stach se opatrně dotkl jílce svého meče a zalitoval, že si přece jenom nevzal Upalovač. Ale nedalo se nic dělat, byla to vůle bohů. Se vzdycháním a hekáním začal sestupovat do mučírny. Raba šel pomalu za ním a Stach čekal, kdy mu konečně poručí, ať nechá té maškarády. Když se konečně dobelhal dolů, stála tam celá městská rada v čele s rychtářem. Ve zdobeném křesle seděl Bohdal a okolí osvětlovalo narudlé světlo pochodní. Všichni na Stacha vrhali nepřátelské zavilé pohledy.

„To je dost,“ osopil se na něj Bohdal, „jak dlouho si myslíš, že mám na tebe čekat? Odlož meč, nebudeš ho potřebovat,“ ukázal na pouzdro s mečem.

Stach se rozhlédl po ostatních a neušlo mu, že kromě konšelů je v mučírně ještě pár dalších černých rytířů.

S povzdechem odepjal meč a opřel ho o stěnu.

„A co bude teď?“ zeptal se odevzdaně.

„Teď se dáš do práce,“ ozval se za ním Raba.

Konšelé se rozestoupili a odhalili Stachovi klec, ve které někdo byl.

„Potřebujeme z něj dostat všechno, co ví o tom včerejším mordu.“ Bohdal se natáhl po sklenici s vínem. „A pokud vím, tak jsi jedinej, kdo se s tím dokáže vypořádat. Už sis totiž jednou s takovým monstrem poradil.“

Stach vzal ze zdi pochodeň a udělal několik kroků ke kleci. Postava, která k němu byla zády, se prudce otočila a udeřila pěstmi do mříží. Stach leknutím uskočil, a i ostatní konšelé poodstoupili.

„Strýček Ben,“ zašeptal Stach.

„Kdo?“ zeptal se Bohdal.

„Starý Ben,“ opravil se Stach.

„Byl to starý Ben,“ opravil Stacha Ctirad. „Teď je z něj ale zombie. Včera ho někdo podřezal jako podsvinče a my z něj chceme dostat, kdo to byl.“

„Jak jste to dokázali, jak jste ho chytili?“ zeptal se Stach.

„To je práce tady lékárníka. Našli jsme jeho mrtvolu a jeho napadlo, že můžeme zkusit z něj udělat zombie dřív, než se z něj stane zombie automaticky. Vzali jsme tedy starýho Bena sem, zavřeli za mříže a tady Velen mu nakapal na ránu a do pusy mrtvolný jed.“ Ctirad ukázal na konšela.

„A ono to fungovalo. Máme zombie a máme ho za mřížema. Máme možnost zjistit, kdo ho zavraždil. Pokud se to podaří zjistit, bude to velký průlom ve zjišťování mordů a jiných zlých činů,“ rozzářil se Velen.

„A jak si představujete, že z něj mám dostat přiznání?“ ukázal Stach na mříže.

„To už je na tobě. Však jsi už jednou zombíka posekal. Celé náměstí to vidělo,“ zasmál se Bohdal.

„Je rozdíl, pane, někoho rozsekat a někoho donutit mluvit. Zvláště, pokud je to někdo, koho už nemůžu zabít.“

„Alespoň to neposereš a vyslýchaný neumře předčasně. Předtím, než vyklopí, co ví,“ zachechtal se Raba. „Dělej, ty zmetku,“ poručil.

Stach se podíval na svůj meč opřený o stěnu a znovu zalitoval, že si s sebou nevzal Upalovač. Ale co se dalo dělat.

„Zkoušeli jste se ho už ptát?“ zeptal se.

„Jasně, ty hovado. Ale jen sípe. Ono těžko z něj něco dostaneš, když má podříznutý hrdlo.“

„Nikde není psáno, že mám vyslýchat nemrtvé,“ bručel Stach.

„Budeš dělat, co ti poručíme. Nebo si můžeš stoupnout k němu,“ popostrčil ho Raba k mříži.

Stach trhl ramenem a rozhlédl se po mučírně.

„Dobrá. Začneme,“ rozhodl se. „I když nevím jak.“

„Pokud se ti to povede, vstoupíš do dějin lékařství,“ lichotil mu Velen.

Stach se ušklíbl a cítil, jak mu maska na rtu povoluje. V duchu zanadával na Liška a otřel si tvář o rameno, aby kůži znovu přimáčkl.

„Jako první bych měl předvést katovské nástroje, ale myslím, že to vynecháme. Přejdeme rovnou k mučení a zkusím začít pálení ohněm. Protože to jediný můžu dělat přes mříž,“ rozhodl se. „Jděte dál od něj, jediná kapka z jeho slin a jste na tom jako on,“ varoval.

„Jděte dál, a hlavně mi vypadněte z výhledu!“ rozkřikl se Bohdal na konšely. „Ještě jsem nikdy neviděl mučit nemrtvého.“ Natáhl ruku s prázdným pohárem. Raba mu dolil.

Stach sáhl po pochodni, stoupl si před mříž a výhrůžně s ní zamával. „Bojíš se ohně?“ zeptal se.

Nemrtvý nesledoval oheň. Jeho oči byly zvednuty v sloup.

Stach prostrčil pochodeň skrz mříž a přimáčkl ji k tomu, co za živa bylo strýčkem Benem.

Ozvalo se zasyčení. Zombie, aniž si všímal ohně, přiskočil k mříži a zkusil chytit Stacha za ruku.

Všichni automaticky uskočili. Stach pustil pochodeň a jen tak tak se mu podařilo vytáhnout ruku z mříží. Zombie se pevně chytil mříží a vrazil hlavu mezi pruty. Okolo se rozstříkla zčernalá krev.

„Nemůžu mučit někoho, kdo na bolest nereaguje!“ rozkřikl se Stach.

Zombie prostrčil ruku skrz mříže, pevně se chytil dalšího železného prutu mříží a snažil se protáhnout ven zbytek těla.

„To si dřív zlámeš kosti v těle, než aby ses protáhl touhle mříží,“ zachechtal se Bohdal.

Stach se na Bohdala zamračeně podíval a Bohdal se kousl do rtu.

Ozval se zvuk praskajících kostí a zombie se začal protahovat mříží.

„U všech bohů připosranejch,“ zaklel Stach.

„Zastavte ho,“ poručil Raba rytířům. „Nacpěte ho zpátky, zmetka.“

Dva rytíři přiskočili a snažili se strčit nemrtvého zpět, zatímco někteří konšelé začali kvapně opouštět mučírnu.

„Pozor, ať vás nechytne, nemrtví mají obrovskou sílu,“ varoval Stach rytíře, zatímco koutkem oka s mírným potěšením sledoval vyděšeného Bohdala, jak stojí před svým křeslem.

Zombie se přesunul zpět do klece, ale i s rukou jednoho rytíře, kterou se mu podařilo chytit. Teď se zapřel o mříž a táhl železného pána k sobě. Ozval se řev nebožáka a trhavý zvuk, jak paže povolovala.

„Dělejte něco!“ zařval Raba na zbývající rytíře, zatímco Bohdal zahodil pohár a hnal se po schodech nahoru.

Zbývající rytíři vytáhli meče a začali do nemrtvého bodat. Na místech vpichu se tvořila temná kola zčernalé krve, ale jiný dopad to na zombie nemělo.

Řev mučeného rytíře se změnil v kvílení a ruka povolila. Hrůzou a bolestí šílený rytíř začal utíkat ven. Cestou srazil zbývající konšely, kteří se snažili utéct. Zombík odhodil utrženou ruku a znovu se začal protahovat mříží, tentokrát už trochu roztaženou jeho předchozím pokusem a i rytířem, který se nedobrovolně na poškození klece podílel.

Stach ustupoval k východu. Očima se snažil najít svůj meč, ale v přítmí a ve stínech poskakujících rytířů nic neviděl.

Zombie se zvolna protahoval mezerou. V jednu chvíli mávl po Rabovi, který se nebezpečně přiblížil. Raba uskočil a dostal se za Stacha.

„Zdrž ho, dědku,“ vrazil Raba zezadu do Stacha a začal utíkat.

Stach udělal několik kroků dopředu. Viděl, jak se pařáty nemrtvého nebezpečně přiblížily. Neměl čas uvažovat, jen automaticky se sehnul a kotoulem projel pod rukou strýčka Bena.

Ozvalo se další dupání nohou. Rytíři, když uviděli, že Bohdal i Raba utekli, rozhodli se rozumně následovat svého pána.

Stach se zamotal do pláště a ztěžka se zvedal. Když se mu to konečně podařilo, byl v mučírně jen on a osvobozená zombie.

„Tak to je asi konec,“ uvědomil si Stach. Zády se tiskl ke studené zdi a rukou se snažil nahmátnout dýku ve své botě.

Nebyla tam. Nejspíš mu vypadla při kotoulu, který udělal před chvílí.

Stach se rozhlédl. Jediné použitelné věci v dosahu, byly kleště na trhání masa odsouzených, železná panna, kterou by ale neuzvedl, a žebřík, u kterého nevěděl, jak ho na obranu proti zombie použít. Zachránit ho mohl jedině útěk. Nemrtvý však stál tak, aby mu v útěku zabránil. Když se Stach pozorněji zadíval, uviděl navíc u vchodu opřený svůj meč.

Nastalo naprosté ticho, rušené jen občasným zapraskáním poslední dohořívající pochodně.

Stach na ni zoufale upřel oči. „Nezhasni, nechci umřít ve tmě,“ poprosil v duchu.

Zombie udělal váhavě krok ke Stachovi. Pochodeň zhasla a Stach zvedl ruce v obranném gestu.

„Podej mi další láhev,“ poručil Stach Černici.

Černice seběhla do sklepa tak rychle, až za ní sukně zvířila obláček prachu.

„Povídej, povídej,“ naléhali všichni.

Stach čekal. Plně si vychutnával sílu okamžiku. Vážně se rozhlédl a sledoval napjaté tváře v kuchyni.

Nechyběl nikdo. Dokonce i Kulhavec opustil svůj post u brány, ostatně už byla tma a tou dobou přebíral hlídání hejkal.

„Kde jsem to skončil?“ zeptal se, když Černice vyběhla s další lahví kořalky.

„Pochodeň zhasla a v mučírně se rozhostila tma,“ napovědělo mu deset hrdel. (Němák jen zuřivě zamával rukama.)

„Aha. Ano.“ Stach zuby vytáhl zátku a napil se.

„Pochodeň zhasla a v mučírně se rozhostila tma,“ zopakoval. „A v té tmě jsem byl jen já a strýček Ben. Nemrtvý. Zombie, který dokázal urvat ruku rytíři ve zbroji a ohnout mříže silné jako můj palec.“ Stach všem ukázal svůj palec. Všichni pozorně sledovali.

„Bylo naprosté ticho.“ Stach schoval palec. „Slyšel jsem jen šoupavé kroky, jak se nemrtvý přibližuje. Cítil jsem mrtvolný puch, který se šířil po celé mučírně. Pak se zastavil. Musel být kousek přede mnou. Rozloučil jsem se se životem a rychle jsem odříkal modlitbu za mrtvé. Nebál jsem se, to rozhodně ne.“ Stach se odmlčel a znovu se napil.

„A pak,“ pokračoval a znovu zmlkl. Bylo ticho.

„No, co bylo pak?“ nevydržela to Dobrava.

„Pak strýček Ben odešel.“

„Co?“ vyjekli všichni.

„Odešel. Prostě se otočil a šel pryč.“

„To nechápeme. Zabil jsi ho. Mučil jsi ho. Nemohl tě nechat být,“ křičeli všichni. „Ty lžeš. Děláš si z nás legraci.“

„Nedělám.“ Stach se zvedl ze židle. „Sám to nechápu.“

Výkřiky pomalu utichaly.

„Je možný, že tě neviděl. Nebo ho zmátla tvoje maska?“ zeptal se Lučen.

„Ne. Zombie jdou hlavně po čichu. Alespoň myslím. Oči mají v sloup a moc nevidí.“

„Tak ses posral a on se šel ven vyblejt,“ vykřikl Velusa.

Stach se po něm ohnal, ale Velusa uskočil. Lišek ho chytil zezadu a srazil ho na zem.

„Víš, co tě čeká, zmetku?“ zasyčel.

„Omlouvám se, pane. Uklouzlo mi to,“ prosil Velusa.

„Pět ran bičem,“ rozhodl Stach. „Za svítání.“

Velusa se dal do prošení a bědování, ale nikdo mu nevěnoval pozornost.

„Opravdu jen tak odešel?“ zeptal se Lišek.

„Odešel,“ potvrdil Stach. „Já čekal pár chvil a teprve, když jsem měl jistotu, že je daleko, zapálil jsem pochodeň, popadl meč a ztracenou dýku a vypotácel se po schodech.“

„A kam zmizel?“

Stach pokrčil rameny. „Nabodli ho na kopí na náměstí před radnicí. Potom ho rozsekali. Na kousky.“

„A tebe si nikdo nevšiml?“

Stach mírně zavrtěl hlavou.

„Ne. Byl zmatek. Možná si mysleli, že jsem utekl s nima.“

Lišek pokýval hlavou. „Řekni, že jsi vyběhl taky, ale ve zmatku jsi nenašel východ ven a schoval ses nahoře na radnici.“

Stach kývl. „Asi to tak řeknu.“

„Já jdu do města,“ rozhodl Lišek.

„Proč?“

„Bude toho plné město. Vyslechnu, co si lidé povídají. Ať víme, na čem jsme.“

„Asi ano,“ souhlasil Stach.

„Pane?“ zeptal se Bořík.

„No?“ otočil se Stach.

„Já si myslím, že bysme měli tu vaši zázračnou událost nějak oslavit. Že ano?“ rozhlédl se po ostatních.

„Určitě. Sláva našemu pánovi. Sláva jeho záchraně,“ začali všichni křičet.

„Co si u všech bohů myslíte?!“ rozčílil se Stach. „Před dvěma dny byl slunovrat. To by vám mělo stačit do jara.“

Jásot pomalu utichal.

„Jeden sud,“ zvedl Stach ukazováček. Všichni znovu začali jásat.

„A nejdřív chci plný necky vody. Horký. Ať ze sebe smeju tu hrůzu,“ kladl si Stach podmínku.

Všichni zase ztichli.

„Dva dny po slunovratu a už se zase chcete mejt?“ divili se. „Víte, jak je to nebezpečný?“ varovali ho.

„Nebezpečí je mým živlem,“ řekl hrdě Stach.

K ránu se vrátil Lišek s novými zprávami.

Raba zabil magistra Velena. Jako trest za tu nepovedenou akci se zombie. Vztekle ho probodl na náměstí. Jeho mrtvolu nechal rozsekat a zítra ji spálí spolu se zbytky strýčka Bena. Bohdal dostal z prodělané hrůzy horkost a museli mu pustit žilou. Rytíř s utrženou rukou umřel na vykrvácení. Asi ho přihodí na hranici k Velenovi a Benovi. Stacha nejprve tyto zprávy nechaly klidným. Později ho něco napadlo.

„Kdy budou spalovat ty mrtvé nemrtvé?“ zeptal se Liška.

„Za soumraku, po večerním dešti,“ odpověděl Lišek.

„U toho se sejde asi celé město,“ rozmýšlel Stach.

Lišek pomalu kývl.

„Chceš jít znovu do té akce?“ zeptal se.

Stach zamyšleně pokýval hlavou. „Bordel by mohl být poloprázdný. Nebo úplně prázdný.“

„Tak to by chtělo vymyslet plán. Lepší než ten minulý.“

Stach přimhouřeně sledoval ostatní ze své družiny. „Asi bych do toho šel jen s Velusou a Vladorem,“ řekl šeptem.

„S nima?“ divil se Lišek. „Vždyť tihle jsou ti nejhorší, co tu máme. Pro měďák ti podříznou hrdlo.“

„No, právě. Potřebuju někoho, kdo se nesloží, až uvidí krev, nebo nepodělá, až uvidí nůž.“

Lišek sledoval oba vyvolené. „Asi máš pravdu,“ vzdychl.

Stach se podíval na oblohu. „Za chvíli bude svítat. Jdu si lehnout, ať jsem na zítra odpočatý. A ty dohlídni na ty dva, ať se mi neožerou. Ale nikomu ani muk.“ Zvedl se a odvrávoral do domu.

Lišek zamyšleně přikývl.

Kapitola devátá – Krudomský bordel II. (24. 12. 1401)

Ráno Stach odložil bičování Velusy na další den. Oba dva si vzal do parády a trénoval je v rychlém zabíjení v úzkých chodbách. Odpoledne si nechal změnit obličej a v masce starého Blahoty vyjel do města. Velusa i Vlador byli zaházeni krámy na voze.

Katovská brána byla pootevřená tak, jak ji nechal, když den předtím z města odjížděl. Stacha napadlo, že pokud je brána tak ledabyle hlídána, bylo by dobré ji do budoucna upravit tak, aby se dala nenápadně otevřít i zvenčí. Nějakým zamaskovaným provázkem, který by zvedal břevno, jímž se brána zajišťovala. Rozhodl se, že to navrhne Liškovi.

Před radnicí zpomalil, aby mohli Velusa a Vlador opatrně sklouznout z vozu a zamíchat se mezi krudomské. Lišek jim trochu pozměnil vizáž, sestříhal vlasy, nalepil trochu vlasů na obličej, aby to budilo zdání vousů, umazal čelo a přihodil uhlířskou halenu, protože ta měla kapucu. Protože oba byli zvyklí žít na ulici, Velusa byl původně žebrák a příležitostný zlodějíček a Vlador byl tulák, uměli se pohybovat mezi lidmi tak, že nebudili moc pozornosti.

Stach zaparkoval vozík za radnicí. Na zemi byly ještě stále vidět cákance krve po včerejší příhodě. Radnice byla zavřená a náměstí bylo vyprázdněné. To značilo, že většina krudomských je už za městem, v místech, kde se většinou spalovali mrtví. To Stachovi vyhovovalo. Pomalu se šoural ke krudomskému bordelu.

Cestou ho minuli dva uhlíři, z nichž jeden se mu pokusil ukrást měšec. Stach se rozhodl, že bič, kterým bude zítra Velusa potrestán, bude svírat jeho ruka. Na druhou stranu musel uznat, že jsou opravdu nenápadní.

Setmělo se a spustil se mírný deštík. Oba uhlíři se zastavili před branou bordelu a s někým se dohadovali. Poté zmizeli vevnitř.

Stach se dobelhal k bráně. Kebla stál mezi futry a hlavu musel mít skloněnou, aby se tam vešel.

„Co tu chceš, Blahoto?“ zavrčel.

„Chci mluvit s Borou,“ zašeptal Stach.

„A jak víš, že on chce mluvit s tebou?“ ušklíbl se Kebla.

Stach se opatrně rozhlédl a podíval se dokonce i za Keblu do útrob bordelu.

„Uhni, ty zmetku, nebo ti tu držku rozpářu od ucha k uchu,“ varoval Keblu.

Kebla bleskurychle hmátl po jeho zápěstí.

„Myslíš, že se nechám podruhý nachytat na tu tvoji dýku?“ Sevřel pevně Stachovi zápěstí. Jeho výsměšný úšklebek se pomalu měnil v udivený.

„Ty máš na sobě brnění?“ zeptal se.

„Stach vážně kývl a potom ocelovou botou nakopl Keblu mezi nohy. Kebla vyjekl a vytřeštil oči. Stach zvedl ruce nahoru a vcelku lehce se vyprostil z Keblova sevření. Potom loktem srazil Keblu na zem. Kebla se složil, ale neomdlel. S hekáním se začal zvedat. Po chvíli, když už stál na čtyřech, Stach vyskočil do vzduchu a při dopadu udeřil Keblu okovaným loktem do zátylku. Ozvalo se zadunění a Kebla dopadl na zem.

Stach vykoukl ven. Nikde nikdo. Večerní deštík ustával. Vzal Keblu za nohy a zatáhl ho dovnitř do temného kouta. Přikryl ho svým pláštěm. Potom zavřel vrata do bordelu. Narovnal se a stáhl si z obličeje masku starého Blahoty. Od boku si odvázal helmu a nasadil si ji. Potichu se vydal do útrob domu. U přijímacího sálu se zastavil a opatrně nakoukl dovnitř.

Vlador a Velusa tam stáli čelem k němu a tvářili se utrápeně. Proti nim stálo pět polonahých dívek a Bora.

„Tak už si konečně vyberte,“ naléhal Bora.

„Víte, já bych chtěl všechny,“ vzdychal Velusa.

„Když zaplatíš, tak jsou všechny tvoje.“

„Ale co můj parťák? On chce taky všechny.“

„Tak půjde po tobě.“

„Po něm?“ zamračil se Vlador. „Vždyť budou špinavý.“

Bora se zapotácel. „To si děláte srandu? Ukažte peníze, holoto,“ rozzuřil se.

Stach vstoupil do místnosti a praštil malého mužíka do hlavy. Bora se zhroutil.

Pět dívek se překvapeně otočilo. Chvíli bylo ticho.

„Tak snad začnete ječet. Nebo vám mám pomoct?“ povytáhl Stach meč.

Dívky začaly ječet.

„Volejte o pomoc!“ povzbuzoval je Stach.

Dívky začaly volat o pomoc.

„Víc! Víc!“ zahrozil jim Stach.

Jekot dívek nabral na intenzitě.

„A teď ticho,“ poručil Stach.

Dívky poslušně ztichly. Bylo slyšet dupání z několika stran.

„Ty tam,“ ukázal Stach na jedny dveře do místnosti. „Ty tam,“ poručil Vladorovi. Sám zůstal u vchodu.

První ochránce vtrhl vchodem. Stach mu zasekl meč do břicha. Zasažený se zlomil v půli. Stach vytrhl meč a nebožák se složil na zem.

Dvě z dívek omdlely, dvě zíraly na mrtvolu se zděšeným výrazem a jedna přišla ke stolu, nalila si pořádný pohár vína a na jeden zátah ho vypila. „Bohové mě vyslyšeli,“ vydechla, když dopila.

Stach se na ni přátelsky usmál.

Do místnosti jiným vchodem vtrhl další chlap. Velusa mu skočil na záda. Jednou rukou mu zakryl ústa a druhou mu vrazil dýku hluboko do ledvin. Chlap šel k zemi, a ani v tu chvíli ho Velusa nepustil. Teprve, až když se přestal svíjet, pustil ho a vstal.

„Kolik ještě?“ zeptal se Stach páté dívky.

Zvedla ukazováček.

„Ten je můj,“ přihlásil se Vlador.

„Nahoře. Druhé dveře,“ ukázala hlavou dívka. „Vyspává opici.“

„Zvládneš to?“ zeptal se Stach Vladora.

Vlador kývl, sevřel dýku a vyběhl po schodech.

„Jisti ho,“ poručil Stach Velusovi. Ten vyběhl za Vladorem.

Dívka nalila dva poháry vína. Jeden podala Stachovi.

„Jsou to všichni?“ zeptal se Stach.

„Dva se šli kouknout na pálení mrtvých.“

„Šťastlivci.“

Mírně se ušklíbla. „Prasata. Hovada,“ zasyčela.

Stach pokrčil rameny. „Co vy?“ Obrátil se k jejím vyděšeným kamarádkám.

„Taky nás zabijete?“ zeptala se jedna z nich.

Stach pokrčil rameny. „Ještě nevím.“

„Víme, kde má Bora zlato. Ve sklepení,“ řekla ta pátá.

Ozvalo se zadupání nohou. Stach ji odstrčil a rozpřáhl se mečem.

„To jsme my,“ uslyšel hlas Velusy.

„V pořádku?“

„Ani se neprobudil. Skrz oko do lebky,“ zvedl Vlador dýku.

„To je rozumný. Podřezávání je na dlouho a zaneřádí to okolí,“ pochválil ho Stach.

„Hele. My jsme tři a ony jsou tři. To přece nemůže být náhoda.“ Velusa ukázal na dívky, které zůstaly při vědomí.

Stach si nadzvedl helmu a podrbal se v místech, kde ho pálila kůže po nešetrném stržení masky.

„Stejně je zabijeme. Aby nekecaly,“ pokračoval Velusa.

„Běž hlídat vchod,“ poručil Velusovi. „U dveří leží jeden hromotluk. Usekni mu zatím hlavu, ať se nenudíš.“

Velusa otevřel pusu, ale Stachův výraz ho varoval.

„Rozumím,“ zabručel.

„Ty běž nahoru a udělej to samý s tím dalším. Nechci, aby se tu producírovali zombíci,“ ukázal Stach Vladorovi.

Vlador vytáhl meč a vydal se po schodech.

Stach vytáhl Upalovač a usekl první mrtvole hlavu. „Jak se vlastně jmenuješ?“ zeptal se páté dívky.

„Bathilda,“ řekla hrdě.

„Odvážná v boji?“ přeložil Stach její jméno.

Kývla.

„Jsi z Germanie?“

„Ne, z Práhu. Utekly jsme, když… No víš.“

„A jak ses dostala sem?“

„Delší historie. Máš čas na vyprávění?“

„Ne.“

„Tak možná jindy. Opravdu nás zabiješ?“

„Co bys udělala ty?“

„Nechala bych vás jít.“

„Lžeš.“

Pokrčila rameny.

„Aspoň jsem to zkusila.“

„Kde jsou ty peníze?“

„Necháš nás jít? Nebo alespoň mě?“

„Možná.“

„Já taky vím, kde má Bora prachy,“ vyhrkla druhá dívka.

„Drž hubu, děvko, s tebou se tady nikdo nebaví.“ Bathilda se rozpřáhla pěstí.

„Dost. Kde má prachy?“

„Ve sklepě,“ kývla Bathilda hlavou ke dveřím.

Stach se zadíval na tu druhou. Mlčela.

„Kde má prachy?“ zeptal se jí.

„Ve svým pokoji. Pod postelí pod podlahou.“

„Mrcho,“ zasyčela Bathilda.

„Opravdu si myslíš, že jsem tak naivní a vrhnu se do sklepa a nechám se tam zavřít?“ zeptal se jí Stach.

Lehce pokrčila rameny.

Ozvalo se dupání a Vlador seběhl dolů.

„Jdeme,“ pokynul Stach všem, kteří byli naživu a při vědomí.

Bathilda je dovedla k Borovu pokoji. Odsunuli postel a Stach vypáčil jen lehce přimáčklé prkno.

Ve světle pochodně se objevily kožené vaky.

Stach jeden vytáhl a otevřel. „Po dlouhý době začínám mít dobrou náladu,“ zabručel, zavřel vak a přehodil si ho přes rameno. Potom vytáhl ještě jeden podobný. Chvíli šátral pod podlahou a vytáhl ještě malou truhličku. Nezdržoval se jejím otvíráním. Z deky na posteli udělal další vak a truhličku tam hodil. Přihodil do něj ještě pár dalších zajímavých věcí z Borovy ložnice.

„Ty nes tohle,“ hodil Vladorovi objemnější vak.

Vraceli se zpátky. Omdlelé dívky už byly vzhůru a tiskly se k sobě. Bora chroptěl a snažil se posadit.

„Nemám čas ani náladu se s ním zdržovat,“ rozhodl Stach, vytáhl Upalovač a mocným sekem usekl Borovi hlavu.

„Tak. A s tebou je pryč i Blahotovo tajemství,“ zašeptal si pro sebe. Náhle si něco uvědomil.

„Prý tady měl Bora někde schované i děti?“ zeptal se.

Bathilda pokrčila rameny.

„Občas jsme slyšely pláč. Ale už dlouho ne.“

Stach se podíval na druhou dívku a ta přikývla.

„Odkud to znělo?“

„Nemusíš mi věřit, ale ze sklepení,“ zavrčela Bathilda.

Stach se sehnul a ještě pro jistotu prohlédl mrtvoly. Bora měl u sebe ukrytý váček s mincemi a na prstech pár zlatých prstenů. Stach se nezdržoval sundáváním a rovnou mu prsty s prsteny usekal.

„Seberte si všechno, co je vaše, nebo klidně i to, co vaše není, a připravte se. Brzo to tu lehne popelem. A ty mě veď do toho sklepa,“ poručil té druhé.

Sklep, to byla velice luxusně zařízená mučírna. Stach cítil, jak se v něm zvedá vlna závisti. Ale jinak byl prázdný.

„Nikde jinde tu nic není?“ ubezpečoval se.

Ta druhá vrtěla hlavou.

„Myslím, že ne.“

„Dobrá.“ Stachovi spadl ze srdce malý kámen.

Pokusně zaklepal jílcem Upalovače na stěny, jestli se za nimi neukrývají nějaké jiné prostory, ale když nic neslyšel, vyšel ven.

Dívky se shromáždily v přijímací místnosti. Každá měla s sebou objemný vak. Stach zapálil několik pochodní a každé jednu dal.

„Znáte to tu lépe než já,“ přiznal, „tak víte, co dělat.“

Dívky se rozběhly. Stach hodil některé pochodně do míst, kde předpokládal, že něco chytne. Potom se s Vladorem vydal k východu.

„Máte něco?“ zeptal se dychtivě Velusa. Stach mu hodil jeden vak.

„Nedělej si velký naděje. Skoro všechno je moje,“ varoval ho.

„I tak jsem spokojenej. Kde jsou ty krasavice?“ Podíval se za Stacha.

„To už není náš problém,“ pokrčil Stach rameny.

„Vy jste je…?“ zasvítila Velusovi očka.

Vlador mírně zavrtěl hlavou.

„Mají dost času se dostat ven.“ Stach pootevřel okénko ve dveřích a vyhlédl ven. „Je tam čisto?“ zeptal se.

„Je. Někdo bouchal na bránu, ale zařval jsem na něj, že jsou všichni u ohně. Tak ať si najde tu svoji tam. Odsekl mi, že tam by ho mohla vidět jak manželka, tak milenka, ale odkráčel. Jinak klid.“

Stach sledoval tmu před nevěstincem, zatímco okolní vzduch se plnil kouřem. „Tak jdeme,“ rozhodl. „Vy dva přede mnou a pamatujte si: žádný lumpárny. Mám v ruce dost nervózní kus železa.“ Pozvedl Upalovač.

Vyšli do noci. Vzduch byl ještě vlhký po večerním dešti a pach kouře byl cítit čím dál více. Stach se zastavil a čekal. Zápach spáleného dřeva byl čím dál intenzivnější. Místy za zavřenými okenicemi začala probleskávat červená záře.

„Myslíš, že tam zůstaly?“ zeptal se Vlador.

Stach pokrčil rameny. „Tyhle domy mají ukryté východy. Aby mohli nezvaní návštěvníci kdyžtak nepozorovaně vcházet a odcházet. Pokud jsou jen trochu chytré, tak jedním z nich utekly a myslí si, jak na nás vyzrály.“

„A pokud nejsou chytré?“¨

„Tak to už není náš problém.“

Nad střechou vyrazil plamen a oblak jisker.

„Jdeme. Za chvíli tu bude plno,“ otočil se Stach a vyrazili k domovu.

Cestou se museli občas ukrýt do výklenku, protože z domů začínali vybíhat první měšťané, které pálení mrtvých nezajímalo, ale požár bordelu ano. Nakonec prokličkovali k radnici. Velusa a Vlador zalezli do vozíku a Stach je přikryl hadry. Sám si natáhl přes sebe plášť a čekal u vozu.

Brzo se ozvalo vyzvánění zvonu. Stach počkal u vozu, až se přeženou davy místních, a potom v tichosti vyjel z Krudomu.

Cestou narazili na hejkala a na Liška. Lišek vyrazil hned, jak se v dáli objevila nad městem záře požáru. Stach mu v rychlosti vysvětlil, co se dělo, a Lišek samozřejmě vyrazil do města.

Když dojeli do katovny, čekalo na ně celé osazenstvo. Velusa a Vlador smutně sledovali, jak Stach zmizel v katovně i s vaky plnými peněz, ale pod šaty je hřály mince, které sebrali mrtvým, a i ty, které vytahali z vaku, když leželi na vozíku. Pak se dali do vyprávění.

Ráno Stach přežvykoval snídani. Měl zarudlé oči, ale veselou náladu.

„Naštěstí stojí bordel u městských hradeb,“ pokračoval Lišek ve vyprávění.

„Stál,“ přerušil ho Stach.

„Stál,“ opravil se Lišek. „Díky tomu se oheň nerozšířil,“ pokračoval.

„Neměl kam. A všechno je nacucaný vodou. Po těch deštích.“ Stach zabořil lžíci do talíře a nacpal si ji do pusy.

„Ale sedláci si to pochvalují. Znovu roste úroda.“

„Příroda je zblblá. Pokračuj. Našli tam něco?“

„To víš, že je to zajímalo nejvíc. Sotva se jim podařilo uhasit oheň, tak tam ještě v doutnajících troskách začali hledat. Několikrát se dokonce mezi sebou porvali.“

„A?“

„Našlo se dost. Mince, stříbrné příbory, i když rozteklé, nádobí, prostě, co nemohlo shořet. I nějaké zlato.“

Stach měl najednou po náladě. „Hodně?“ zeptal se.

„Dost.“

„Hmm. A mrtvý?“

„Čtyři mrtvoly s useknutými hlavami.“

„Nic víc?“

„Pokud vím, tak ne. Ti dva hlídači z bordelu je dokázali pojmenovat. Většina místních si myslí, že je zabily ty holky. Asi je omámily nějakým vínem a potom oddělaly. Zapálily to tam, aby zakryly stopy, a utekly. Bohdal už poslal jezdce všemi směry.“

Stach se dloubal v jídle.

„Co když je chytí?“ zeptal se Vlador.

„Znaly vás?“ zvedl Stach hlavu od jídla.

Vlador i Velusa zavrtěli hlavami.

„Nikdy jsme tam nebyli,“ potvrdili společně.

„Já měl brnění a helmu. Maximálně řeknou, že jsem byl podobnej tomu rytířovi, kterého kdysi pověsil Blahota.“

Všichni si oddychli.

„Vyslechl jsi Boru?“ zeptala se Dobrava.

Stach zavrtěl hlavou. „Nebyl čas.“

„Škoda.“

„Pane, dostaneme nějakou odměnu?“ zeptal se Velusa.

Stach zvedl udiveně hlavu. „Jakou odměnu?“

„No, podíl z kořisti.“

„Vzali jste si přece peníze od těch, které jste oddělali. A mám pocit, že i ty vaky byly zavázány jinak, než když jsem je házel na vozík.“

Vlador hlasitě polkl, až mu ohryzek poskočil.

„Pane, přece si o nás nemyslíte...“ začal Velusa.

„Podíl jste si už vzali. A jestli ne, je to vaše hloupost. Ode mě nic nedostanete. Stačí, že jsem vám zachránil život,“ přerušil ho Stach.

Velusa zmlkl a sklopil hlavu.

„Co s těma penězma chcete dělat?“ zeptal se Stach. „Nechcete si je schovat ke mně, aby vám je někdo neukradl?“ Lišek se zasmál a Stach po něm šlehl pohledem.

„Žádné peníze nemáme, pane,“ zabručel Velusa se skloněnou hlavou.

„Mám vás prohledat?“

„To určitě není potřeba.“

Stach mlčel a oba výsměšně pozoroval.

„No, půjdeme asi kydat hnůj,“ ukázal Vlador ke dveřím.

Stach pobaveně kývl hlavou a oba rychle vyběhli.

„Tak jsi konečně v balíku. Co s tím chceš dělat?“ zeptal se Lišek.

„No, co? Koupím nějaké žoldáky, oblehnu Bohdalův hrad a konečně ho vypálím.“

Lišek mírně vzdychl a začal se zvedat. „Tuhle obehranou písničku už nechci poslouchat,“ zabručel. „Budu ve sklepě. Zavolejte mě, kdyby začal mluvit o něčem jiným.“

Stach vesele zabořil lžíci do jídla a znovu si nacpal plnou pusu. Chvíli přežvykoval a potom s námahou polkl. Znovu si nabral lžíci a tentokrát přežvykoval o moment déle.

„Nezdá se ti občas to jídlo nějaký divný?“ zeptal se Liška, když konečně polkl.

Lišek se udiveně zastavil nu dveří sklepa. „Já přece nejím vaše jídlo,“ řekl.

„Promiň. Blbnu.“ Stach zavrtěl hlavou a sklonil se ke kaši.

„Jak divný?“ zeptal se po chvilce Lišek.

„Takový… jako bez chuti.“

„Osol si ho.“

„To už jsem udělal. Nepomohlo to.“ Stach si znovu přisolil.

Chvíli bylo ticho.

„I to pivo je divný,“ začal Stach po chvíli, když se napil.

Lišek přišel ke stolu a přičichl si ke džbánu.

„Je hodně naředěné,“ připustil.

Stach přemýšlel. „Myslíš, že chasa krade pivo?“ ptal se.

Lišek zavrtěl hlavou. „To bych si všiml. Rozhodně na pivo nikdo nechodí.“

Stach se znovu napil. „Tak ho prostě Dobrava neumí uvařit.“

„Slyšel jsem chlapy, jak nadávají hostinskému, že je okrádá.“ Lišek trochu zakvedlal se džbánem a znovu si přivoněl.

„To nadávají vždycky.“

„Ale teď to vypadalo, že jsou opravdu naštvaní.“

Stach se znovu nahnul nad džbán. „Možná je za tím vším on,“ ukázal bradou k Práhu.

„Úroda je obrovská. Půda se vyčerpává. To ví každý sedlák.“

„Myslíš, že když jsou velký jablka, že nejsou dobrý? Nebo ten hrách a fazole?“

Lišek mírně kývl hlavou. „Myslím. Je to nepřirozené. Proč to ten z města dělá? Nechceš se ho zeptat?“ Lišek položil konečně džbán na stůl.

„Já?“

„Říkal jsi, že s ním občas mluvíš. Ve snech.“

Stach mírně kývl. „Vysvětluj rybám, že nejtučnější červi jsou jen návnada na rybářském háčku. Neposlechnou tě a neuslyší.“

Lišek zvedl obočí. „To ti řekl on?“

Stach mírně pokrčil rameny. „Nevím. Mám pocit, že jsem o slunovratu na chvíli usnul. U stolu. A tohle jsem slyšel.“

„Vysvětluj rybám, že nejtučnější červi jsou jen návnada na rybářském háčku. Neposlechnou tě a neuslyší. Protože tě slyšet nechtějí,“ opakoval Lišek. „To je pravda, která se má tesat do kamene.“

Sen V.

„Vysvětluj rybám, že nejtučnější červi jsou jen návnada na rybářském háčku. Neposlechnou tě a neuslyší,“ začal Stach.

„Nerozumím,“ lehce zavrtěl hlavou ten, který mohl být bohem.

„Neřekl jsi mi to ve snu? O slunovratu?“

„O slunovratu jste přece probírali plán útoku. A potom jsi usnul naprosto vyčerpán. Dokonce jsi ani neobšťastnil Dobravu, která tě zahřívala.“

„To je možný. Tak mi něco vysvětli. Má tvůj pán prsty v tom, že nepřišla zima? Že úroda je obrovská? Že všechno roste, až je to nepřirozené? Dokonce i kůly, kterýma jsme obehnali katovnu, začaly kvést.“

„Můj pán si přeje, aby všichni byli šťastní,“ odvrátil ten, který mohl být bohem, obličej od Stacha.

„Opravdu?“

„Jistě.“

Stach se podezřívavě na muže podíval. „Proč odvracíš hlavu?“ zeptal se.

„Neodvracím.“

„Tak se na mě podívej. Podívej se mi do očí.“

Muž se otočil.

„Spadlo ti do nich něco?“ zeptal se Stach.

„Proč?“

„Protože ti slzí.“

„Odejdi,“ mávl rukou ten, který mohl být bohem.

Stach se probudil.

Kapitola desátá – Uliška (31. 12. 1401)

Od útoku na bordel uplynulo několik dní. Atmosféra se uklidnila. Po podezřelých dívkách se slehla zem, takže byly jednomyslně uznány vinnými za zavraždění Bory a jeho kumpánů a vypálení krudomského veřejného domu.

Většina krudomských obyvatel nejprve přijala zprávu o vypálení bordelu s ulehčením a radostí, ovšem do doby, než dostali zase chuť. Poté bylo rychle odhlasováno zrušení místního chudobince a jeho předělání na vykřičený dům.

To ovšem Stacha pranic nezajímalo. Zlato a mince, které ukořistil v bordelu, ho na několik dní přivedly do stavu naprosté spokojenosti. Ale po několika dnech začal přemýšlet, kde sehnat další bohatství, pokud možno s co nejmenší námahou. A to ho málem stálo život.

Začalo to jako vždy, u snídaně. Ráno vstal a došel do kuchyně. Snídani měl na stole, a to ho potěšilo. Měl chuť si s někým popovídat o životě.

Ale Černice byla kdoví kde, Lišek ve sklepě a Dobrava byla podivně zamlklá.

„Dneska se ti to povedlo,“ pochválil Dobravu a zajedl chleba se slaninou dvěma vajíčky natvrdo.

Dobrava jen kývla hlavou a neodpověděla.

„No, co je? Co se stalo?“ nevydržel to Stach po chvilce.

„Nic,“ odsekla.

„Když ti ženská takhle odpoví, tak to máš docela problém,“ ozval se ze sklepa Lišek.

Stach mávl rukou a vyšel ven. Chasa už pracovala, Němák s blahosklonným úsměvem všechny obcházel a dlouhým klackem jim ukazoval, co mají dělat. Překvapivě ale, když bylo někde potřeba pomoct, práci se nevyhnul a zabral společně s ostatními.

Stach se vrátil ke stolu a napil se zhluboka piva ze džbánu. „Tak dobře.“ Utřel si pusu. „Co se stalo?“ zeptal se Dobravy. „A rozmluv se rychle, protože jestli to neuděláš teď, už mě to nebude zajímat, ani kdyby ses sebevíc snažila. Zkazila jsi mi totiž hezký ráno,“ řekl vyčítavě.

Dobrava si sedla proti němu. „Štve mě,“ začala pomalu, „že nejlíp z toho vyvázla Uliška.“

„Z čeho?“

„Z toho zabití Bory. Nejenže jí spadlo do klína celý bohatství po manželovi, ale už nemusí ani platit Borovi.“

„No, má holka štěstí,“ utřel si Stach pusu do rukávu.

Dobrava vstala a odešla znovu k plotně, kde vztekle mlátila nádobím.

Stach vzdychl. „Hele. A co mám dělat? Jít tam a useknout jí hlavu?“

„Meč na to máš,“ ozval se ze sklepa výsměšný hlas Liška.

„Podívej. Já nepůjdu za Uliškou a neuseknu jí hlavu jen proto, že tady Dobrava má na ni vztek.“ Stach praštil vztekle do stolu.

Lišek vyšel ven po schodech. Ruce si utíral do haleny.

„Dobravo, nezlob se, ale Stach má pravdu. Nemáme žádný důkaz, že Uliška svého muže otrávila.“

„Tak za co platila Borovi?“

Lišek pokrčil rameny. „To nevím. Ale pět set stříbrných je dost velká částka.“

„A Bora mi řekl, že bude platit nadosmrti.“

„Bora je mrtvý, takže se stejně už nic nedozvíme.“

Stach se zamyslel. „To je pravda, že Bora je mrtvej. Ale také je pravda, že řekl, že bude Uliška platit nadosmrti.“

„Nerozumím.“

„Je přece jedno, komu bude platit těch pět set stříbrných. Jestli Borovi, nebo městskému katu Blahotovi.“

Lišek se zamračil. „Chceš ji vydírat ty?“

„Pět set je velká částka.“

„Ale ty přece o tom nic nevíš. Jen se domýšlíš.“

„Ale to neví ona. Ví, že jsem byl vybrat dluh. Takže ví, že jsem se s Borou znal. Ale neví, co jsme si s Borou řekli.“

„Tak Bora se s Blahotou kamarádil. A, kdoví, jestli mu ten vlčí mor nesehnal Blahota.“ Ze sklepa vylezla Černice.

„Co jsi dělala ve sklepě?“ zeptal se překvapeně Stach.

„Pomáhám mu s léky. Míchám tinktury,“ mrkla Černice na Liška.

„Aha. Rozumím,“ chápavě přikývl Stach.

„No, a ještě i nějaké lektvary, Černice zná hodně zajímavých věcí, které se na Krakovské univerzitě neučí.“ Lišek lehce zrozpačitěl.

„Aha,“ kývl Stach znovu hlavou.

„Jen jsme si povídali,“ naježil se Lišek.

„Mně je, Lišku, jedno, co dělá Černice ve svým volnu, pokud to teda není spiknutí proti mně, a rozhodně nejsem žárlivej a majetnickej. To bych se nemohl kamarádit s Pačejem,“ vzdychl Stach.

„Pět set stříbrných,“ svedla rafinovaně Dobrava hovor k původnímu tématu.

„To je hodně,“ souhlasil Stach. „Co kdybych tam přišel jako městský kat a řekl jí, že bude dál platit mně?“

„Mně… Mně se to nelíbí,“ zaváhal Lišek.

„Co se ti na tom nelíbí?“

„Divnej pocit.“

„A to já mám dobrej pocit.“ Stach si dal ruce za hlavu. „Peníze a klid v domácnosti,“ mrkl na Dobravu, která se mu odměnila úsměvem.

„Nelíbí se mi to,“ opakoval Lišek.

„Co? Jen tam zajdu a zkusím to. Třeba se prozradí. A pak s tím můžeme něco dělat.“

„Co myslíš tím, že s tím můžeme něco dělat? Půjdeš za Ctiradem? Nebo rovnou za Bohdalem? A řekneš jim, že Uliška otrávila svýho muže? A že nejspíš ve spojení s Borou, který zrovna vyhořel, taková náhoda, a Bora že asi koupil jed u tebe?“

„Nepůjdu s tím za nikým,“ odsekl Stach, „ale pokud ji zabiju, chci vědět, že jsem nezabil nevinnou. Prostě mám nějaký morální zásady.“

Lišek překvapením otevřel pusu. „Co jsi to řekl? Co že to máš?“ zeptal se.

„Morální zásady. To občas říkal Pačej. Vlastně ani nevím, co to je,“ zabručel Stach.

„Aha,“ kývl Lišek znovu hlavou, „tak to je něco jiného. Myslel jsem si, že ti jde o ty peníze.“

„No, zase pokud by platila, proč zabíjet slepičku, co snáší stříbrná vajíčka? To bych byl přece špatný hospodář,“ zabručel si Stach pro sebe tak potichu, že to nezaslechly ani Liškovy vycvičené uši.

K odpolednímu zabušil Stach v masce Blahoty na bránu stavení Ulišovy vdovy. Chvíli se nic nedělo, jen psi štěkali. Teprve potom se otevřelo okno.

„Co chceš?“ vykoukla Uliška.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ zaskřehotal Stach.

„Nemám o čem.“

„S Borou jsme měli dohodu.“

„No a?“

„I ty máš s Borou dohodu.“

„Bora je mrtvej.“

„To já vím. Ale Bora mi řekl pár věcí, které by se neměly projednávat takhle venku.“

Uliška se rozhlédla po liduprázdné ulici. „Tak počkej,“ zmizela v okně.

Stach čekal a čekal dlouho. Když už chtěl zabouchat znovu, ozvalo se šoupání petlice a brána se pootevřela.

„Pojď,“ zasyčela Uliška.

Stach prošel dovnitř. „Co ti to tak trvalo?“ zeptal se.

„Musela jsem poslat chasu dělat něco dál od statku. Nechci, aby viděli, že se kamarádím s městským katem.“

„Každý má nějakou práci,“ zavrčel Stach. „Někdo dělá kata, jiný provozuje bordel a dělá lichvu, další v tom bordelu pracuje,“ pohlédl na Ulišku.

Jen si přitáhla kabátec ke krku a otočila se od Stacha. „Pojď dovnitř, Blahoto,“ ukázala bradou na dveře od statku.

Stach ji následoval. Nešli do kuchyně, která byla zároveň i jídelnou, ale Uliška ho vedla dozadu, až do míst, kde mají kupecké domy sklady. Do jednoho vešli. Na zemi ležely pytle s obilím, uzavřené bedny s kdovíčím, hromady nastříhané vlny z ovcí, částečně vydělané kůže z dobytka, štůčky látek, kola od vozů, prostě nepořádek, jaký byl v každém větším kupeckém domě. Uliška si sedla za stůl, na kterém měla vyrovnané knihy a papíry.

„Tak spusť,“ ukázala mu na židli.

„S Borou jsme byli kamarádi,“ začal rozvláčně Stach, „a on mi řekl hodně věcí.“

Uliška si opřela lokty o stůl, prsty si propletla a opřela si o ruce bradu. Upřeně Stacha pozorovala.

„Třeba mi něco říkal o vlčím moru.“

Uliška lehce kývla.

„A o mrtvým manželovi,“ pokračoval opatrně Stach.

„No a?“

„Víš, jsem chudý kat a práce není tolik, co bývávalo. Tak mě napadlo, že ty peníze, které jsi dávala Borovi, bys mohla dávat mně.“

Uliška znovu kývla, ale nedívala se na Stacha, ale za něj. Než stihl Stach zareagovat, dopadla na jeho hlavu obrovská rána a on upadl do bezvědomí.

Probouzel se pomalu. Hlava ho bolela. Jen ztěžka otvíral oči a snažil se upamatovat na události poslední doby. Kde vlastně je? Co se stalo? Nic neviděl. Hlava ho bolela. V uších mu hučelo. Co se stalo? Co se děje?

Myšlenky se mu pomalu vracely. Stach. Jmenuju se Stach, uvědomil si. Bydlím v katovně.

Ztěžka si vzpomínal. Lišek, Dobrava, poprava. Pačej. Raba. Myšlenky mu přeskakovaly a snažily se srovnat. Poslední dobu, kterou si pamatuju, bylo, že jsem šel do města. Ale proč? Za Bohdalem? Ne, to by nebylo do města. Tak za Ctiradem? Ale proč?

Teď si teprve uvědomil tlak na tvář. Ležím. Někde ležím. Zvedl ruku a nechal ji volně klesnout. Sáhl na zem. Hlína. Ležím na hlíně. Zkusil se zvednout, ale všechno se s ním zatočilo a začal zvracet.

Ležel znovu na zemi a snažil se utřídit myšlenky.

Jsem Stach. Převlíkám se za Blahotu. Sáhl si na tvář. Mám masku Blahoty, uvědomil si. Prsty zajel pod kůži Blahoty a jemně ji odtrhl. Pak si ji znovu přimáčkl. Jestli mám masku Blahoty, tak z nějakého důvodu, uvědomil si. Lišek říkal, že po nějaké době přiroste. Ale teď jde odlepit lehce, tak ji nemám na sobě dlouho. Co se u všech bohů stalo? Jak jsem se sem dostal? Proč mě bolí hlava a proč zvracím? Opil jsem se někde a spadl jsem do nějakého sklepa?

Znovu se zkusil posadit. Hlava ho bolela, všechno se točilo a nic neviděl. Sáhl si na čelo. Bylo horké.

Mám horečku. Z pití? Otrávili mě? Otrava. Otrava.

Otrava? Proč mi to slovo stále naskakuje?

Někdo někoho otrávil. Měl jsem to jít vyšetřit. Do města. Měl jsem mučit? Otrava. Otrávili mě?

Sáhl si znovu na čelo, potom k pasu. Nemám meč. Můj katovský meč. Sáhl si do boty. Ani dýku. Přepadli mě? Prohledal si opasek. Nemám nic. Peníze, křesadlo, troud. Přepadli mě a okradli. Otrávili mě?

Zkusil se zvednout, ale hlava se mu zatočila a byl rád, že skončil na čtyřech. Znovu začal zvracet. Tohle není z chlastu. Zavřel oči a snažil se utřídit si myšlenky. Bylo to ale ještě horší.

Znovu si sedl. Točení pomalu přestávalo.

„Haló,“ chraplavě zavolal.

Znělo to dutě, jako v hrnci.

„Haló!“ zkusil to víc.

Nic.

„Halóóóó!!!“

Bylo ticho.

Ve chvíli, kdy se zkusil znovu zvednout, se ozval šramot a nad hlavou se mu objevilo světlo.

Zvedl hlavu.

„Žije,“ uslyšel ženský hlas. „Má teda palici tvrdou jako křemen.“

„Dlouho nebude,“ odpověděl mužský.

„Kdo jste?“ zeptal se.

Podívali se po sobě.

„Nepoznáváš mě?“ Posvítila na sebe.

„Uliška. Vdova po Ulišovi,“ vzpomněl si.

Lehce kývla.

„Přišel jsem pro peníze.“ Mysl mu začala pracovat a vzpomínky naskakovaly.

„No vidíš, kam tě tvoje nenasytnost dostala.“ Podívala se na něj opovržlivě.

Rozhlédl se kolem. Jen kamenné zdi, mokré a plesnivé.

„Kde... Kde to jsem?“ zeptal se.

„Někde, kde tě nikdo nenajde.“

Znovu zvedl hlavu. „Pusť mě,“ požádal Ulišku, „a já zapomenu na ten dluh.“

Zasmála se. „Byla bych pěkná kráva, kdybych to udělala.“

„Budou mě hledat.“

„Kdo? Ten němej? Nebo Ctirad? Nebo dokonce tvůj kamarád Bora? Tak ten už ti nepomůže. Ctirad určitě neví, že jsi sem šel. Už vidím, jak za ním jdeš mu oznámit, že jdeš vydírat vdovu po Ulišovi. A ten tvůj Němák? Hoho. Už se bojím,“ zasmála se.

Sklonil hlavu. „Co teda chceš?“ zeptal se.

„Po tobě? Jen abys v klidu zhebnul.“

„Tak tohle ode mě zrovna nečekej.“

„Myslím, Blahoto, že o tom už ty nerozhoduješ,“ vyprskla.

„Mám skočit dolů a dodělat ho?“ zeptal se mohutný chlap po Uliščině boku.

„Nešpiň se s katem. Chcípne sám.“ Uliška se otočila a odešla. S ní zmizela i ta trocha světla.

Stach seděl. Oči měl zavřené a přemýšlel. Vzpomínky přecházely a zapadaly do svých míst.

Dostali ho jak malýho kluka. Rána do hlavy. Musela to být pořádná řacha. Zvedl ruku a nahmatal obrovskou bouli. Jemně zamáčkl a upadl do bezvědomí.

Probudil se za chvilku. Tentokrát si vzpomněl rychleji. Uliška, rána do hlavy. Znovu si nahmátl ránu na hlavě, ale už nezmáčkl. Co bude dělat?

Zkusil vstát. Podařilo se, ale ztrácel orientaci, a měl pocit, že padá. Proto si znovu klekl na kolena a pomalu se sunul po čtyřech dopředu. Občas napřáhl ruku a nakonec narazil na zeď.

Opatrně, opíraje se o vlhké kameny, se začal zvedat. Šlo to hrozně ztěžka. Několikrát se zarazil, protože si myslel, že padá. Nakonec konečně stál. Zavřel oči a snažil se vzpomínat. Je v nějaké kruhové jámě. Dost hluboké. Ale kde?

Znovu si sedl. Ten krátký úsek a vstávání ho hodně vyčerpaly. Zase ztratil vědomí.

Nevěděl, jak dlouho byl mimo. Když se probudil, trvalo zase chvíli, než si uvědomil, kde je. Lomcovala s ním zimnice a čelo měl rozpálené horečkou. Měl obrovskou žízeň. Otočil se, přitiskl rty k chladným kamenům a snažil se z nich vysát trochu vlhkosti.

„Heeeej!!!“ zakřičel. „Mám žízeň!!“

Bylo to zbytečné, ale potřeboval si ulevit. „Heeeej!!!“

Znovu se opřel zády o zeď a zavřel oči.

Probudil ho šramot a světlo. Vysoko nad ním stála Uliška a svítila si pochodní.

„Mám žízeň a chci odtud,“ ztěžka pohyboval rozpraskanými rty. „Pusť mě ven a já ti slibuju, že už o mně neuslyšíš.“

„Ale, nech toho. Takových slibů už jsem slyšela,“ vzdychla teatrálně a jednu ruku si položila na srdce. „Lásko moje, jsi tak úžasná. Tebe chci za ženu. Nemůžu bez tebe bejt. Slibuju, že budeš mojí první dámou.“ Sundala ruku z hrudi. „To všechno trvalo jenom chvíli, než se udělali. Potom zabručeli na pozdrav a zmizeli.“

„Ale Uliš si tě vzal.“

„Jo. Protože si vypočítal, že ho to vyjde levněji než chodit do bordelu. A hlavně, kdyby nebylo mě, byl by to pořád jen druhořadej kupčík. Já jsem z něj udělala nejbohatšího kupce z okolí.“

„Ale nech tý sebechvály. Pomohl ti hlavně Bora.“ Sklonil hlavu, protože světlo ho oslňovalo.

Zmlkla.

„Tak i tohle ti řekl?“ zeptala se po chvilce.

„Naznačil.“

„A co má být?“ vyštěkla. „Každý se živí, jak umí. Prostě se mi nechtělo mít za muže nějakého chudáka. A sama jsem si moc vyskakovat nemohla. Tak Bora občas pomohl.“

Stach to nekomentoval, protože nic nevěděl a protože byl hrozně unavený. Ale došlo mu, že za zmizením nějakého konkurenta, za vyhořením nějakého skladu, za přepadením nějaké karavany nebo za vykradením cizího krámku mohlo duo Ulišová – Bora.

„Máš pravdu,“ vykřikl nahoru, „každý se živí, jak umí. Tak snad pochopíš, že jsem to musel zkusit.“

„To chápu,“ usmála se Uliška. „A také ti to nevyčítám. Ale, Blahoto, víš toho až moc, a jsi mi proto nebezpečný. Tak pochop zase ty mě, že tě nemůžu nechat žít.“

„Necháš mě tu chcípnout hladem a žízní?“

„To záleží na tobě, jakou smrt si vybereš.“ Uliška kývla na muže po svém boku. Ten začal spouštět dolů na tenkém provaze tác.

Když dojel až dolů, uviděl na něm Stach malou lojovou lampičku, která drobně osvětlovala okolí, velký džbán naplněný do poloviny nějakou tekutinou a tvarohový koláč posypaný žmolkou.

„O co ti jde?“ zeptal se Stach.

„O nic. Vem si jídlo a pochutnej si,“ usmála se jedovatě Uliška.

Stach sundal lampičku, džbán i koláč a tác vyjel nahoru.

„To jídlo a pití je otrávený?“ zeptal se Stach.

„Jak jsem řekla. Je to na tobě. Buď rychlá smrt, téměř bezbolestná, nebo pomalé umírání hladem a žízní.“ Uliška pokynula Stachovi pochodní.

Stach zabořil džbán do vlhké hlíny, aby mu nespadl, na jeho vrch položil koláč a vedle postavil opatrně lampičku. Bylo v ní oleje jen na pár hodin. Pochodeň nahoře zmizela a Stach osaměl.

Sedl si na zem a sledoval džbán a koláč. „Co teď?“ přemýšlel. „Bez jídla vydrží dlouho, ale bez vody? Tak jeden nebo dva dny.“

Vzal opatrně lampičku a začal prohledávat okolí. Kde vlastně je?

Místnost byla tak tři metry v průměru. Hloubka asi čtyři metry. Pokrývaly ji kluzké hluboko zapuštěné kameny. Stach zkoušel některé z nich uvolnit, ale byla to marná snaha.

Když zjistil, že ven nevyšplhá, zkusil to jinak. Úplně ztichnul a snažil se zjistit podle zvuků, kde je.

Naprosté ticho. Musel být v nějakém sklepení, někde, kam nikdo nechodí. Ozvalo se drobné vypísknutí.

Stach posvítil tím směrem. Z hromádky kostí ho sledovala velká krysa. Stach si opatrně sedl, sundal si botu a mrštil jí po kryse. Zmizela, jen kosti se rozlétly po okolí.

Stach si nazul botu a snažil se najít krysí díru. To se mu nakonec povedlo. Strčil opatrně ruku do díry. Nic nenahmátl, ale ruku měl celou od jemného bahníčka. To ho přivedlo k nápadu.

Našel si nejvlhčí místo u stěny a potom se snažil kostmi, co našel po okolí, hloubit díru.

Šlo to pomalu. Musel odpočívat, žaludek se mu bouřil, před očima se mu zatmívalo. Občas ztratil rovnováhu a musel čekat, než se mu znovu vrátí. Hloubení trvalo dlouho. Nakonec začal ze džbánu opatrně nalévat vodu na místo, kde doloval, a potom to bláto házel na druhou stranu.

Za chvíli se na dně díry začala objevovat kalná bahnitá voda smrdící zatuchlinou.

Opatrně ji vybíral už prázdným džbánem, dokud se alespoň trochu nepročistila. Teprve potom se opatrně napil. Skřípala mezi zuby, ale dala se pít.

První úkol – neumřít žízní – se podařil.

Olej v lampičce docházel. Stach nalámal koláč na kousky a naházel ho do míst, kde předpokládal krysy. Věděl, že potmě se bude jen špatně bránit těm drobným dravcům.

Zkoušel zapálit kosti a zbytky látek, které se všude povalovaly, ale nic nehořelo, dokonce ani nezačalo doutnat.

Nakonec lampička zhasla.

Stach si sedl vedle svojí miniaturní studny. Občas nabral prázdnou lampičkou opatrně vodu a po hmatu ji přelil do džbánu.

Později si uvědomil, že má na sobě stále masku Blahoty. Jemně si ji sundal a zastrčil za vestu.

Seděl zády u zdi a čekal. Občas usnul neklidným spánkem, občas naléval vodu do džbánu.

Po nějaké době se okolí osvětlilo.

„Tak co, Blahoto?“ uslyšel hlas Ulišky. „Žiješ?“ zeptala se.

Ani se nepohnul. Hlavu skloněnou na prsou, dělal, že je mrtvý.

Na záda mu něco dopadlo a zasyčelo.

Leknutím vyskočil. Všechno se začalo točit a on se musel rukou opřít o stěnu.

„A hele. Takovej velkej chlap a bojí se obyčejný zmije,“ zachechtal se muž vedle Ulišky.

Stach stál u zdi a očima sledoval obrovskou zmiji, která se snažila odplazit do stínu.

„Tak sis, koukám, vybral tu delší variantu,“ ušklíbla se Uliška. „Tak se uvidíme až za pár týdnů. Ale to už z tebe bude asi zombie,“ kývla na svého společníka a oba zmizeli.

Stach stál u zdi a srdce mu stále bušilo z leknutí. Pak si pomalu sedl. Zmije se nebál. Přepokládal, že stejně zmizela první krysí dírou. Ona se, na rozdíl od něj, dokázala na svobodu dostat.

Lehce si přejel po krku. Měl štěstí, že měl na sobě drátěnou košili a pod ní prošívanici. Pokud se ho snažila zmije kousnout, přes tak silnou vrstvu se nedostala. Seděl zase u zdi a poslouchal, co se kde šustne. Překvapivě toho bylo dost. Najednou slyšel i drobný krysí šustot a jejich občasné písknutí v jejich děrách.

Jemně nabíral bahno ze své improvizované studny a opatrně si ho přikládal na hlavu. Chladilo to a měl pocit, že to pomáhá. Tak seděl a čekal. Občas usnul. Nevěděl, jak to bylo dlouho.

Pak se znovu objevilo světlo. Ani se nehnul.

„Tak co, mám na tebe znovu hodit hada?“ ozval se mužský hlas.

Zvedl hlavu. Ale ne moc, i ta trocha světla ho v očích bolela.

„Jsi to ty, Blahoto? Vypadáš nějak jinak?“ překvapeně zvolala Uliška.

Sklonil hlavu.

„Docela se držíš.“

„Jak dlouho tu už jsem?“

„Osm dní. Zatím držíš rekord.“

„Podivná výsada.“

„Já ti říkala, že máš vypít ten jed. Jiní takovou milost neměli.“

„Kolik jich tu bylo přede mnou?“

Uliška neodpověděla. Jen mávla pochodní a zmizela. Znovu osaměl.

Ozvalo se zašramocení. Zvedl hlavu, ale žádné světlo neviděl.

„Žiješ?“ uslyšel hlas.

„Lišku? Že ti to trvalo.“ Zkusil se postavit, ale nešlo to.

„Dokážeš vyšplhat?“ Vedle něj dopadlo lano.

Zkusil se přitáhnout, ale ruce ho neposlouchaly.

„Jsem nějaký zesláblý.“

„To ti vidím na obličeji. Ovaž si lano okolo prsou.“

S velkým úsilím se mu to povedlo. Lano bylo těžké a nepoddajné, prsty ho neposlouchaly.

„Můžeš,“ zašeptal.

Lano se napjalo a táhlo ho ven. Snažil se mu pomáhat, ale nešlo to. Prsty a nohy klouzaly po vlhkých kamenech. Jen s námahou ho Lišek vytáhl nahoru.

Převalil se přes okraj díry a ztěžka oddychoval. Vedle něj ležel Lišek.

„Pivo a slaninu nemáš?“ zašeptal.

„Ne.“

„Jak je to dlouho, co jsem pryč?“

„Jedenáctý den.“

Zavřel oči. Slyšel, jak se Lišek opatrně zvedl.

„Stachu?“ zašeptal.

Ležel a nechtělo se mu odpovídat.

„Stachu!“ nervózně zesílil hlas Lišek.

„Ano?“

„Jedl jsi?“

„Ne.

„A pil?“

„Trochu. Proč ti to tak dlouho trvalo?“

„Nevěděli jsme, kde jsi. Museli jsme Ulišku sledovat.“

„A kde to jsem?“

„Divil by ses. V jejím domě. Má tu dva sklepy. Jeden normální a pod ním ještě jeden skrytý. Tady má věci, které ukrývá.“

„Jaké věci?“

„Takové, které jejich majitelé hledají.“

„A jídlo?“

„Není tu. Stejně budeš muset jíst jen pozvolna. Pamatuješ, jak ses poblil, když tě držel o hladu Blahota?“

„Aby ne.“

„Tak teď by tě to mohlo i zabít. Jak tě vlastně dostala?“

„Někdo mě praštil zezadu do hlavy.“

„To byl Hojmír, její milenec. Čím tě praštil?“

„Nevím.“

Lišek si sedl. „Kam tě praštil?“ zeptal se.

Stach se ztěžka posadil. „Sem.“ Ukázal na temeno hlavy.

Lišek se opatrně dotýkal boule. „Otok už splaskl, ale nevypadá to dobře. Něco mi tu nesedí. Zvracel jsi?“

„Ano.“

„Vidíš dobře?“

„Lišku, je tma.“

„Promiň, zapomněl jsem, že ty potmě nevidíš. Co rovnováha?“

„Já nevím. Jsem deset dní v díře bez jídla. Jak mám zjistit rovnováhu?“

„Dokážeš jít?“ zeptal se Lišek.

Stach se zvedl. „Snad ano, ale nevidím na cestu.“

Lišek ho chytil za ruku. „Povedu tě.“

Snažil se postavit. Trvalo to chvíli.

„Pojď,“ táhl ho Lišek.

Vedl ho opatrně tmou. „Teď bude žebřík, vyšplháš?“

Stach se chytil příček žebříku. „Ano… ale… musím si chvíli odpočinout...“ Začal usínat.

„Strachu!“ zakřičel mu Lišek do ucha.

„Ano?“ probudil se.

„Žebřík. Musíš vylézt nahoru.“

„Je od něčeho mokrý a lepkavý.“

„To je krev. Škoda, že tak bez užitku vytekla.“

Stach to nekomentoval. Lezl nahoru a Lišek mu zespoda pomáhal.

„Pozor, teď bude poklop. Zabouchej na něj.“

Stach zabouchal a poklop se zvedl. Prudké světlo ho oslepilo. Zaúpěl a kryl si oči předloktím.

„Dej, kurva, tu svíčku někam,“ zavrčel.

Běšek odložil svíčku a pomohl Stachovi vylézt ven. Stach chvíli stál a kýval se. Všechno se s ním točilo.

„Podejte židli,“ poručil Lišek, který zatím také vylezl. „Rychle.“

Vlador odněkud vyčaroval židli a Stach se ztěžka posadil.

„Dobravo, seženeš trochu mléka a kousek chleba,“ poručil Lišek Dobravě. „Lučeni, ty běž s ní, kdyby se tu ještě někdo potuloval.“

Stach si přivykal světlu a pomalu se rozhlížel. U nohou mu ležela mrtvola pokrytá desítkami ran. Krev okolo ní tvořila velké kaluže, které protékaly mezerami v podlaze.

„Kdyby nebylo jeho, asi bysme tě nenašli,“ ukázal Lišek na mrtvolu. „Tady Velusa si všiml, že krev mizí nějak moc rychle v mezerách. Proto nás napadlo, že je tu ještě jeden sklep.“

„Kdo to je?“ zašeptal Stach.

„Nevím. Někdo od Ulišky.“

„A Uliška?“

„Mrtvá.“

Stach uznale kývl hlavou.

Lehce se dotkl nohou mrtvoly.

„Nemohli jsme tě najít,“ omlouval se Lišek. „Měla tu psy, nemohli jsme se dostat dovnitř. Chasa hlídala. Mohli jsme jen sledovat dům. Dokonce jsme ani nevěděli, jestli žiješ.“

„A dál?“

„Nakonec jsme se rozhodli, že dál čekat nemůžeme. Dnes v noci jsme zaútočili. Němák zastřelil psy, já přelezl zeď a vpustil ostatní dovnitř.“

„Máme nějaké ztráty?“

„Naštěstí ne. Chasa nebyla ozbrojená a nečekali útok. Jen u Ulišky stihl ten její vyskočit z postele a vytáhnout meč. Ale Němák mu poslal šíp do břicha dřív, než ho stihl pozvednout. Bylo to spíš zabíjení než boj.“

Dobrava slezla po žebříku a v jedné ruce nesla misku s mlékem. „Ještě je teplé, přímo z vemene.“ Podala Stachovi misku a skývu chleba.

„Namoč mu ten chleba do mléka,“ poručil Lišek.

Stach odstrčil ruku s mlékem. „Nemám hlad,“ zabručel.

„Musíš, nebo umřeš. Stačí trochu.“

Stach se napil. Potom opatrně bral kousky chleba namočené v mléce a ztěžka je polykal.

„To stačí,“ rozhodl Lišek. „Další zase za chvíli.“

Stach odložil misku. Stejně už měl pocit, že se do něj nevejde ani sousto.

„Co Uliška?“ zeptal se.

Lišek zrozpačitěl. „Je mrtvá. Už jsem to přece říkal.“

„Kdy?“

„Před chvílí.“

„Aha.“ Stach se snažil vzpomenout, kdy mu to Lišek říkal.

Lišek si dřepl před Stacha a díval se mu do očí. Stachovi se začaly zavírat oči.

„Chce se mi spát,“ zašeptal.

„Co se děje?“ uslyšel Dobravu.

„Má každou zorničku jinak velikou,“ zašeptal Lišek. „Bojím se, že má rozbitou lebku.“

Dobrava začala vzlykat.

„Je to moje vina. Kdybych tolik nechtěla tu Ulišku zabít…“

„Kušuj,“ zasyčel Lišek, „kdyby nechtěl, nešel by sem. Nemůžeš za to.“

„Jestli umře…“

„Ještě žije. Stachu,“ naklonil se Lišek ke Stachovu uchu.

„Ano?“ odpověděl Stach, ale oči neotevřel.

„Musíme domů.“

„Za chvíli. Jen si…“

„Stachu!!!“

Kapitola jedenáctá – Operace (11. 1. 1402)

„Stachu, Stachu.“

Probudilo ho plácání po tváři. Ležel na něčem tvrdém a nad sebou měl známý strop. „Lišku?“

„Chvála bohům. Konečně.“

„Kde to jsem?“ rozhlédl se.

„Doma. V katovně.“

„Doma,“ usmál se.

Lišek se tvářil ustaraně. „Stachu, máme problém.“

„Jakej problém?“

„Mám hodně špatné tušení, že ta rána do hlavy ti rozbila lebku.“

„To bude dobrý. To se zahojí.“

„Bojím se, že ti budu muset otevřít hlavu.“

Stach mírně pootočil hlavu. Okolo něj stáli všichni. Dobrava i Černice měly oči zarudlé. Jaromír se kousal do rtu. Běšek a Bořík měli v očích slzy. Lučen, Velusa a Vitěj vypadali utrápeně a Vlador žvýkal kus chleba. Němák nad ostatníma přečníval skoro o hlavy a z očí se mu valily slzy jako hrachy.

„Otevřít hlavu?“ opakoval. „Proč?“

„Stachu. Pokud to neudělám, asi umřeš, nebo zblbneš.“

„Dobrá.“

„Co dobrá?“

„Tak mi otevři hlavu.“

Dobrava začala vzlykat a Černice ji okamžitě následovala, i když u ní ten pláč nebyl takový upřímný.

Lišek kývl. „Stachu. Musím to udělat,“ omlouval se. „To nejsi ty.“

„Nejsem.“

„Ty to víš?“

„Vím.“

„Stachu?“

„Ano.“

„Já to musím udělat za tvého plného vědomí. A ty se nesmíš ani pohnout.“

„Zkusím to.“

„My jsme tě tu položili na ten stůl, jak mám na něm ve sklepě rakve. Ale musíme ti hlavu přivázat k tomu stolu. Aby ses náhodou nepohnul.“

„Já se nepohnu.“

„Stachu. Já to musím udělat.“

„Já se nepohnu,“ opakoval umíněně.

Lišek kývl. Velusa a Vlador vytáhli lano a začali mu omotávat hlavu.

„Ne přes oči. Musím vědět, jestli vidí,“ rozkázal Lišek.

„Ale jinde se bude provaz smekat,“ huhňal Vlador, který držel mezi zuby zbytek chleba.

Drobky padaly Stachovi na obličej a nepříjemně ho lechtaly.

„Vypodložte to kusem dřeva,“ poradil jim Velusa.

Stach zkusil zvednout ruce na obranu, ale s překvapením zjistil, že je má přivázané k desce stolu.

„Ty jsi mě svázal?“ zeptal se.

„Pro tvoje dobro.“

Vitěj s Lučenem došli ven pro kusy dřeva a přiložili je k Stachově hlavě, zatímco Vlador s Velusou dotahovali lano.

„Je to dobrý. Moc to neutahujte,“ poroučel Lišek. Pak sfoukl Stachovi z obličeje drobky.

„Kdo chce, ať jde ven. Kdo se tu pozvrací, bude si to po sobě uklízet,“ varoval Lišek.

„Jdu nakrmit koně,“ oznámil Velusa. „A pokud umřeš, můžu si vzít hnědáka?“ zeptal se Stacha.

„A takhle po držce bys nechtěl, zmetku?“ rozpřáhl se Lišek.

„Sem se jen ptal,“ popotáhl Velusa nosem a vyšel ven. Místnost se vyprázdnila.

„Dobravo, tebe tu potřebuju. Budeš mi dávat ty mokré hadry a utírat krev. A Černice mi bude podávat ty věci.“ Lišek ukázal za Stachovu hlavu.

Stach zvedl oči nahoru, ale nic neviděl.

„Stachu?“ Před očima Stacha se objevil Lišek. V jedné ruce měl nožík, kterým čistil kůže, a v druhé ševcovské šídlo.

„No?“ zeptal se Stach.

„Potřebuju, abys mluvil.“

„A co mám říkat?“

„Budeš mi říkat, co vidíš.“

„Strop.“

„Popisuj mi ho.“

„Dopodrobna?“

„Ano. Pomalu a v klidu.“

Stach začal popisovat strop. Lišek se naklonil a požádal Dobravu, aby Stachovi jemně a důkladně omyla zraněnou část hlavy. Když byla hlava zbavená většiny špíny, opláchl ji ještě Lišek v ředěné kořalce.

Stach mezitím popsal strop a Lišek ho požádal, ať vypráví nějaký příběh z dětství.

Stach si nemohl vzpomenout, ale vybavil si příběh, jak s Pačejem a ještě se dvěma rytíři zkusili unést jednomu šlechtici jeho tři dcery. Byl to jen takový nápad v opilosti, ale jakmile ho začali probírat, nikdo už nechtěl couvnout. Vplížili se do hradu onoho šlechtice, ale samozřejmě si popletli místnosti. Místo k dcerám vstoupili přímo do ložnice onoho šlechtice. Tedy, vstoupil tam jen Pačej, zatímco ostatní hlídali venku.

Šlechtic chlastal se svými druhy dole v síni, zatímco jeho manželka dřímala v posteli.

Pačej si uvědomil svůj omyl, ale protože nezkazil žádnou srandu, sfoukl svíčky, přilehl k manželce onoho šlechtice, jemně ji probudil a…

Když bylo po všem, potichu odešel. Další na řadě byl Stach, potom jeden i druhý rytíř.

Když byli hotovi, v tichosti sestoupili dolů k šlechtici, představili se a potom společně pili až do rána.

Ráno je přišla pozdravit i paní domu a tentokrát byla velice milá, což prý jindy nebývala.

Po devíti měsících se konečně onomu šlechtici narodil vytoužený syn a dědic. Stach, Pačej i oba dva rytíři se občas přijeli na hrad onoho šlechtice podívat a potichu tipovali, kdo je asi ten šťastný otec.

Ale to už je dávno. Pačej měl v té době ještě obě uši a obličej nezohavený ohněm. Ten šlechtic si zlámal vaz při pádu z koně. Jeden z rytířů zmizel někde v Germanii a nejsou o něm zprávy a ten druhý se dobře oženil někde v Panonii a na minulost nechce vzpomínat.

Zatímco Stach vyprávěl, Lišek jemně rozřízl Stachovi kůži na temeni hlavy.

Jemnými háčky roztáhl odchlíplou kůži. Černice i Dobrava musely držet háčky z každé strany.

Potom Lišek jemně omyl Stachovu obnaženou lebku a objevil to, čeho se bál.

Lebeční kost byla rozbitá a kus lebky měl Stach vpáčen dovnitř.

Lišek tedy pomocí dratve, nožíku a několika jehel kost opatrně vytáhl. Šlo to špatně. Stach se ve vyprávění několikrát odmlčel a stěžoval si na divný pocit, tlak v hlavě, ospalost. To ale naštěstí rychle pominulo.

Lišek zkontroloval Stachovi ránu, zatímco držel kousek jeho lebky v malých kleštičkách. Oddychl si, když neviděl žádné vážné poškození mozku. Pečlivě znovu ránu prohlédl a jehlami opatrně vybral i ty nejmenší kousky nečistoty. Potom úlomek Stachovy lebky vložil zpátky na své místo. Znovu vše omyl a nakonec sešil kůži na Stachově hlavě drobnými stehy.

„Hotovo,“ oddychl si.

„Hotovo?“ zeptal se Stach. „Ještě jsem neskončil s vyprávěním.“

„Dovyprávíš to později.“ Lišek povolil provazy stahující Stachovu hlavu a ruce. „Sedni si a napij se z toho a z toho.“ Podal mu dva hrnky.

Stach se napil.

„Co cítíš?“ zkontroloval Stachovi zorničky.

„Hořký a slaný.“

„Dobře,“ pochválil Stacha Lišek. „Vypadá to, že se operace povedla. Teď dopij to, co jsem ti připravil, a pak už se jen můžeme modlit k bohům, aby se nedostavila otrava krve nebo nějaký zánět.“

„Mám docela hlad.“

„Dostaneš vývar, ale jen málo. A za chvíli znovu.“ Lišek strčil před Stacha lahvičku. „Co cítíš?“ zeptal se.

„Nějaké koření. Asi mátu.“

„V pořádku.“

Dobrava donesla Stachovi vývar s kousky masa. Stach to spořádal a potom se přesunul do postele. Po chvíli dostal znovu hlad a snědl další vývar. Potom usnul.

Probudilo ho lehké popleskání po tváři. Chvíli mžoural na Dobravu.

„Kdo jsi?“ zeptal se.

Z očí jí vyhrkly slzy a vyběhla z ložnice.

Posadil se a opřel se zády o pelest. „Dělám si legraci, ty huso hloupá,“ zasmál se. „Koukej mi donést pivo a pořádnej kus špeku!“ zavolal do kuchyně.

Dveře zakryla mohutnější postava, než byla Dobrava. Stach v první chvíli zazmatkoval. Rychle se rozhlédl, jestli někde neleží maska Blahoty, ale nikde nic.

„Jak je ti?“ Ctirad se posadil na okraj postele.

„No, už líp,“ ušklíbl se Stach. „Co tu děláš, rychtáři?“

„Dlouho ses neukázal ve městě. Tak jsem se přišel poptat.“

„Neměl bys tu být,“ zamračil se Stach.

Přišla Dobrava se slaninou a pivem, za ní Lišek s jednou židlí.

„Nedal se odbýt,“ sedl si Lišek na židli. „Chtěl tě vidět.“

„Mě, nebo Blahotu?“

„Řekl doslova ´Chci vidět toho, kdo poslední půlrok chodí na radnici. ´“

Stach se zadíval Ctiradovi do očí. „Jak dlouho to víš?“ zeptal se.

Ctirad se lehce pousmál. „Že je Blahota někdo jiný jsem si všiml hned, když jsi věšel sám sebe na šibenici. Ale dlouho jsem si myslel, že jsi duch toho Stacha, který přešel na starého Blahotu. Až když jsi zabil pekelného psa, jsem si uvědomil, že tohle by starý Blahota nedokázal. Ale pořád jsem nedokázal přijít na to, jak to děláš.“

Stach vzal džbán s pivem a pořádně se napil. „Nebude ti vadit, když se trochu najím?“ ukázal na slaninu a chleba. „Deset dní jsem neměl pořádný jídlo. Nebo dvanáct?“ Podíval se na Liška.

„Slyšel jsem,“ potvrdil Ctirad. „Lišek mi už vyprávěl o vdově po Ulišovi.“

„Zabila Uliše. A možná i další lidi. Přiznala mi to.“

„Jak přiznala?“

Stach si ukousl slaniny a zapil to pivem.

„Když mě držela v tý hladomorně nebo co to bylo, říkala, že jsem vydržel nejdýl. Oproti ostatním.“

Ctirad kývl.

„Co s tím budeš dělat?“ zeptal se Stach Ctirada.

„S čím?“

„S Uliškou? Musí toho být plný město.“

Ctirad lehce sevřel rty a pokýval hlavou. „Zatím se to neví. Lišek říkal, že naházeli všechny mrtvoly do té díry, kde jsi předtím byl ty. Potom to zaházeli krámy z toho sklepa a navrch nasypali hlínu.“

„To je rozumnej nápad. A co hlavy? Usekli jste jim?“ zeptal se Stach Liška.

„Tvým mečem, který ležel taky v tom sklepě. Krev jsme umyli, co to šlo, zvířata pustili, co šlo ukrást jsme ukradli a v tichosti se ztratili.“

„Bylo toho hodně? Toho, co jste ukradli?“ Stach se nadzvedl na posteli.

„Ne tolik, kolik bys čekal.“

„Já mám prostě smůlu,“ vzdychl Stach.

„Buď rád, žes přežil. Kdyby ses viděl, jak vypadáš. Vychrtlej na kost, kůže na tobě visí, jedno oční víčko máš pokleslý. Takhle Blahotu dělat nemůžeš.“

Stach se podíval na Ctirada. „Nekecá?“ zeptal se.

„Ne,“ souhlasně přikývl Ctirad.

„A co teď? Když už víš asi všechno?“ Stach pohlédl na Ctirada s menší nervozitou.

„Nic dělat nebudu.“ Ctirad lehce zvedl ruku. „Až se začnou místní ptát po Ulišce, nechám to být. Pokud se na ten mord nepřijde, bude to vypadat, že Uliška utekla i s celou chasou.“

„Neudáš nás Bohdalovi?“

Ctirad mírně zavrtěl hlavou. „Bohdal má, myslím, teď mnohem víc problémů a tohle by se mohlo obrátit i proti mně a městu.“

„Jaký má Bohdal problémy?“

Ctirad se na ně zamyšleně podíval. „Dobravo, můžeš jít ven a počkat před katovnou? A zavři za sebou dveře,“ poručil jí.

Dobrava se tázavě podívala na Stacha, a když souhlasně kývl, odešla.

„To, co vám teď řeknu, musí zůstat v tajnosti co nejdéle,“ pronesl Ctirad, když klaply dveře. „Rozumíte?“

Oba kývli a Ctirad pokračoval. „Černí jezdci z Práhu byli ve Stříbrné Hoře. Uprostřed náměstí kouzlem vytvořili takovou zvláštní věc.“ Sklonil se ke Stachovi a ztišil hlas. „Říká se tomu kašna splněných přání. Je to mocné kouzlo.“

„Kašna splněných přání? Co to dělá?“ zeptal se Stach.

„Splní ti to jakékoliv přání.“

„Jedu tam a budu si přát, aby si ten pekelník odnesl Bohdala a Rabu,“ nadskočil Stach.

„Jakékoliv hmotné přání,“ opravil se Ctirad, zatímco Lišek zvedl mírně oči v sloup.

„Hromadu zlata, diamanty jako holubí vejce?“ zeptal se Ctirada.

„Prý ano.“

Chvíli bylo ticho.

„Je to pravda?“ zeptal se Stach.

„Je.“

„A proč se o tom nesmí mluvit?“

„Protože by tam okamžitě všichni běželi.“

„No a? Naberou si zlata, šperky, diamaty.“

Ctirad chvíli mlčel. „Jídlo, drahé obleky, koně, krávu. Co si budeš přát. Jen člověka to neumí,“ řekl po chvilce.

„Proč Bohdal nechce, aby se to vědělo?“ zeptal se znovu Stach.

„Každý sedlák, každý měšťan, každý tulák a žebrák, co jich v Krudomu je, by tam běžel.“

„No, a co?“

„A co zbude v Krudomu a v okolí?“

„Vrátí se.“

„Proč?“

„Mají tu domov.“

„A budou znovu dělat na poli, poslouchat Bohdala a nechají se mlátit od Raby?“

Stach se odmlčel.

„Celé náměstí ve Stříbrné Hoře je narvané lidmi. I vedlejší ulice. Davy se tlačí ke kašně. Všude se válí zlato, drahé obleky. Ožralí a přežraní tam leží ve škarpách.“

Stach mírně zavrtěl hlavou. „To je jen ve Stříbrné Hoře?“ otázal se.

„Prý je to i v dalších městech,“ odpověděl Ctirad. „A další města budou následovat.“

„Takže i Krudom?“

Ctirad kývl.

„Raba poslal na cesty ke Stříbrné Hoře hlídky. Mají příkaz nepustit nikoho dál.“

„A k čemu mu to bude, když bude ta kašna i tady?“

Ctirad pokrčil rameny. „Nevím. V Pár Dubech vzala chátra útokem radnici. Vyhořela do základů.“

„Co Dervan?“

Ctirad znovu pokrčil rameny. „Nikdo neví. Zmizel.“

„Dlužím mu za koně,“ řekl zamyšleně Stach, „a za vůz.“

Teď zase Ctirad zamyšleně pokýval hlavou. „I v Krudomu panuje divná nálada. Lidé začínají být podráždění. Hádaví.“

„To přece bylo vždycky.“

„Včera ráno se poprali na náměstí. Začalo to prý tím, že jedna trhovkyně řekla druhé, že její ryby smrdí. Vlítly si do vlasů a během chvíle se rvalo celé náměstí. Mám v šatlavě sedm lidí. Raba chce výslech. Proto jsem přijel zjistit…“ Ukázal na Stacha.

„Rozhodně nemůže,“ řekl rozhodným hlasem Lišek.

„Řeknu Rabovi, že máš asi neštovice. To vždycky zabere.“ Ctirad se zvedl. „Musím jít. Brzy se bude stmívat.“

„Díky.“ Stach mu nabídl ruku. „Za zprávy a za to ostatní.“

„I já děkuju. Že zmizela Zorkova banda, že Zbraša neutekl někam daleko, že Uliška došla spravedlivého trestu a hlavně, že už po mně Bora nebude dál chtít úrok z úroku Vychrtlý.“ Stiskl Stachovi ruku. „Ale jinak, pořád jsi Blahota.“

„Pořád,“ potvrdil Stach.

Ctirad podal ruku ještě Liškovi a opustil místnost. Chvíli čekali, než uslyšeli zavírání brány.

„Co teď?“ zeptal se Stach.

„Myslím, že máme cenného spojence.“

„Myslíš, že to s tou Uliškou dopadne dobře?“

Lišek kývl. „Mluvil jsem s ním o tom. Vadilo mu, že jsme pobili chasu, ale nedalo se nic dělat. Řekl, že začnou Ulišku postrádat, nechá dům prohledat a poté zapečetit. To umožní krudomským sousedům po nocích její dům v tichosti vykrádat. Rozneseme fámu, že v domě straší, aby se tam neusadili bezdomovci, a časem se to celé zhroutí. Pokud tedy ještě nějaké časem bude.“ Podíval se směrem k Práhu.

„Ta kašna splněných přání. Moc by mě to zajímalo.“

„Mě také. Ale nemusíš mít obavy. Mám takový špatný pocit, že ji brzo budeme mít i v Krudomu.“

Stach se ze zranění brzy vylízal a relativně bez následků. Povislé oční víčko a tik v oku mu zůstal, ale to byla relativně malá cena za rozbitou lebku. Po pár dnech už chodil po katovně v brnění a buzeroval své okolí. Domácí práce pokračovaly už s menší intenzitou, zato o to víc nutil Stach ostatní do cvičení.

Začínal v tom nalézat klid a zalíbení a přestalo mu vadit, že bojovníci s mečem jsou jen obyčejní sedláci. A osud nebo náhoda mu do cesty přivedly další překvapení. Stalo se to během jednoho dne při cvičení s mečem.

Ze začátku vše probíhalo naprosto normálně. Tři vybraní cvičili údery a kryty, zatímco ostatní chasa pracovala.

„Střeh, výpad, kryt,“ poroučel Stach.

Všichni poslouchali. Stach kráčel podél řady a kontroloval.

„Kryt horní, kryt dolní, výpad.“

Šlo jim to jako na drátku.

„Přešlap, sek na krk a kryt.“

Někteří zaváhali a provedli nedokončený kryt.

„Co je?“ zeptal se Stach.

Mlčeli a dívali se za něj. Prudce se otočil. Stála za ním Černice a mířila mu na krk mečíkem. Sukni měla zkrácenou a ušitou z černé látky. Pod ní mužské kalhoty a místo dřeváků vysoké boty.

„Střeh,“ poručila Stachovi.

Mávl mečem.

Uhnula svým mečíkem a než jeho meč dokončil oblouk, už zase mířila její špice Stachovi na krk.

Mávl rychleji. Znovu se její mečík vyhnul Stachovi a znovu jeho špice mířila Stachovi na krk.

Stach se lehce podíval za Černici směrem ke dveřím katovny. O veřeje se opíral Lišek a mírně se usmíval.

„Tak takhle to je,“ řekl polohlasem Stach a mávl prudce mečem po Černici.

Plynule, úkrokem vzad se vyhnula Stachovu meči a přískokem přiskočila a bodla Stacha do prsou.

Její mečík sjel po Stachově prsním pancíři. Než Stach stihl zareagovat, stála zase dva kroky vzadu.

„Zásah,“ konstatovala.

„To se nepočítá, mám brnění,“ odsekl Stach.

„Kdybys neměl, jsi mrtvej,“ vmetla mu do obličeje.

Znovu po ní mávl. Tentokrát se ale víc předklonil. Uskočila a prohnula se v zádech. Meč jí prolétl kousek nad krkem. Než stihl Stach zareagovat, přiskočila a znovu bodla. Stach uhnul bokem a mečík propíchl vzduch. Chytil Černici za ruku s mečíkem a přitáhl ji k sobě. Ruku s mečíkem jí zkroutil, ohnul v lokti a přirazil ji zády na sebe. Druhou ruku s mečem jí přiložil na hrdlo. Chvíli bylo ticho. Rychle dýchala, ostří Upalovače na svém krku.

„Dobrá,“ rozhodl Stach, „můžeš trénovat. Ale ne s námi.“

Lehce odtlačila ruku s mečem od svého hrdla. „Proč ne?“

„Trénovat tě bude dál on.“ Ukázal špičkou meče na opírajícího se Liška. „Je to jeho styl boje. Ale občas budeš bojovat s námi. Abysme se naučili bránit se tvému stylu a ty aby ses uměla bránit našemu. Jasný?“

„Beru,“ kývla a odskočila od něj.

„Ale žádný úlevy v práci, rozumíš?“ zavolal za ní Stach. „Takže mi koukej donést trochu piva.“

Zamávala vítězně mečíkem nad hlavou a zavrtěla zadkem.

Večer seděl Stach venku u ohně a mírně se houpal v křesle.

„Co tě žere?“ sedl si Lišek na stůl.

„Nic,“ odpověděl Stach.

„Černice?“

„Ani ne. Kde vzala ten meč?“

„Pamatuješ na Krvavého Zbrašu?“

„Jo.“

„Tak to je ten meč toho floutka, co tě chtěl zabít. Donesl jsi ho tehdy zlomený.“

„Úplně jsem na něj zapomněl.“

„Je to taková hračka pro páže. Nebo pro panoše.“

„Nebo pro ženskou.“

Stach vzdychl. „Mám pocit, že se asi budu opakovat…“ začal. „Ale tenhle svět jde do sraček,“ dopověděl spolu s Liškem.

„Štve tě ženská s mečem?“ zeptal se Lišek.

„Trochu.“

„To je výjimka. Jedna ženská.“

„Takhle to začíná. Jedna nakažená ovce ve stádu a za chvíli je celý stádo prašivý.“ Stach si mohutně přihnul ze džbánu. „Nakonec to dopadne, že ženský budou vládnout a chlapi umejvat nádobí. Ty kalhoty jsi jí ušil ty?“

Lišek kývl.

„No vidíš. Už jí posluhuješ.“

„Ale, Stachu, tak to není.“

„Věř mi. Přijde doba, a ta doba nebude daleko, kdy ženský budou rozhodovat o všem. A můžeš za to ty.“

„Stachu, pokud taková doba přijde, tak to už nebudeš na světě. A možná ani já ne,“ vzdychl.

„Ale jednou přijde a všichni budou vědět, že za to může Lišek z Krakova nebo odněkud z Transylvánska nebo odkud jsi, protože to byl první člověk, teda upír, který posluhoval ženský, u všech bohů připosranejch.“ Stach praštil džbánem o stůl. „Přineste mi někdo kořalku, mám splín.“

Z katovny vyšla Černice s lahví.

„Tebe jsem nechtěl, ale když už jsi tady, dej to sem,“ zabručel Stach. „Hele, proč má lepší boty než já? Víš, jak mě ty Blahotovy boty tlačej.“ Zvedl k Liškovi lehce přiopilé oči.

„Protože jsi nepoprosil.“

„Ona tě snad poprosila?“ ukázal na Černici.

„Jistě.“

Stach chvíli uraženě mlčel. „Lišku, kamaráde,“ začal po chvilce.

„Ano, příteli?“

„Víš, ehm, víš, jak ty moje boty tlačí, tak mě napadlo… Ale no tak. Fakt musím prosit?“

„Stachu.“ Lišek vstal a poplácal Stacha po rameni. „Ty přece nemusíš o nic prosit. Rád ti ušiju boty z té nejlepší kůže. Jsi přece můj přítel.“ A odešel do katovny.

„Všimla sis?“ zavrčel Stach na Černici. „Já prosit nemusím.“

„Všimla,“ usmála se Černice na Stacha. „Je hezký mít takového přítele. Škoda, že já takového nemám a musím se o vše tak doprošovat.“ Poplácala Stacha také po rameni a odešla do katovny.

Stach zíral na neotevřenou láhev kořalky a měl stále silnější pocit, že tuhle bitvu zase prohrál.

Kapitola dvanáctá – Bohdal a Hroznata (1. 4. 1402)

Téměř tři měsíce trvalo, než se začalo něco dít. Stachova hlava se zahojila a palici měl asi tvrdší než předtím. Trvalo nějakou dobu, než se zase objevil na radnici, a měl pocit, že si snad jeho nepřítomnosti nikdo nevšiml. Občané a konšelé ho dále přehlíželi, jakoby byl jen vzduch.

S Uliškou to bylo přesně tak, jak předpověděl Ctirad. Když ji sousedé po několika týdnech začali postrádat, v tichosti se vypravili do jejího domu. Zkontrolovali, jestli se náhodou Uliška nevrátila, a přitom si občas něco „vypůjčili.“ Teprve až když se nájezdy na její dům staly moc veřejnými, nechal Ctirad její dům zapečetit s tím, že se bude dělat soupis jejího majetku. To podnítilo další noční nájezdy, takže když se Ctirad s Rabou a Bohdalem dostavili k zabavení majetku, nebylo co zabavovat. Raba samozřejmě zuřil a uvalil na město pokutu. Ctirad obešel společně s Blahotou a konšely Uliščiny sousedy a napařil pokutu zase jim. Ti samozřejmě napráskali další zlodějíčky, tak se nakonec vědělo nejen, kdo si kolik u Ulišky pomohl, ale zjistilo se i mnoho dalších lumpáren, zlodějin, podvodů, nevěr, nemanželských dětí, sexuálních deliktů, rouhání, falešných her, čarodějnictví, pomlouvání vrchnosti a tak dále. Bylo toho tolik, že v jiných časech by měl asi městský kat Blahota práci na mnoho měsíců, ale v této době se to už tolik neřešilo. Už proto, že se mezi lidmi začalo objevovat podezřelé množství zlata, stříbra a drahého kamení, takže zaplatit pokutu nakonec nebyl žádný problém.

Když nesli vybrané peníze Bohdalovi na hrad, míjel je zrovna vůz naplněný zlatem tak, že ho čtyři koně nemohli utáhnout, a museli ho pomáhat tlačit do hradu vojáci. Raba pytel s vybranými penězi hodil na vůz a nechal zavřít bránu hradu městské radě před nosem.

Tak čas v poklidu plynul, zatímco lidí v Krudomu pomalu ubývalo, zvláště když se další kašna splněných přání objevila jednou v noci v Pár Dubech.

Velká změna, která se udála, začala nenápadně. Vlastně hodně nápadně. Začalo to snídaní, kterou Stach proti všem předpokladům nezhltl během chvíle a nezalil ji džbánem piva, ale místo toho se v ní dloubal a snažil se přijít na to, co mu v ní nesedí.

Když mu to konečně došlo, zařval na celou katovnu. „Kdo pekl toho zajíce?!“

Chvíli se nic nedělo. Teprve po chvilce dovnitř vběhla Dobrava. „Co se stalo?“ zeptala se.

„Co se stalo? Co se stalo?“ opakoval po ní posměšně. „Kde je zbytek druhého zajíce?“

„Zbytek druhého zajíce?“ Udiveně se podívala na talíř. „Němák střelil jen jednoho.“

„Jen jednoho? A to mi chceš říct, že ten zajíc měl šest nohou?“

„No, připadalo mi jich nějak moc, ale já zajíce nikdy nepekla a umím počítat jen do dvou,“ odsekla.

„Ten zajíc měl šest nohou?“ opakoval.

„Já nevím. Asi ano.“

Lišek otevřel dveře ze sklepa. „Zajíc se šesti nohama?“ zeptal se.

„Ano. Asi ano,“ opakoval Stach a zahnal rukou mouchu. „To teda žrát nebudu.“

„Kde je kůže? A hlava?“ zajímal se Lišek.

„Kdeže? Hlava je asi na hnoji. A kůži má Němák.“

Lišek si vzal kápi a vyrazil na hnůj. Stach ho následoval. Sklonili se nad hlavou zajíce.

„Je to zajíc. Ale vypadá nějak divně. Takový špičáky zajíci nemají,“ ukázal Stach na hnůj.

„To ne,“ potvrdil Lišek. Rukou odháněl mraky much, které usedaly na krvavou lebku.

„Je tu hrozně much. To nebývalo.“

„Vždycky bylo hodně much.“

„Ale ne takový obrovský.“

Sledovali masařku, jak usedla na kus vyhozeného masa.

„Je opravdu velká. Takovou nesezobnou ani vlaštovky.“

Zvedli hlavy a hledali pohledem místa pod stodolou, kde byla každý rok vlaštovčí hnízda. Pod stodolou bylo ticho.

„Letos asi vlaštovky nepřiletěly,“ řekl Stach.

„Aby ne. Tahle země a navíc, v téhle době by měly být někde daleko. Je přece zima.“

„To máš pravdu, neuvědomil jsem si to. Zasraný počasí.“

Pomalu přicházeli ke stodole. Pod vlaštovčími hnízdy leželo několik roztrhaných tělíček drobných opeřenců.

„Kočka?“

Rozhlédli se po stromech okolo. Desítky vran a krkavců jim připomněly přítomnost.

„Kočku jsem tu taky neviděl. Ani nevím, jestli Blahota někdy nějakou měl.“

„Když v noci občas chodím po městě, vylézají ven krysy velký jako moje paže.“ Lišek nastavil Stachovi paži před obličej. „A kočky jsou zalezlý a bojí se před dům.“

„Já tolik krys neviděl.“

„V noci vylézají zase z děr obrovští hadi a ti ty krysy žerou.“

„Aha. A co žere ty hady?“

Lišek pokrčil rameny.

Stach několikrát kopnul do hlíny a zasypal zbytky vlaštovčích těl.

„Mám špatný pocit, že se budeme muset stěhovat. A ne proto, že by nás tu vyšťoural Raba nebo Bohdal. Ale proto, že tu pro nás nebude místo.“ Lišek pokrčil rameny.

Stach přišlápl hlínu. „Půjdu do města,“ rozhodl, „podívat se po těch tvých hadech a krysách. A stavím se v hospodě, hodně dlouho jsem tam nebyl. Mám strach, abych místním nechyběl.“

Lišek zamyšleně kývl hlavou. „Dlouho jsi v hospodě nebyl. Možná budeš překvapen, jak se to tam změnilo.“

Když Stach procházel městem, nijakou moc velkou změnu nezaznamenal. Ale věděl, že Lišek by jen tak do větru nemluvil. Vešel do hospody. Hospodský zvedl krví podlité oči ke dveřím a zase je sklonil, jako by Stacha – Blahotu vídal každý den. Stach s hekáním usedl na svou trojnožku.

Hospodský před něj postavil půllitr. „Měďák,“ nastavil ruku.

Stach překvapeně zalovil v kapsáři a strčil hospodskému do ruky minci. „Copak jsem ti někdy nezaplatil?“ zabručel. Hostinský mávl rukou a odkýval se k pultu.

Stach se rozhlédl po hospodě. Bylo tu o poznání tišeji. Lidé mlčeli a zamračeně sledovali svoje pití.

Hospoda byla o poznání špinavější a poničenější než minule.

„To jste se tu zase porvali?“ vzdychl Stach. Nikdo mu neodpověděl.

Stach se napil. I pivo bylo o poznání kyselejší a vodovější. Stach položil půllitr na stůl a pusa se mu zkřivila. Za tuhle břečku jsem zaplatil měďák, pomyslel si a cítil, jak se v něm vzedmula vlna vzteku. Proč ten zatracenej bazilišek chce, abych do týhle smradlavý knajpy chodil? Podíval se z pod obočí na hostinského a potom na chlapy v hospodě. Všichni se dívali podobně. Stačilo málo a v hospodě se znovu strhne rvačka. Stach se znovu napil a připadalo mu, že pivo je ještě hnusnější než předtím. S hekáním se zvedl od nedopitého půllitru a belhal se ven.

Vracel se přes náměstí. Na náměstí se lidé hádali o ceně zboží a o jeho jakosti. O kus dál si dvě ženské vjely do vlasů. Na trhu se vždy hádalo a křičelo. Ale nikdy ne tak, že by to skončilo pranicí. Ozvalo se řinčení skla. Hádky se stupňovaly. Stach se belhal mimo náměstí až k vozu. Už zdálky slyšel řehtání svého koně. Nějaké děti po jeho koni házely kameny. Když je odehnal bičem, házely kameny po něm.

Stach vyrazil ke katovně. Kůň byl vyplašený a vzpurný. „Co se to děje?“ vrtalo Stachovi hlavou.

Cestou zpět ho vztek trochu opustil, ale špatný pocit ne.

„Jsi tu nějak brzo,“ komentoval Lišek jeho příjezd.

„Město se změnilo,“ přiznal Stach.

„Také to cítíš?“

„Vztek a nenávist.“

„A tos tam nebyl v noci.“

Stach si sedl na zápraží katovny. Dobrava mu přinesla pivo. Bylo o poznání lepší než v hospodě. Seděl a sledoval chasu, jak sedí u ohně a baví se. Nějak se mu k nim nechtělo. Poslouchal, jak Lišek s něčím rachtá ve sklepě.

Sen VI.

Vedle něj se posadil muž, který mohl býti bohem. Stach se více předklonil, aby si ho pořádně prohlédl.

„Děje se něco?“ zeptal se muž.

„Ne. Jen si tě tak prohlížím. Máš na sobě pokaždý něco jinýho. Jen korunku máš stejnou,“ ukázal na úzký kroužek na mužově hlavě.

„A co tohle?“ zeptal se muž.

Korunka se změnila v trnovou korunu.

„Tak to ti nesluší,“ uznal Stach. „Přišel ses podívat, jak tu žijeme?“ zeptal se.

„Nudím se, tak jsem se zastavil,“ připustil muž.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ odvážil se Stach.

„Ptej se.“

„Proč to všechno, tohle?“

„Myslíš ten oheň?“ Muž ukázal na oheň, u kterého seděla Stachova chasa. „Protože se rádi sdružujeme,“ odpověděl.

„Ne. Ty víš, co myslím. Proč je to zlo v tom městě? Proč se lidi perou a zabíjejí?“

Muž se překvapeně podíval na Stacha. „To se ptáš ty mě? Kolik lidí jsi zabil? Spočítal jsi to?“

„Ne,“ přiznal Stach, „ale vždycky jsem zabíjel pro něco. Pro knížete, pro peníze, pro ženskou. Pro čest, pro slávu. Ale dneska to bylo něco jiného. Dneska bych zabíjel jen pro radost ze zabíjení.“

Muž sledoval oheň na dvoře. Bylo ticho. „Ale ovládl ses,“ řekl Stachovi.

„Myslel jsem na klid, který je tady,“ kývl Stach hlavou směrem k ohni. „To mi dávalo sílu.“

„Zlo je jako nemoc,“ vzdychl muž, „je nakažlivé.“

„A dobro je lék?“

„Dobro je také nemoc. Je také nakažlivé,“ pousmál se muž.

„A ty jsi dobrý, nebo zlý?“ zeptal se Stach.

„Nejsem ani dobrý, ani zlý.“ Muž sklonil hlavu.

„Já vím, co jsi.“ Stach se otočil na muže.

„No?“

„Smutný, opuštěný, zlomený. Bez přátel, bez bohů, bez domova,“ řekl vážně Stach.

Muž zmizel. Stach sledoval oheň a povídající si chasu.

Vedle něj si sedl Lišek. Společně sledovali oheň.

„Měl jsi někdy sen, Lišku? Sen, při kterém jsi nespal?“ zeptal se Stach Liška.

„V lékařské terminologii se tomu říká halucinace.“

„Uf, tak to je dobrý. Lekl jsem se, že jsem blázen.“

Lišek si zkoumavě Stacha prohlížel.

„Nechceš mi konečně něco říct o svých snech?“

„Možná. Možná jednou.“

Ráno se Stach probudil odpočatý, ale zamyšlený. Bloumal po dvoře sem a tam a občas zůstával stát a něco si pro sebe povídal.

„Je to blázen,“ šeptal Velusa. „Měli bysme ho v noci zabít a okrást.“

„Je ti tu blbě?“ odsekl mu Lučeň.

„To já jen tak ze cviku.“ Velusa se narovnal a pohlédl na Stacha. „Tohle je asi první člověk, kterýho bych nechal žít. A vás samozřejmě taky,“ dodal rychle, když viděl zamračené obličeje Vladora a ostatních.

Dopoledne se ozvalo bouchání na vrata. Stach měl na sobě masku, protože ho Jaromír už předem varoval, že se blíží Záhora, městský posel.

„Co se děje?“ zeptal se Záhory, když otevřel okénko ve dveřích.

„Rychtář ti vzkazuje, že máš okamžitě přijet do města.“

„A proč? Nějaký mučení? Nebo výslech?“

Záhora zavrtěl hlavou a naklonil se blíž. „Jedou sem z Práhu. Ti nemrtví,“ zašeptal významně.

Stach zavřel okénko. Chvíli stál v zamyšlení za zavřenými vraty. Potom došel do katovny. „Pivo a slaninu,“ poručil.

„Mám divný pocit.“ Lišek si ho zamračeně prohlížel. „Mám divný pocit, že chceš udělat něco, čeho budeme všichni litovat,“ opakoval.

„Už toho mám dost,“ praštil Stach do stolu. „Jestli se Bohdal s Rabou veřejně přikloní na stranu ďábla, useknu jim hlavu.“

Lišek zavrtěl hlavou. „Zkus to vydržet,“ naléhal na Stacha.

„Ne. Přemýšlel jsem o tom. Nechci tady už být. Po tom, co vidím v okolí, po tom, co jsem včera viděl ve městě, jsem se rozhodl. Tahle země je ztracená. Máme dost peněz, abysme odešli pryč a někde žili klidným životem.“

„Pokud přežiješ ten útok.“

„Jakej útok?“

„To tvoje napadení Bohdala a Raby.“

„Když to nepřežiju, je to tady vaše. Už mě nebaví třást se strachy, kdy se tu objeví Rabovi lidé. Od rána jsem o tom přemýšlel a tohle je osudové znamení. Bohové mi dávají zprávu. Zabiju je dřív, než se spojí s peklem. Potom se k nim třeba už nedostanu.“

Lišek vzdychl. „Dělej, jak myslíš. Ale jestli skončíš na šibenici, už tě znovu zachraňovat nebudu.“

Stach se ironicky usmál. „To ti tak budu věřit,“ odpověděl Liškovi.

Po jídle si Stach navlékl kompletní brnění, jen přilbu si nechal na vozíku. Hlavu měl nepokrytou a kapuci od drátěné košile měl shrnutou a zakrytou vysokým límcem pláště. Když si bral s sebou Upalovač, pochopil Lišek, že to tentokrát myslí opravdu vážně.

„Pokud to chceš udělat,“ radil Stachovi, „tak to musí být rychle. Nejdřív Rabu. To zaskočí jeho rytíře. Bohdal bude v prvních chvílích bez sebe a nebude se orientovat. Neumí se rychle rozhodovat. Bude stát a koukat. Možná něco vykoktá, ale rozkaz to nebude. To ti dá možnost se k němu dostat.“

Stach nervózně kýval hlavou. „Pokud se mi to podaří, strhnu lidi k útoku proti pekelníkům,“ přemýšlel Stach nahlas. „První zabijeme ty přízraky, čeládka už nebude problém.“

„Na to zapomeň. Přízraky jsou prý nesmrtelné a lidi proti peklu nepůjdou.“

„Uvidíme.“ Stach vesele mlaskl jazykem na koně a rozjel se.

Lišek mu mával zpoza dveří. Když Stach odjel, natáhl si na obličej Zorkovu masku a na ruce jezdecké rukavice.

„Němáku a vy ostatní!“ vykřikl. „Okamžitě zapřáhněte koně do toho druhého vozu. Všechno, co má cenu, naházejte na vozík. Vezměte si brnění, meče a samostříly. Ženské ať rychle navaří jídlo, vyrážíme okamžitě, jakmile Jaromír ohlásí, že k nám jedou ozbrojení jezdci!“

Zatímco v katovně nastal shon, dojel Stach v klidu do města. Náměstí bylo sice už plné lidí, ale katovská cesta byla volná.

Stach dojel před radnici a s hekáním se vyšplhal po schodech. Měl štěstí. Bohdal i Raba už byli na radnici. Stach se kývnutím pozdravil se Ctiradem a odbelhal se na svoje místo. Očima přejížděl po okolí a zjišťoval svoje šance. Raba i Bohdal byli ozbrojeni. Raba měl kompletní brnění, zatímco Bohdalovi vyčníval zpod širokého límce okraj drátěné košile. Stach se mírně zamračil.

Tři halapartníci opření u stěny také hrozili, že se plány na rychlou smrt dua Bohdal Raba zhatí. A konšelé s meči u pasu mohli také vytvořit zmatek, při kterém by mohl Bohdal utéct. V tuhle chvíli to prostě nepůjde.

Stach se na stoličce narovnal a natáhl si nohy. Bohdal zatím křečovitě svíral pohár s vínem a prkenně se usmíval. „Všichni, všichni občané města se shromáždí,“ opakoval už po několikáté, „a vzdají čest novému pánovi země.“

Nikdo mu neodporoval. Stach seděl v koutě na trojnožce na prasečí kůži a mračil se. Pod pláštěm měl brnění a ruku měl položenou na Upalovači. Kdyby se kdokoli pozorněji podíval, musel by si rozdílu v oblečení starého Blahoty všimnout, ale nikdo neměl čas studovat starého kata.

„Nový pán země?“ opakoval zmateně někdo vzadu.

„Někomu to vadí?“ zeptal se výhrůžně Raba.

Konšelé se rychle rozestoupili. Úplně osamocen tam zůstal stát Sušata, který zaskakoval za neboze zesnulého magistra Velena.

„Pane, ale slyšel jsem, že prý je ještě jeden kníže. Kníže Vlastislav,“ koktal Sušata.

„Ty prase, ty kupo hnoje!“ rozzuřil se Raba. „Nikdy už tohle jméno tady nevyslovuj! Proklatec se spálenou držkou!“

Sušata se celý scvrkl a dělal čest svému jménu.

„Kníže Vlastislav,“ odfrkl si podrážděně Raba, „kdo je ten údajný kníže? Zoufalec, co objíždí okolní země a škemrá o pár drobných. V Germanii ho ani nepřijali. Roderich mu neotevřel. V Polonii mu Jagelo hodil pár drobných jako psovi kost. V Panonii zastavili jeho a tu jeho bandu hned na hranici a ani ho nevpustili do země. Nikdo mu nevěří, za pár drobných poklonkuje před knížaty jiných zemí. Tohle!“ Raba ukázal rukou, ve které svíral bič, směrem k Práhu, „tohle je pán, který s sebou nese moc a vítězství. Tomu se klaňte a před ním poklekněte. Kdo to neudělá, s tím si to osobně vyřídím.“

Stach pomalu vstal. „Já,“ řekl pevně.

Raba se na něm otočil. „Co, ty plesnivá kůže?“ zeptal se.

„Už přijíždí!“ vykřikl Ctirad dřív, než stihl Stach Rabovi odpovědět. Všichni se nahrnuli k oknu, zatímco se Ctirad nesouhlasně podíval na Stacha.

„Jedou,“ potvrdil Bohdal. „Jdeme ven.“

Všichni se vyhrnuli ven. Ctirad se opozdil. „Pro lásku všech bohů, nedělej hlouposti,“ zasyčel na Stacha. Stach se opovržlivě ušklíbl a sundal ruku z meče.

Hroznata přijel v čele průvodu. Na velkém černém koni v černém brnění. Na erbu znak hada. Projížděli otevřenou branou v tichosti. Nikdo je nevítal, nikdo nejásal. Krudomští se shromáždili se zvědavostí a strachem z budoucnosti. Hroznata dojel na náměstí. Zastavil koně a čekal. Bohdal přišel i s Rabou blíž. Chvíli neochotně přešlapoval a potom poklekl na obě kolena. Stejně tak i ostatní radní a měšťané. Všichni klečeli s hlavami skloněnými, jen Stach stál.

Hroznata sundal z hlavy helmu a zamračeně přejížděl pohledem okolí. Ozval se sykot a zděšené šeptání. Hroznatův obličej se pomalu přestával podobat lidskému. Byl zčernalý a černé byly i jeho oči.

Těma očima projížděl celé náměstí. Na pár vteřin se zastavil na Stachovi a potom nevšímavě dál sledoval okolí. Nastalo ticho, jen někde zaštěkal pes.

„Z moci mně svěřené mým pánem,“ začal Hroznata zvolna, ale nahlas tak, aby to slyšeli všichni až na konec náměstí, „nastal čas změn.“

Zavytí psa se ozvalo silněji.

„Kníže, který vám vládl a týral vás, je mrtev! Už není! Jeho hlava tleje na kopí před branou. Společně s dalšími hlavami vašich vládců. Už není, kdo by vám vládl!“ Zamračeně se podíval na Bohdala a Rabu. „A také,“ zdůraznil, „vám už nikdo vládnout nebude. Jste naprosto svobodní!“

Ozval se šum a šepot. Lidé se bázlivě otáčeli na Bohdala a na Rabu a opět na Hroznatu a jeho doprovod.

„Ano!“ začal znovu Hroznata. „Staré pořádky jsou pryč. Nastává doba volnosti a svobody. Žádný rytíř, žádný samozvanec už vám nebude poroučet. Žádný kněz a žádný bůh po vás nebude chtít oběti. Nebude pánů, nebude otroků. Rozumíte?“

Užaslý šepot sílil.

„Pane, při vší úctě…“ Bohdal opatrně vstal.

„Ano?“

„Sloužil jsem vám, tedy vašemu pánovi, dlouho.“ Bohdal se nervózně rozhlédl po okolí. „Přinášel oběti, vzýval ho.“

„No?“ dal si Hroznata ruce v bok. „A co?“

„Tohle je vděk? Za to, co jsem pro vás udělal? Vzepřel jsem se dokonce svému vladaři,“ zakňoural Bohdal.

„Žiješ. To je odměna mého pána. Nechává tě žít. Na tvém hradě.“

„Ale říkal jste, že moji poddaní…“ Bohdal ukázal na dav.

„Nejsou poddaní! Nejsou otroci! Už ne!“

„Ale z čeho budu žít? Kdo bude obdělávat moje pozemky?“

„Už nejsou tvoje. Každý si vezme, kolik potřebuje.“

„Moje pozemky už nejsou moje?“ zaúpěl Bohdal a padl na kolena. „Já přece… Moji otcové, dědičná půda…“ sípal.

„Buď rád, že žiješ,“ ušklíbl se Hroznata. „Jiní takové štěstí neměli.“

„Pane?“ ozval se hlas Ctirada.

Hroznata natočil koně po hlasu. „Kdo jsi?“ zeptal se.

„Ctirad, rychtář města. Chci se zeptat…“

„Už nejsi rychtář,“ přerušil ho Hroznata.

„Zvolili mě lidé. Zdejší lidé. Jsem rychtář,“ oponoval Ctirad.

Hroznata popohnal koně a dojel až ke Ctiradovi. „Kdo tě zvolil?“ zasyčel. „Jsi poskok svého pána. A pokud tě někdo zvolil, tak určitě ne obyčejní lidé. Volili tě boháči. Majitelé stád dobytka. Lichváři a penězoměnci. Nebo chceš říct, že tě volil tady truhlář? Nebo zdejší pasáček vepřů?“ Hroznata ukázal na dav. „Volili jste vy, obyčejní lidé, tohoto muže, aby za vás jednal? A pokud ano, jednal někdy ve váš prospěch? Zastal se někdy vás, obyčejných lidí, těch, kteří od rána do noci pracujete a v noci se budíte hlady?“

Ozvaly se výkřiky souhlasu.

„Ode dneška v Krudomu už není rychtář, není pán a není poddaný. Není konšel a není boháč. Všechno patří všem. Rozumíte?“

Výkřiky sílily.

„Tak, lidé! Běžte a vezměte si to, co vám patří. Na co jste se ve svém životě nadřeli. Vezměte, co chcete. Bydlíte v nuzné chatrči, zatímco váš soused má krásný dům? Tak ho vyžeňte. Máte přece stejná práva jako on. Jste lidé. A před mým pánem jste si všichni rovni,“ zašklebil se Hroznata. „Běžte a berte si, co chcete. Narvěte si břicha konečně do sytosti. Berte si drahé obleky. Na co je boháčům deset kožichů, když jim stačí jeden? A vám je zima. To je přece nespravedlivé. Nebo se pletu?“ zakřičel Hroznata do jásajícího davu. Někde se ozval řinkot skla.

„Tak, bývalý rychtáři, co jsi mi to vlastně chtěl?“ naklonil se výsměšně Hroznata z koně ke Ctiradovi.

„Pokud už nejsem rychtářem, tak už nic říct nechci,“ odsekl Ctirad.

Hroznata se otočil   s koněm a zamával jásajícímu davu. Pomalu i se svými rytíři odjížděl. Lidé mu dělali uličku a mávali mu. Jen Stach neuhnul. Hroznata musel trochu stočit koně, aby do Stacha nenaboural. Když ho míjel, z očí mu čišela zuřivost. Popojel ještě pár metrů, zastavil koně, seskočil a pěšky se vrátil. Dav ztichl. Stáli proti sobě. Stach měl ruku pod pláštěm položenou na meči a obrovskou nenávist a vztek. I Hroznata měl ruku na svém černém meči.

„Co si to dovoluješ stavět se mi do cesty?“ obořil se na Stacha.

„Říkal jsi, že jsme si všichni rovni. Takže ti nemusím uhýbat. Nebo jsou tu někteří rovnější?“ zasyčel Stach mezi zuby. Ozvaly se výkřiky urážející městského kata. Dav stál na straně Hroznaty.

Hroznata svíral rukojeť meče a potichu supěl. „Máš pravdu,“ odsekával slabiky, „nikdo nebude muset nikomu uhýbat.“ Vztekle pustil rukojeť meče, otočil se a kráčel ke svému koni. Jednou rukou se chytil hrušky sedla, nohu zaklesl do třmenů. Pak se na chvíli zarazil, otočil se a zamyšleně Stacha sledoval.

Dav ztichl.

„Kdo ty vlastně jsi?“ zeptal se polohlasem.

Ticho bylo naprosté. Hroznata vyhákl nohu ze třmenů, pustil hrušku sedla a celý se otočil ke Stachovi. Váhavě proti němu zvedl ruku. „Ty jsi přece…“ lehce kýval prstem.

„Je to městský kat. Starý Blahota. Napůl hluchý a napůl blázen. Znám ho od dětství,“ ozval se hlas Ctirada.

„Jo, městský kat,“ bylo slyšet z davu několik dalších lidí, „on jen seká hlavy, ale jinak je neškodnej.“

Hroznata spustil ruku.

„Městský kat,“ opakoval váhavě.

„Ano,“ přidal se Raba, který se odněkud vynořil.

„Kat,“ opakoval znovu zamyšleně Hroznata. Pak se najednou otřásl. „Kat,“ zopakoval potřetí.

Bylo ticho. Hroznata stál a snažil se na něco si vzpomenout. Proti němu Stach s rukou pod pláštěm položenou na jílci meče.

„Bývalý kat,“ otočil najednou Hroznata hlavu k Rabovi. „Všichni provinilci patří mému pánovi. Kat už není potřeba.“

„Ale spravedlnost…“ odvážil se protestovat Bohdal.

„Můj pán je spravedlnost a on rozhoduje. Každý, kdo se něčím proviní, bude poslán do Práhu, kde bude jeho vina zvážena a rozřešena.“ Hroznata znovu otočil hlavu na Stacha a znovu se zamyslel.

„Ano, pane,“ odpověděl potichu Bohdal.

„Kat.“ Hroznata se v zamyšlení chytil sedla. Chvíli stál a přemýšlel, otočen zády ke Stachovi a davu.

Bohdal zamával rychle na svoje vojáky, aby mu přivedli koně.

Hroznata se vyhoupl na svého koně a na chvíli se znovu zarazil. Znovu se zahleděl na Stacha.

Pak potřásl nechápavě hlavou, nasadil koni ostruhy a vyrazil k Bohdalově hradu. Bohdal za ním. Na náměstí zůstali jen Krudomští, kteří z pokleku sledovali městského kata, Raba a Stach.

„Vy se znáte?“ zeptal se Raba.

Stach mírně zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem ho neviděl.“

Raba mlčel a přemýšlel. „Skončil jsi, Blahoto,“ řekl po chvíli, „skončil jsi jako městský kat. A brzo skončíš i jako člověk.“

Stach přestal sledovat mizejícího Hroznatu a pootočil hlavu na Rabu. „Nikdy jsem tu práci neměl rád,“ pousmál se.

„Ale prachy ti nesmrděly.“

„Ale stále jsou tu mezi náma lidi, které bych popravil s chutí a zadarmo.“

Raba několikrát otevřel pusu a zase zavřel. „Máš štěstí,“ vyjekl vztekle, „máš štěstí, že jsi tak starý. Máš štěstí, že jsi kat, i když už bývalý.“ Výsměšně si odfrkl. „Kdybys byl jen o trochu obyčejnější člověk, tvoje hnusná hlava by se válela na dlažbě.“ Raba výhrůžně povytáhl meč.

Stach čekal a usmíval se.

„Máš štěstí,“ zopakoval Raba. Zastrčil meč zpátky do pochvy, otočil se a rázoval ke svému koni.

Naskočil a vyrazil za Hroznatou a Bohdalem.

Když se Stach odpoledne vrátil, překvapeně sledoval shon v katovně.

„Předpokládám, že povstání proti Temnému pánu z Práhu se nekonalo,“ předpokládal Lišek.

„Předpokládáš dobře,“ usmíval se Stach.

„A důvod?“

„Člověče, upíre, Hroznata tak ponížil Bohdala a Rabu přede všema, že jsem ho chtěl v jednu chvíli i obejmout. Bohdal tam na celé náměstí kňoural a doprošoval se. A když Hroznata odjel, jeli s Rabou za ním jako ocasové. Určitě ho někde cestou přemlouval,“ jásal Stach a začal Liškovi a ostatním vyprávět, co se ve městě stalo.

„To opravdu lituji, že jsem tam nebyl,“ závistivě pronesl Lišek. „Dal bych velkou láhev krve z mladé samičky za možnost tam jenom nakouknout.“

„Byl celý bílý v obličeji, jak tam klečel a fňukal,“ rozhazoval Stach rukama. „A potom, Hroznata stál kousek přede mnou a bylo vidět, že má pocit, že mě zná. Ale prostě tvoje práce je vynikající,“ poklepal Liškovi na rameno. „Koukal jsem mu do očí v tý jeho seschlý a zčernalý držce. Viděl jsem v nich zlo a smrt a neuhnul jsem pohledem. Kdyby přišel jen o krok blíž, válela by se ta jeho shnilá hlava na krudomským náměstí.“

Lišek zvážněl. „Nemůžeš zabít přízrak.“

„Můžu,“ holedbal se Stach. „Prostě, pokud tomu useknu hlavu, tak to žít nebude. Hlava mu znovu nedoroste, to si piš.“

Lišek mlčel. „V Teutonském lese prý žije odpadlý přízrak. Četl jsem v jedné knize, že se ho zkusilo pár rytířů zabít. Ale nepovedlo se jim to,“ řekl pomalu a váhavě.

„O tom jsem slyšela také,“ přidala se Černice.

„O tom se vypráví všem dětem,“ odsekl Stach. „Akorát to není přízrak, ale obyčejný strašidlo.“

„V té knize se psalo o přízraku.“

„Pokud by to byl přízrak, tak by se asi těžko někdo vrátil a napsal o tom zprávu.“

„Je to nebojující přízrak. Nemá meč. Poustevník.“

„Pch,“ odfrkl si Stach. „Přízrak poustevník. Tak to tam pojedu a useknu mu hlavu.“

„To jsem ti chtěl právě navrhnout. Ať vidíš, že přízrak není možno zabít.“

Stach pobaveně zavrtěl hlavou. „Babský tlachy. Žádnej přízrak poustevník není. To už by mi Trojan oznámil.“

Lišek pokrčil rameny. „Jen jsem chtěl pomoct,“ zabručel. „Takže poprava Blahoty a Raby se ruší?“

„Ne. Jen se odkládá. Tu chvíli, kdy přišel o moc, tu si ještě vychutnám. Než ho zabiju,“ usmál se Stach.

Kapitola třináctá – Poprava sedláků (20. 4. 1402)

Následující dny se v Krudomu a dalších panstvích nemluvilo o ničem jiném než o ponížení Bohdala. Bohdal sice nechal vybubnovat na náměstí, že spolu s Temným pánem dospěli k dohodě a vše je vlastně při starém, ale vzhledem k tomu, že se zavřel na svém hradě a nevycházel, nikdo tomu nevěřil.

Hádek a nenávisti ve městě o poznání ubylo, zato se rozmohla šeptanda o kašnách přání v okolních městech. Lidí začalo rychle ubývat. První zmizeli žebráci a pasáčci. Později bezzemci a chudina, která bydlela v nuzných chatrčích za městskými hradbami. To ještě nikomu tolik nevadilo. Horší bylo, když začali odcházet sedláci.

Protože doprava mezi městy začala kolabovat, kupci přestali jezdit, a tak jediný zdroj jídla poskytovaly právě skupiny sedláků, kteří i s drobnými řemeslníky začali mizet. Raba se snažil uprchlíky pochytat a dovést je zpátky, ale byl to předem prohraný boj, protože ty, co jednoho dne pochytal a dovezl zpět, druhý den přistihl znovu na útěku.

Jednou zkusil dojet až do Stříbrné Hory a tam u kašny přání utečence najít a ztrestat, ale dezertovala mu většina jeho mužů, a ti zbylí se opili u kašny přání tak, že dva spadli z koně a zlámali si nohy.

Proto ani nebyl Stach příliš překvapen, když se jednoho dne objevil za vraty katovny Vatan se zprávou, aby se Blahota dostavil na radnici ohledně vykonání exekuce nad několika pochytanými sedláky. Lišek se mračil, ale Stach měl dobrou náladu.

„To pověsíš nevinný?“ ptal se Lišek Stacha.

„Jsou to jen sedláci,“ krčil rameny Stach.

„Jsou to lidi. Nic neudělali. Jen chtěli žít někde, kde jim je líp. Bez pánů, bez biče.“

„Ty, když z někoho saješ krev, děláš to s jeho souhlasem?“

„Ale já nezabíjím.“

Stach mávl rukou. „Sami bohové vědí, jak to dopadne. Třeba si to Bohdal rozmyslí.“

„To myslíš vážně? Ten se těší, až uvidí popravu. A pokud bude mít možnost, tak bude ještě požadovat mučení.“

„Takže, když mu zkazím popravu, ublížím mu?“ usmíval se lišácky Stach.

„Rozhodně.“

„Tak jo.“

„Co jo?“

„Zkazím mu popravu.“

„A jak to chceš udělat?“

„Ještě nevím. Ale Raba s ním není. Je se svými vojáky zase někde na lovu sedláků.“

„Pokud zabiješ Bohdala, Raba ti uteče,“ varoval Stacha Lišek.

„Ne,“ usmíval se pořád Stach, „budu ho trápit. Budu ho ponižovat. Budu se mu posmívat. Teď jsem rád, že jsem ho ještě nezabil, nemohl bych si to užít.“ Sepnul ruce a pozvedl je k nebesům.

Lišek sledoval Stacha zpod přivřeného obočí. „Mám pocit, že budu zase litovat, že u toho nejsem.“

Když Stach vstoupil na radnici, seděla tam už skoro celá městská rada.

„Kde je Ctirad?“ zeptal se.

„Zdržel se,“ vynořil se ze stínu Bohdal, „tak začne jednání bez něj.“

Bylo ticho. Bez Ctirada jednání začít nemělo, ale nikdo se neodvážil vzepřít se Bohdalovi.

Stach pokrčil rameny a šel si sednout na svoji židličku.

„Jako první bod našeho jednání,“ začal Bohdal, „je to, že máme oficiálně nového pána. Dohodli jsme se, že budu dále vykonavatelem jeho vůle.“

Nikdo nepromluvil. Každý věděl, že je to lež, ale nikdo se nevzepřel.

„Další bod je,“ pokračoval Bohdal, „že nám prchají lidé do jiných měst. To je naprosto nepřípustné. Raba několik sedláků pochytal a nechal je dovést sem. Jsou zavření dole ve sklepení. A ty, Blahoto,“ ukázal na Stacha, „ty je pověsíš přímo na náměstí pro výstrahu všem ostatním.“

Bylo ticho. Celá městská rada s konšely mlčela.

„Ne,“ vstal Stach. Bylo to, jako by na radnici udeřil blesk. Bohdal se překvapeně zapotácel jak po zásahu pěstí, zatímco radní začali vstávat ze svých židlí.

„Co jsi to řekl?“ zeptal se Bohdal.

„Řekl jsem, že je nepověsím,“ odpověděl klidně Stach.

Bohdal se podíval ke dveřím, jako by tam hledal podporu. Ale nikdo mu na pomoc nepřišel.

„Ty uděláš to, co ti rozkážu!“ otočil se zpátky na Stacha.

„Ne,“ odsekl Stach a teď už mu v hlase zněl výsměch.

„V tom případě se budeš na náměstí houpat i ty. Uhříne, přivolej biřice, tenhle sráč se vzepřel vrchnosti.“

„Já už nejsem městský kat. Slyšely to stovky lidí na náměstí. A nevím, jak vysvětlíš tý postavě v černým brnění, žes porušil příkazy Temného pána. Myslím, že to brzo bude tvoje hlava, která se bude kutálet na náměstí.“

„Blahoto, to jsi přehnal!“ vykřikl konšel Uhřín. „Je to tvůj pán!“

„Ale není! Už není pánů, ani otroků! Slyšeli jste to! Nemůžete tvrdit, že ne!“

Radní váhali. Bohdal, rudý v obličeji jako rak, přešlapoval na místě. Ruka se mu lehce cukala, jak měl chuť popadnout svůj meč a vyříkat si to se Stachem osobně. Ale Raba byl pryč a Bohdal nikdy nebyl ten, kdo by sám zabíjel.

„Jdi domů, Bohdale,“ vysmíval se Stach Bohdalovi, „opevni se ve svém hradě a užívej si poslední chvíle své vlády. Protože tady jsi skončil. Už není pánů, už není otroků. Ožer se a potom skoč z věže. Protože, až si pro tebe tvoji bývalí otroci přijdou, bude to jen horší.“

Bylo naprosté ticho. Radní jako by se zmenšili, celí se nahrbili a snažili se být co nejméně nápadní, aby nebyli spojováni se Stachovým buřičstvím.

„Tohle přece nemůžeš. Takhle se mnou nesmíš mluvit!“ zašeptal zdrceně Bohdal. „Tohle je vděk? Za ta léta, za všechno, co jsem pro tebe, pro město, pro vás udělal?“

„To si děláš prdel, Bohdale? Za ty daně, co ti město platí? Za týrání a mučení svých poddaných? Za popravu družiníků knížete Litomira? Paktoval ses se zlem a čekal jsi odměnu? Tak tady ji máš. Jsi jenom hovno. Vždycky jsi byl jen hovno, které smrdělo, kdykoliv ses objevil. Jen ses lepil mezi prsty a obtěžoval jsi. Kdybys s sebou neměl Rabu a své vojáky, nikdo by si tě ani nevšiml. Vládl jsi jen skrze strach a týrání. A to je teď pryč. Zvedni ruku na jakéhokoliv svého bývalého poddaného a piš si, že se to Temný pán dozví. A to není kníže Litomir, který ti dá šanci, aby ses vykoupil falešnými zlaťáky.“

Bohdal zavrávoral a musel se chytit stolu.

„Falešnými zlaťáky? Kdo? Já? Vykoupil?“

„Myslíš, že to nevím? Ten rytíř mi to před smrtí řekl. Jak jsi ho podvedl s Rabou. Že jsi mu podstrčil falešné mince, kouzlem jsi ho očaroval, abys ho mohl popravit a očistit se ze své zbabělosti před knížetem.“

Bohdal se držel stolu a zmateně se rozhlížel po konšelech. „To není... To je…“ koktal. „Já jsem… To nebyl můj nápad.“ Pak se pustil stolu a vyběhl z místnosti.

Bylo naprosté ticho. Stach došel k oknu a sledoval Bohdala, jak vybíhá z radnice. „Jako malej kluk, když ho přistihli, jak ojíždí ovce,“ konstatoval.

„Blahoto,“ vydechl konšel Soběrad, „tohle…“ Odmlčel se.

„Tohle jsi dělat neměl,“ dopověděl za něj Stach, stále spokojeně sledující, jak se Bohdal chystá nasednout na svého plašícího se koně.

„Víš, co se teď stane?“ zeptal se konšel Račín.

„Nejspíš se zavře na svém hradě a bude čekat na Rabu. Pak půjdou a zapálí katovnu. Potom asi nechají popravit vás všechny, protože jste svědky jeho zrady na knížeti. A potom pro jistotu vymlátí celé město, protože si nebude jistý, kdo všechno to ví.“

„To neudělá.“

„To já vím, že to neudělá,“ usmál se Stach, „ale bude o tom přemýšlet. A nakonec bude jen sedět na svém hradě a třást se hrůzou.“

„Co se tu stalo?“ vstoupil do dveří Ctirad. „Bohdal odsud vypálil, jako by mu hořela koudel u zadku.“

„Nic důležitýho,“ odpověděl Stach. „Já jedu domů, do katovny. Jako městský kat jsem skončil a vy se s tím poperte, jak umíte, protože ani vy už nejste městská rada.“ Jemně si vyhákl řetízek, který ho nutil se hrbit, a vzpřímeně odešel ven. Takhle dobře se necítil už několik měsíců.

Vesele sbíhal schody dolů, dokud se pořádně nepraštil o futro dveří. Teprve v tu chvíli si uvědomil, jak ho řetěz od Liška vlastně chránil.

U východu z radnice se nezastavil a běžel dolů. V radniční mučírně se zastavil před klecí. Krčilo se v ní několik otrhaných ubožáků. Když viděli městského kata, začali se tlačit ke zdi, co nejdál od něj.

Stach vytáhl meč a pískaje si jednu písničku, kterou se naučil v nějaké hospodě, jedním máchnutím urazil zámek. Pak otevřel dveře, vyhákl je z pantů a mrštil jimi přes celou mučírnu. „Jste volní. Bohdal odsud utekl jako spráskaný pes. Běžte a zvěstujte to všem ostatním.“ Otočil se a dál si sedláků nevšímal. Přece jenom si nebyl jistý, jestli se Bohdal nepochlapí a nevtrhne se svými vojáky na radnici. A rozhodně si nepřál být lapen v úzké chodbičce městské mučírny.

Nikdo ho nepřepadl a Stach měl pravdu. Bohdal se zavřel ve svém hradě a nevycházel. Zpráva o vzpouře městského kata Blahoty se okamžitě roznesla městem. Někteří obyvatelé si mysleli, že udělal dobře, jiní tvrdili, že ne, ale všichni byli přesvědčení, že se starý Blahota pomátl na rozumu. Rozhodli se, že vypraví poselství k Bohdalovi, ve kterém mu projeví svoji oddanost a podporu. Ale v tu chvíli se zase objevily námitky, aby tím tak trochu neurazili Temného pána. Tak diskutovali a dohadovali se, proklínali Blahotu a Bohdala a ještě jeden druhého několik dní, dokud se jedné noci nad Krudomem nerozpoutala obrovská bouře. Blesk stíhal blesk a hrom nepřestával rachotit. Vítr utvořil uprostřed města obrovský vír složený z prachu a popela. Uprostřed víru se blýskalo jako o závod a ze země se valila temná hmota.

Nakonec vše ustalo a spustil se mocný liják, v tuhle hodinu velice neobvyklý.

Ráno Stach vyrazil do města zjistit, co se děje, a za chvíli byl zpátky s úžasnou novinou.

„Víš, co se děje?“ zeptal se Stach Liška.

„Tisíce změn. Kterou máš právě na mysli?“

„Ve městě. Na náměstí. Kašna přání.“

Lišek mírně kývl hlavou. „Viděl jsem ji.“

„Kdy?“

„V noci. Hned po bouři bez deště mi došlo, že to bude ono. Tak jsem to viděl asi jako jeden z prvních.“

„Aha,“ posmutněl Stach, „a byl jsi u tý kašny?“

„Ne.“

„Tak já ano. Požádáš, poprosíš, dostaneš,“ ukázal Stach hrst zlaťáků.

„Ty jsi to zkusil?“ zajímal se Lišek.

„Ne, zatím ne. Byla tam obrovská tlačenice. A to víš, jsem Blahota, stařec nad hrobem, ušlapali by mě. Ale tohle se válelo na zemi, tak jsem to sebral,“ zacinkal mincemi.

Lišek si opatrně k nim čichl. „Pamatuješ na naše první setkání?“ zeptal se Stacha.

„V tý hospodě? Jasně,“ vzpomněl si Stach.

„Tehdy jsi měl také hromadu mincí. Zlaťáků.“

„Ty myslíš...“

„Tohle není zlato,“ ukázal Lišek na mince v Stachově ruce.

Stach roztáhl prsty. Mince padaly na zem a blýskaly se v odlesku ohně. Po dopadu na zem jasně zazvonily. „Co to tedy je?“

„Nevím. Mámení, šalba. Kousky kamínků nebo plechu.“ Lišek sebral pár mincí a prohlížel si je proti plamenům. „Vypadají jako zlato, ale nevoní tak.“

Stach si přičichl. „Cejtím jen síru. A smrad. Ze všeho,“ potvrdil.

„Vezmu to do sklepa. Zkusím zjistit, co to vlastně je.“

Dovnitř vrazil rozesmátý Velusa následovaný ostatními. „Hospodáři., byl jsem ve městě,“ šklebil se jak měsíček na hnoji. „A že nevíš, co tam mají?“

„Byl jsi ve městě? Přes můj zákaz?“ zamračil se Stach.

„Hospodáři, nevyšiluj. Mají tam zvláštní studnu. Fontánu přání, nebo jak se tomu říká. Splní ti všechno, o co si požádáš. Chtěl jsem pytel zlata a krásný oblek a klobouk jako pán. A taky šunku a pivo. A láhev panského vína. Takového, co se vozí pro knížata. A pečené kuře a husu. A jitrnice. A koně s čabrakami. Vraníka jako noc černého s hřívou až na zem. Krásné botky, a možná, možná si vyprosím i nevěstu,“ smál se Velusa na celé kolo.

„A kde to všechno máš?“ zeptal se Lišek.

„Kůň mi utekl,“ přiznal Velusa, ale kuře a kachnu jsem snědl. Teda kus, zbytek jsem vyhodil, protože jsem nemohl. A vína jsem popil a jednu láhev nesu i tobě, hospodáři.“ Vytáhl láhev z vaku. „A podívej,“ vysypal na podlahu hrst zlatých. „Bylo toho tolik, že jsem půlku vysypal na zem. Ale je tam toho další hromada. Všichni to rozhazují po okolí. A válí se tam toho na zemi,“ mával rukou rozjařený Velusa. „Prsteny, šperky, drahé kožichy, rochní se v tom lidi, jako by se toho nemohli nabažit. Ženský mají tolik šperků, že se jim krky lámou, a prstenů, že neohnou prst.“ Velusa ukázal ruku s prstenem na každém prstu. „A do toho chlapi, opilí po drahých nápojích, přežraní, že blejou těm ženskejm do drahého oblečení. Všichni se v tom válí, nazí tam jsou olepení zlaťáky. Na, hospodáři. Ochutnej,“ podával Stachovi cizokrajnou láhev. Stach se opatrně natáhl a převzal od Velusy láhev.

Opatrně ji otevřel a podal Liškovi.

„Víš, co jsi pil, dobytku?“ zeptal se Lišek Velusy.

„Víno, pivo, kořalku,“ potácel se Velusa.

„Zkyslé, zoctovatělé víno, pančované nějakou divnou kořalkou. V hospodě bys za to krčmáře přetáhl židlí, kdyby ti to donesl.“

„No co, hlavně, že se motám,“ znejistěl trochu Velusa.

„To je ono. Ďábel vás mámí, ale je to jen pozlátko. Tím, že přijímáte jeho dary, zaprodáváte mu svoji duši.“

„Ale hovno. Celej život jsem žil o hladu a bál jsem se, že v noci umrznu. Místo almužny jsem dostával jen holí. Co jsem neukradl, to jsem neměl. Ale teď mám všechno. V noci nemrznu, jídlo a pití, co hrdlo ráčí, a je mi u prdele, jestli je to nějaký hnus. Mně to chutná. Oblečení mám takový, na jaký jsem si nikdy nedokázal ani ve snách pomyslet. Proto, pokud mi ten váš bůh temnoty tohle nabídne za moji duši, klidně to přijmu.“ Velusa kopl do pytle u svých nohou. Na zem se vysypaly zlaté mince, šperky a poháry, diamanty velké jako holubí vejce, prsteny a náramky.

Stach do toho mírně hrábl nohou.

„To jsem ti přinesl na rozloučenou, hospodáři,“ zvážněl Velusa. „Odcházím. Děkuju ti za všechno, ale už tě nepotřebuju.“ Otočil se a odešel.

Stach stál a zasmušile hleděl na prázdný vchod dveří. „Vymeť to ven,“ ukázal Dobravě na zlato u svých nohou. „Nebo taky odcházíš?“ zeptal se.

Mírně zavrtěla hlavou a sáhla po koštěti. „Ne. Neodcházím,“ odpověděla, „alespoň ne teď.“

Stach mírně kývl hlavou. Stáli s Liškem a sledovali, jak se Dobrava snaží vymést tu hromadu nepořádku. Lišek vzal rozsypaný pytel a společně s Dobravou do něj nacpali zpátky všechno to zlato a šperky. Potom ten pytel Stach vyhodil na hnůj. Když se vracel, všiml si, že dvůr je prázdný a brána je otevřená. Rozhlédl se po dvoře a potom bránu zavřel. Když se vrátil, opřel se o futro dveří, jak to vždycky dělal Lišek, a sledoval svoje hospodářství.

Dobrava se okolo něj prosmýkla a zamířila k vratům vedoucím ven.

„Nezapomeň za sebou zavřít!“ zavolal za ní. „Ať neutečou psi!“

Vyplašeně se ohlédla a nejistě mu zamávala.

„Němák taky?“ zeptal se Lišek.

Stach kývl.

„A Černice?“ optal se Liška.

Protože Lišek mlčel, tak se ani neotáčel. „Třeba se vrátí.“

Lišek vstal a stoupl si vedle Stacha. „A proč by to dělali?“ pronesl.

Stach mlčel.

Večer bylo u velkého stolu, kde dřív sedávala chasa, smutno. Seděl tam Stach se sklenicí vína. Opatrně si doléval vždy tak, aby nepřetekla. Vedle něj seděl Lišek a také si naléval z malé lahvičky do ještě menší skleničky.

„Opravdu to víno, co donesl Velusa, byl zkvašenej ocet?“ zeptal se Stach.

„Ne,“ zavrtěl Lišek hlavou, „bylo to to nejkvalitnější víno, který jsem kdy v životě ucítil.“ Lehce přejel nehtem po okraji pohárku. „A to ti můžu potvrdit, že chodím po tomhle světě hodně dlouho.“

„Sakra. To jsem se mohl alespoň napít,“ nadzvedl se mírně Stach a zahleděl se k hnojišti, kam Dobrava vymetla zlato společně s lahví.

„Kecám,“ zasmál se Lišek, „byl to takový hnus, že pokud bych si mohl vybrat mezi tímhle a psími chcanky, asi bych raději vypil ty chcanky.“

Stach se nedůvěřivě podíval na Liška. „Teď kecáš?“ zeptal se.

„Teď nekecám. Zajímalo by mě, kdy to kouzlo spadne. Kdy vyprchá.“

„Myslíš, že vyprchá?“

„Myslím, že ano. Dal jsem na stůl ve sklepě pár mincí z kašny přání. Klobouk, co ztratil Velusa, když odcházel, tu láhev vína, kterou nenápadně hledáš na hnoji, a kost z pečeného kuřete, která byla také v tom pytli. Uvidíme, co se s tím za čas stane.“

„A co když nic?“

„Tak je to stejně jedno. Podívej,“ ukázal Lišek bradou do tmy, „všichni odešli do města. A tak je to asi všude. Budou se válet a chlastat u kašny splněných přání. Pole a louky zpustnou. Domy spadnou. Vše zaroste hustým lesem, protože se nenajde nikdo, kdo by kácel lesy a čistil cesty.“

„Ďábel vyhrál,“ kývl Stach hlavou a napil se. „Žádná bitva, žádní otroci, jak jsme si bláhově mysleli. On nebojuje o tělo. On bojuje o duše. A ví, jak na to.“

„Tak, dělá to už tisíce let. Má v tom praxi.“

Podívali se na sebe a mírně se ušklíbli.

„A co my, kamaráde?“ zeptal se Lišek

„Asi odejdeme. Za pár desítek let tu bude hustý les, přes který se nikdo nedostane. Moudří a silní odejdou a slabí a hloupí se nechají zlákat.“

Lišek zlehka přikývl. „A co tvoje pomsta?“

Stach se zahleděl do míst, kde tušil Bohdalův hrad. „No, ve dvou hrad asi nedobudeme. To už jsi mi vysvětlil,“ vzdychl. „Ale můžu ti říct, stálo to za to, vidět tu protaženou držku Bohdala a Raby, když jim Hroznata říkal, že už nemají žádné nevolníky, žádné otroky.“

Lišek se zasmál. „Víš, něco mě ale přece jen napadlo,“ začal.

„Co?“ zeptal se Stach.

„To, co nabízí ďábel, je mámení a šalba. Asi se to za pár dní rozpadne a zmizí.“

„No a?“

„Ale teď je všude dost zlata a stříbra, které nezmizí a nikdo je nehlídá. Myslím toho pravého zlata a stříbra.“

„No, a co s tím?“

„Chtěl jsi odejít? Mimo hranice ďáblovy říše jeho klam zmizí, ale pravé zlato bude stále platit.“

Stach kývl hlavou. „Myslíš jako dojít do domů bohatých kupců, vypáčit ukryté pokladnice a ozdobit svá těla pravým zlatem?“

„Mluvíš jako básník.“

„Jsem trochu poeta,“ přiznal Stach, „ale máš pravdu. Stále jsou místa, kde můžeme v klidu a bez starostí žít.“

„Můžeme odejít někam na sever a koupit si nějaké panství. A najmout žoldáky a vrátit se a konečně si to vyřídit s Rabou a Bohdalem,“ doplnil Lišek.

Stach se nasupeně otočil na Liška. „Tohle mám říkat já,“ zabručel.

Ozvalo se zašustění a lehké kroky. Oba se prudce otočili.

„Nesu polívku,“ znejistěla Dobrava.

„Myslel jsem, že jsi taky odešla,“ řekl překvapeně Stach.

„Ne. Byla jsem se jen podívat. Nevěřím tý studni splněných přání. Vždycky, když bylo něco zadarmo, bylo to nakonec nejdražší.“

„Moje řeč,“ zabručel Stach.

„A moje taky,“ sedla si Černice proti Liškovi a mírně se na něj usmála. Lišek sklopil oči.

„Mohu, pane, přisednout?“ optal se Bořík.

„Boříku,“ usmál se Stach, „ty jsi taky neodešel?“

„Odešel,“ připustil Bořík, „ale v půlce cesty jsem si to rozmyslel a vrátil se.“

„Proč?“

„Nevím. Asi jsem tady rád. I když mě někdy, pane, mlátíte.“

„To já dělám z lásky,“ vycenil Stach zuby. „No, na co čekáš?“ zavrčel na Dobravu. „Tak rozdej všem u stolu a mně dones trochu piva.“

Druhý den se vrátil ještě Jaroslav. Řekl, že chtěl u kašny přání, aby měl nohu zdravou a nekulhal, ale místo toho dostal flašku kořalky. Pak přišel Běšek, který se viděl se svým otcem, a ten mu doporučil, aby šel tam, kde mu bylo nejlépe. Němák také přišel a nic neříkal.

A, světe div se, za pár dní se objevil i Velusa, kterého přestalo bavit jídlo a pití zdarma. Přiznal se, že když se probral jednou z opice a sledoval další opilce okolo sebe, začal si připadat sám sobě odporně.

Ale většina krudomských podlehla kašně splněných přání. Náměstí a okolní ulice byly přeplněné lidmi z Krudomu a okolí. Celé město se nakonec stalo páchnoucí stokou plnou válejících se opilců, hromad zlata, šperků, drahých kožešin a dalších zbytečností.

Jen pár hradů a stavení v okolí sveřepě odolávalo pokušení a vytrvale se snažilo bojovat svůj předem prohraný boj.

Kapitola čtrnáctá – Zrádce (21. 6. 1402)

Po relativně klidném jaru, které se ovšem nijak nelišilo od jiných období, nastalo léto. Na stromech dozrávaly třešně velikosti jablek, ale bez chuti. Obilné klasy se zrny velkými jako fazole dávaly chleba, který člověk mohl jíst neustále, ale nenasytil se jím. Pivo vařené z takového ječmene se vůbec nedalo vařit, kvasinkám se v něm nedařilo a jeho konečnou podobu nechtěla ani prasata.

V lesích se objevovala zvířata, která tam nepatřila. Velcí barevní hadi, kteří dokázali udusit a spolknout obrovskou svini, divné šelmy, a i místní zvěř vyrůstala do obrovských rozměrů. Stále častěji se rodila divně zpotvořená mláďata s mnoha končetinami a vícero hlavami. Chasa se toho bála a jediný, koho to zajímalo, byl Lišek, který občas takové exempláře zkoumal. Stach ho s odporem pozoroval, ale přesto se občas za ním stavil a vedl s ním důležité hovory. Lišek například pitval nějakou kočku, zkoumal její chapadla a snažil se zjistit, k čemu jí na hřbetě roste krunýř, zatímco Stach popíjel kořalku a otravoval Liška přiopilými řečmi.

„K čemu ti to je?“ ptal se poněkolikáté a ukázal na kočku lahví.

„Jsem prostě zvědavý,“ odsekl Lišek.

„Jíst to nebudeš, tak proč to děláš?“

Lišek se ztrápeně opřel o desku stolu a podíval se vyčítavě na Stacha.

„Nemáš něco jiného na práci? Třeba výcvik chasy?“

„To už máme za sebou.“

„Tak nechceš se třeba zajet podívat do města?“

Stach něco zabručel a chvíli mlčel. „Možná je to kvůli ořechům,“ začal zase za chvilku.

„Co?“ nechápal Lišek.

„Ten krunýř na hřbetě. Asi jak letos vyrostly tak velký ořechy, tak když nějakej spadne, mohl by jí zlomit vaz. Tak proto ten krunýř.“ Stach zaťukal lahví na krunýř.

„To je asi největší kravina, co jsem za poslední dobu slyšel,“ povzdychl si Lišek.

Stach se uraženě odmlčel.

Lišek dál zkoumal kočku a potom se na Stacha překvapeně podíval. „A víš, že máš možná pravdu?“ zeptal se.

„S těma ořechama?“

„Ne, celkově. Já zkoumám důsledek, ale nezkoumám příčinu. Přemýšlím, proč kočce vyrostl krunýř a proč jí u krku rostou tak dlouhá chapadla. Ale měl bych se na to podívat z jiného úhlu.“

„A to?“ nechápal Stach.

„Čím se kočka živí?“

„Myši, ptáci…“

„No. A poslední dobou jsou ptáci větší. A proč jsou ptáci větší?“

„Jsou větší mouchy.“

„Ano. Aby pták sežral nebo ulovil takovou mouchu, musí být větší a mít ostřejší zobák. Pokud kočka chce takového ptáka ulovit, musí být větší a něčím si ho u té tlamy udržet. Proto ta chapadla.“

„A ten krunýř?“

„Všiml sis koček, když vybírají ptákům mladé?“

„No jasně.“

„Staří lítají okolo a snaží se ji odehnat. A pokud mají ostré zobáky?“

„Musí mít kočka krunýř.“

Lišek se opíral o pult a přemýšlel.

„Něco se tu děje, a já pořádně nevím co. Tohle se děje pořád, tvrdí to jeden učenec z ostrovů, ale teď se to začalo dít hrozně zrychleně.“

„To je hloupost. Kdy nám narostou chapadla?“ odplivl si zhnuseně Stach.

„Obávám se, že nás z toho koloběhu nějak vynechávají.“

„Mně to připadá jako hloupost.“

„Mně ne.“

„Je to hloupost a nebudu se s tebou hádat,“ odsekl Stach.

„Proč ne?“

„Protože vždycky vyhraješ.“

„Protože mám pravdu?“ zeptal se Lišek.

„Ne, tím to není.“

„Tak čím?“

„Protože nepiješ,“ rozhodl to Stach.

„To je možné. A víš, proč prohraješ ty?“

„Protože piju?“

„Ano.“

Chvíli bylo ticho.

„Teď jsem vyhrál, nebo prohrál?“ přemýšlel Stach nahlas.

Lišek mávl rukou a sedl si na židli v rohu. Stach si otevřel další láhev.

„Dochází mi zásoby,“ vzdychl a zkontroloval hromadu prázdných lahví. „A další nebudou.“

„Dopijeme, zavřeme hospodu a potáhneme jinam,“ ušklíbl se Lišek koutkem úst. „Pokud tedy nechceš pít ty splašky z náměstí.“

Stach smutně zavrtěl hlavou.

„Máš ještě ty sny?“ zeptal se Lišek.

„Sny s ním?“ zeptal se Stach a ukázal hlavou k Práhu.

Lišek kývl.

„Už dlouho ne. Ale, Lišku, přemýšlel jsem o tom.“

Lišek tázavě kývl hlavou.

„Pamatuješ, jak mě kdysi Uliška držela v tý jámě?“

Lišek znovu kývl.

„Byl jsem tam deset dní. Bez jídla, potmě. Ztratil jsem pojem o čase. Nevěděl jsem, jestli spím, nebo bdím. Všechno se smíchalo dohromady.“

„A?“

„Za tu dobu jsem se s ním viděl hodněkrát. Povídali jsme si, procházeli jsme spolu celou zemi. Ukazoval mi místa, která jsem nikdy neviděl a ani neuvidím. Ukazoval mi jiné světy. Ukazoval mi dobu, kdy ani on ještě nebyl. Viděl jsem bitvy tak obrovské, že si to ani nedokážeš představit. Prožil jsem s ním tolik, že si ani nedokážu na všechno vzpomenout.“

„A co mi tím chceš říct?“

„Myslím, že ve mně vidí přítele.“

„A ty v něm?“

„Já v něm vidím někoho, kdo je hrozně nešťastný. Někoho, kdo chtěl udělat něco dobrého, a obrátilo se to proti němu.“

„Na to jsem se neptal.“

„Asi ano. Pokud by mě požádal o pomoc, asi bych mu pomohl. A to je přece přátelství.“ Stach pohlédl do hrdla poloprázdné láhve.

„Jdu spát,“ rozhodl se a odložil láhev na zem. „Pro dnešek mám dost. Kořalek, chcíplých koček i keců o přátelství.“ Zvedl se a kolébavou chůzí vycházel schody ze sklepa.

Lišek ho sledoval, dokud nezmizel nahoře, a potom sfoukl svíčku a dál pracoval potmě. Dělalo se mu tak lépe, ale kvůli Stachovi ji zapaloval. Ve chvíli, kdy se zabral do práce, ozvaly se na schodech tiché kroky. Lišek znovu zapálil svíčku.

„Stach usnul, tak jsem si říkala, že ti tu bude smutno,“ vynořila se ze tmy Černice.

Lišek ukázal s úsměvem na prázdnou židli po Stachovi. Černice si sedla a chvíli Liška sledovala.

„Proč to vlastně děláš?“ zeptala se a ukázala na krunýř z kočky.

Lišek si velmi neznatelně povzdychl.

Sen VII.

„Stachu? Je hezký, že jsi mě nazval přítelem.“

Procházeli se spolu kvetoucím třešňovým sadem. Ptáci cvrlikali a oslavovali život.

„To ano. Ale nečekej, že přejdu na vaši stranu,“ odsekl poněkud podrážděně Stach.

„V to už ani nedoufám,“ usmál se mírně muž.

Stachova podrážděnost zmizela.

„Je to jen sen,“ ujišťoval se.

„Je to jen sen. Neboj, nezradil jsi.“

Chvíli šli vedle sebe v mlčení.

„Proč chceš, abych se přidal na tvoji stranu? Copak nevíš, co se stane, až poslední z Dvanáctky předstoupí před tvého pána?“ pronesl po chvilce Stach.

Muž se zastavil. Tvář měl unavenou. Mlčel.

„Tak co?“ začal znovu Stach.

Muž stále mlčel a sledoval slunce.

„To chceš? Konec? Konec celého lidstva?“ zaútočil znovu Stach otázkou.

„Chci to, Stachu. Ano, chci. Už víc než tisíc let,“ pronesl smutně muž.

Teď mlčel Stach.

Muž si unaveně sedl na kamennou lavici, která se z ničeho nic zjevila u cesty.

„Každý den,“ vzdychl, „každý den se ráno probouzím, ještě za tmy. A každý den ležím a říkám si, kdy tohle skončí. Den po dni, rok za rokem, století za stoletím.“

Stach nevěděl, co říct, a tak mlčel.

„Chtěl jsem změnit svět. Vykoupit ho vlastním životem. V bláhové naději, že tak lidstvo spasím. Potom jsem se dozvěděl, že to možná bude ještě horší. Tak jsem přešel. Na druhou stranu. A co se změnilo?“ Muž ukázal na třešňový sad. „Nic. Lidé se zabíjejí stejně jako předtím. Každých sto let se spojí, aby bojovali s mým pánem, ale jinak stále válčí proti sobě. Bratr proti bratru, přítel zrazuje přítele, támhle vraždí dítě. Každý den to vidím, každý den to cítím. Zlo a bolest. Víš, co to je, Stachu? Stovky let. Den po dni, roky po létech. Stále žiju. A sleduju, jak se lidstvo zabíjí.“

„Ale ty jsi neměl být součástí smrti lidstva. Jeho zotročení. Baltazar to tvrdí. Měl ses stát vykupitelem.“

Třešňový sad zmizel. Jen holé stromy s olámanými větvemi. Stach se zarazil nad tou změnou.

Bylo ticho. Ani ptáček nezazpíval. Jen v tichosti se snášel lehký popílek, dopadal na zbytky stromů a pokrýval zem v nekonečném jemném koberci.

„Co to je?“

„Ten popel, to jsou lidé.“

„Co se stalo?“

„To je jiná alternativa. To by se dělo, kdybych se stal bohem.“

Bylo naprosté ticho. Stach nastavil ruku a nechal popílek snášet na svou dlaň. „Lidé?“ zeptal se.

„Ano. Možná tvoji pravnuci a pravnučky.“

„Co se stalo?“

„Války hroznější, než vedete proti mně. Vedete je proti sobě.“

„Ale i v mém světě se lidé zabíjejí.“

„To je právě to, co jsem nechtěl. Věřil jsem, že pokud přejdu na druhou stranu, budete bojovat proti mně, a zapomenete na staré sváry. Jak jsem byl hloupý.“

„Takže, tys to udělal kvůli nám?“

„Ano. Chtěl jsem vzít odpovědnost za vaše násilí, za vaši smrt.“

Muž vstal a dál kráčeli po cestě. Stromy usychaly a měnily se v hromady popadaného ztrouchnivělého dřeva. Půda pod nimi šplouchala, jak byla bažinatá a rozmoklá. Zastavili se. Před nimi stála zeď z černého kamene.

„Za tou zdí je město?“ zeptal se Stach.

„Ano. Za tou zdí je město.“

Stach se překvapeně rozhlédl.

„A jak to vypadá uvnitř města?“ vyhrkl Stach. „Ukaž mi mé město. Prosím.“

Muž váhal. „To je jen sen, přece. Nemusí to být pravda. Sny klamou,“ odpověděl po chvíli.

„Škoda.“

„Přeješ si vědět, jak to vypadá uvnitř města?“

„Ano.“

Stáli na hradbách města. Rozprostíralo se dole pod nimi. Tonulo ve tmě.

„Nic nevidím.“

„Také nic neuvidíš. Nic tam není. Jen trosky a prázdnota.“

„A lidé? Démoni?“

Muž kývl hlavou k jámě.

„Vše je tam.“

„A proč…“ přemýšlel Stach, „proč se tu nic nestaví?“

„Co myslíš, že by se tu mělo stavět?“

„Nevím. Ale proto se přece města dobývají. Aby se obsadila svými…“ Stach se odmlčel a hledal správné slovo. „Svými druhy, přáteli, vojáky. A ti musí někde žít, jíst, radovat se.“

Muž se pobaveně usmál.

„Ano. Tak je to v lidském světě. Ale tady?“ Muž mávl rukou a tma se změnila v šedivý příkrov. „Tady se nestaví, ani nebydlí.“

Stach pozorně sledoval město. Už si přesně nepamatoval, jak vypadalo, když ho opouštěl, ale věděl, že muž nelže. Ve městě zbyly jen trosky budov, které pomalu podléhaly času.

„Tak tedy nechápu, proč to dělá. O co mu jde, když ne o dobyté území? O co?“

Muž se usmál. Byl to trpký úsměv.

„O co?“ opakoval otázku. „To ti, Stachu, neřeknu. Ale třeba na to přijdeš sám.“

Stach se zahleděl do tmy před sebou. „A budoucnost?“

„Budoucnost už není.“ Muž svěsil ramena a nahrbil se.

„Není? Proč myslíš, že není?!“ rozčílil se Stach. „Stále je! Tvůj pán přece ještě neovládl celý svět! Ještě stále nemá dvanáctý přízrak! Takže had, který pohltí slunce, nevyleze!“

„Jeden jediný z Proklaté dvanáctky,“ pohlédl muž Stachovi do očí. „Už zbývá jen jeden. Rozumíš? Probuď se, Stachu. Zbývá jen jeden…“

Bylo ticho.

Stach se probudil. Svítalo.

Seděl na posteli a protíral si oči. Spát se mu nechtělo, byl naprosto čilý.

Zůstal v něm divný pocit, který nedokázal definovat. Vyšel na dvůr a pořádně se polil studenou vodou. Nepomohlo to. Od ranního probuzení prostě nebyl ve své kůži.

Bezdůvodně seřval Němáka, obořil se na Liška. Cestou po dvoře nakopl psa, který se mu připletl do cesty. Ulevil si na hnoji, a přitom sledoval východ slunce.

Když se vrátil, na stole měl připravené jídlo. Sedl si a otráveně sledoval Liška, jak v malém hmoždíři pomalu drtí semena nějakých rostlin. Chvíli mlčeli, jen pravidelné tření tlouku o stěny hmoždíře rušilo ticho.

„Omlouvám se,“ zabručel Stach a vzal ze stolu skývu chleba.

Lišek pokrčil rameny.

„Špatně jsem spal,“ vysvětloval Stach.

„Asi štěnice. Nebo blechy.“

„Asi.“

„Nebo ty tvoje sny.“

Stach sebou mírně škubl a pokračoval v jídle. Ztěžka polykal. Noční sen se mu stále vracel.

„Stalo se ti někdy, žes měl pocit, že jsi někde něco přehlédl?“ zeptal se Stach.

Tlouk v Liškových rukách se zastavil. Chvíli přemýšlel. „Nevím. Možná ano. Ale nepamatuju si to, takže to nebylo asi nic důležitého.“

Stach sledoval, jak se v místnosti rozjasňuje. „Co mícháš?“ zeptal se Liška.

„Tak. Něco do foroty.“

Zase mlčeli. Stach sledoval otevřenými dveřmi, jak první paprsky slunce osvítily dvůr.

„Dnes ještě ne,“ řekl Stach polohlasem.

„Co?“ Lišek se přesunul trochu víc do stínu.

„Dnes ještě nevyletí had, který pozře slunce.“

„Myslíš ta pověst?“

„Ano.“ Stach posunul nohu tak, aby na ni dopadl sluneční paprsek.

„A věříš jí?“

„Čím dál tím víc.“

„Je takových proroctví o konci světa. Je takových pověstí. Tohle je jedna z mnoha.“ Lišek přitlačil na jedno místo a hmoždíř zaskřípal.

Stach přemýšlel. „Ale on ji nepopřel,“ zašeptal, „on to dokonce potvrdil.“

Lišek přestal pracovat. „Neslyšel jsem tě…“

Stach zvedl ruku, aby Lišek mlčel. Náhle cítil, že si vzpomíná.

„On to ví. Ví to. Potvrdil mi to.“ Vytřeštěně se podíval na Liška. „On mi potvrdil, že chybí poslední do dvanáctky. A moment.“ Držel ruku zvednutou, aby ho Lišek nepřerušil a nepřetrhl mu nit. „On řekl, zbývá jen jeden. A díval se mi do oči. Ty oči, ty oči. Bylo v nich varování. Bylo v nich varování.“ Spustil ruku dolů. „On mě varuje,“ zašeptal. „Ano. On nás varuje. On cítí, že někdo z Dvanáctky chce zradit.“

Lišek zaklonil hlavu. „Cože?“ zeptal se.

„Sen. Ten sen,“ snažil se rozpomenout Stach. „Procházel jsem se s ním třešňovým sadem.“

„S kým s ním? S ním?“ kývl Lišek hlavou směrem k Práhu.

„Někdo zradí.“ Stach nereagoval na Liškovu otázku. „Někdo z Dvanáctky zradí. Ne, někdo už zradil. Někdo jede k bráně. Někdo se chystá zradit.“

Lišek odložil hmoždíř na stůl. „Pokud někdo zradil, a pokud proroctví nelže…“ Podíval se malým okénkem ke slunci. „Jsi si jistý?“ zeptal se.

„Ne, nejsem. Neřekl mi to přímo,“ zapochyboval Stach.

„Co řekl?“

Stach zavřel oči. „Hovořili jsme o budoucnosti. A on řekl, že není. A já jsem namítl, že jeho pán ještě neovládl svět. Že had, který pohltí slunce, ještě nevylezl, a on se mi podíval do očí a řekl, že zbývá už jen jeden. Jen jeden. V těch očích byla hrůza. On se bojí konce světa. Jako my. On ten konec taky nechce.“

Lišek vstal. „Jedeme,“ rozhodl.

„Kam?“

„Do Stříbrné Hory. Za Trojanem. Musí o tom vědět.“

„A ty? Svítá,“ mávl Stach rukou k východu.

„Vezmu si masku a mast.“

Stach vyskočil, až převrhl stůl. Hmoždíř se skutálel až k prahu dveří a sypal ze sebe svůj obsah. Stach se postavil do dveří. „Němáku! Ty hovado líný! Připrav koně! Okamžitě!“ zařval Stach ze dveří. „Dva osedlej, dva náhradní a na pátého zásoby.“

Přestože štvali koně nejvyšší rychlostí, dorazili do Stříbrné Hory až po poledni. Městská brána byla dokořán, hlídky nikde. Vjeli do města. Museli se vyhýbat opilcům. Bylo jich velké množství. Váleli se ve škarpách, posedávali na okrajích cest. Špinaví, potrhaní.

„Přestalo se těžit stříbro a podívej, jak to dopadlo!“ zakřičel Stach na Liška.

„To není jenom tím,“ namítl Lišek.

Kličkovali mezi opilci. Za sebou slyšeli nadávky a okolo nich létalo bahno a kameny. Minuli vypálený chrám germánského boha Odina. O kus dál byly ruiny Svantovítova chrámu.

„Bojím se, že Černobogův chrám je na tom stejně, jako tyhle,“ ukazoval Lišek.

„Musíme doufat,“ odpověděl Stach.

Přeskočili nízkou zídku a zastavili koně. Černobogův chrám stál jako jediný z celé Stříbrné Hory. Ale i on doznal změn. Byl obklopený hradbou z kůlů, na jejímž ochozu stály zahalené postavy s luky. Budovy před hradbami byly srovnány se zemí, aby nic nemohlo útočníkům poskytovat úkryt.

Stach zvedl na koni ruce, aby ukázal, že nemá nepřátelské úmysly, a pomalu přijížděli k jedné ze čtyř bran. Postavy na hradbách se nehýbaly. Přesto Stach i Lišek věděli, že stačí jediný nepřátelský pohyb a budou čelit smršti šípů. Dojeli k bráně. Malá střílna byla otevřená. Stach sesedl z koně a došel k bráně.

„Potřebuju mluvit s Trojanem,“ promluvil k otvoru.

Před střílnou se objevil zjizvený obličej. Nos neměl, horní ret také, takže mu bylo vidět jen několik zčernalých zubů. Místo jednoho oka měl prázdný důlek, zatímco druhé oko na něho pohlíželo nebeskou modří. Zbytek obličeje byl skryt pod kapucí, ale i to, co viděl, stačilo Stachovi, aby polkl a ztichl.

„Kdo s ním chce mluvit?“ zachrčel jednooký.

„Stach,“ zabručel odpověď.

Okénko se zavřelo. Trvalo několik chvil, než se brána otevřela. Stach vzal koně za uzdu a společně s Liškem vjeli dovnitř. I zde je čekalo překvapení. Černobogova svatyně byla také částečně spálena. Z jedné strany byla pobořená. Rozlehlé zahrady byla zničené, domky pro kněze a jejich ochranu z větší části pobořené. Vchod do svatyně vyražený. Vedle vchodu pod jakousi střechou na kůlech stála zpola spálená socha Černého boha.

„Hezký.“ Lišek pohladil svého koně po nozdrách. „Máme se v Krudomu na co těšit.“

„Pojďte,“ ukázala jim zahalená postava cestu, zatímco jiný zakuklenec se natáhl pro jejich koně. Vydali se za zahalenou postavou. Vše bylo v pilné práci. Většina kněžích nebyla zahalena. Svlečeni do půli těla, jen v širokých kalhotách a bosi, stavěli příbytky, ryli zem nebo vykonávali jiné práce. Skupinka dalších kněžích stavěla za první hradbou z kůlů pevnější zeď z kamene. Vešli zničeným vchodem do svatyně. Zde to páchlo spáleninou mnohem více. Tlusté dřevěné poloshořelé trámy byly popadané a smíchané se zdivem a jiným harampádím. Prošli svatyní a vešli do místnosti, kde na ně již Trojan čekal.

Mohutný stařec stál za stolem, v jedné ruce brk, jak něco psal, na sobě jen prostou tuniku, ale za opaskem meč, na zádech jasně červený plát se shrnutou kapucí.

„Stachu?“ Lehce kývl hlavou a napřáhl ruku. „A ty jsi Lišek?“ Trochu znejistěl nad upírovým změněným obličejem.

Oba stiskli Trojanovi ruku.

„Něco důležitého?“ Trojan usedl a pokynul jim, aby se posadili.

„Hodně důležitého.“ Stach zůstal stát.

Trojan tázavě pokynul rukou.

„Jak moc věříš proroctví o dvanáctém přízraku a o hadu, který pozře slunce?“ zeptal se Stach.

„Velmi,“ potvrdil Trojan.

„Mám velké tušení, že jeden z proklatých jede k bráně Práhu. Aby se poklonil a stal se přízrakem.“

Trojan trochu naklonil hlavu. „Víš kdo?“ zeptal se.

„Ne, nevím.“

„A jak jsi k tomu tušení došel?“

Stach se na chvíli zarazil. „To nemůžu říct,“ odpověděl.

„Je to jenom předtucha? Nebo něco konkrétnějšího?“

„Obojí.“

Trojan se tázavě podíval na Liška.

„Já mu věřím,“ potvrdil Lišek.

„Jinak bys nejel v takovém parnu až do Stříbrné Hory,“ souhlasil Trojan. „A co po mně chceš?“

„Chci čerstvé koně. A hlavně…“ Stach zaváhal.

„No?“ Trojan lehce pokývl bradou směrem ke Stachovi.

„Nevím. Chtěl jsem se možná jen ujistit, že ta pověst, že není… že to prostě není jen taková ta, co se nevyplňují.“

Trojan kývl, že rozumí.

„A také jsme si říkali, že možná víš něco i ty,“ vložil se Lišek do hovoru.

„Nic nevím,“ zavrtěl Trojan hlavou, „vím jen, že až k bráně se asi nedostanete, pokud nemáte čisté úmysly. Pán klíčů vás nepustí a Strážce brány vás roztrhá, vykostí a z vašich kostí si udělá svačinu.“

„A brána je jen jedna?“ ujistil se Stach.

„Ano. Pokud vím, tak ano. Není potřeba víc bran.“

„Takže musíme hlídat cestu k bráně?“

„Ano.“ Trojan přemýšlel. „A proč ty?“ tázavě se zahleděl na Stacha.

„Co, proč já?“

„Nemusíš hlídat bránu ty. Pošlu svoje muže.“

„A poznají někoho z Dvanáctky?“

Trojan se zamyslel.

„Ano,“ rozhodl po chvíli. Máme jejich popis už od knížete Vlastislava. Ukážu ti ten seznam, a pokud si na něco ještě vzpomeneš, dopíšeme to tam.“

Stach se podíval k vypálené svatyni. Chvíli bylo ticho.

„Ne,“ rozhodl po chvilce, „je to můj boj. Moji přátelé. Zkusím je přemluvit, a, pokud to nepůjde, zabiju je.“

Trojan chápavě pokýval hlavou. „Rozumím. Ale pro jistotu pošlu s tebou několik svých mužů. Mohli by se hodit.“

„Jak myslíš,“ zabručel Stach, „ale chci vyrazit co nejdřív.“

„Moji muži jsou připraveni vyrazit okamžitě.“ Trojan kývl na jednoho z kněžích. „Vyměňte jim koně, připravte něco k jídlu.“ Trochu nejistě se podíval na Liška. „A hlavně, ať urychleně nastoupí všichni, co umí dobře zacházet s mečem. Sám osobně vyberu ty, kteří pojedou. Nemůžeme si dovolit žádnou chybu,“ řekl zamyšleně.

Kapitola patnáctá – Vřetan (23. 6. 1402)

Hnali koně tryskem. Od Trojana dostali čerstvé, přesto k Práhu dojeli za tmy. Měli s sebou naštěstí Liška, který viděl potmě a dokázal je vést. Cesta se stočila okolo Práhu k severu, kde byl jediný přístup do města.

Lišek šel první, veda koně za uzdu. Za ním Stach, v jedné ruce uzdu koně, za ním přivázaného náhradního koně se zásobami. Potom šla pětice zahalených Trojanových mužů, každý také vedl dva koně. Cesta byla široká tak na jeden vůz, bez výmolů, bez vyčnívajících kořenů, bez kamení, které by koním lámalo hnáty a lidem ničilo kotníky. Les okolo cesty byl hustý, téměř neproniknutelný. Přesto Stach nebyl nervózní, výjimečně neměl pocit, že na ně z lesa něco vyskočí.

V jednu chvíli Lišek zastavil. „Tady se cesta stáčí k bráně,“ řekl. „Pokud by se chtěl někdo dostat do města, musí přijet sem.“

Zkoumali okolí. Byla tu křižovatka několika cest, ale jen jedna pokračovala směrem k Práhu.

„Nemůže někdo jet lesem?“ zeptal se jeden z Trojanových mužů.

„Může,“ pokrčil Lišek rameny. „Pokud bude předpokládat, že tu na něho čekáme, může zkusit nás obejít,“ potvrdil.

„Nepředpokládá.“ Stach ve svitu měsíce našel větev, ke které přivázal koně.

„Rozděláme oheň?“ zeptal se jiný Trojanův muž.

Stach zavrtěl hlavou, což asi nebylo ve tmě moc vidět. „Ne,“ rozhodl, „oheň by je mohl varovat nebo přilákat. Musí nám stačit světlo měsíce. Zabalte se do dek a zkuste usnout.“

„A hlídka?“ zeptal se ten, který se ptal na oheň.

„Já nespím,“ odpověděl Lišek. „Nemusím. Budu hlídat.“

„Ne, že bych ti nevěřil, upíre, ale přesto postavíme i lidskou hlídku. Víc hlav víc uvidí,“ rozhodl jiný Trojanův muž.

„Jak myslíte.“ Stach poodešel a vyklopil poklopec na brnění. Vedle něj dělal podobnou práci další z Trojanových mužů.

„Máte vojenský výcvik?“ Stach pootočil hlavou k močícímu sousedovi.

„Ano. Většinou,“ potvrdil soused.

„To je dobře,“ pochválil Stach, zahákl poklopec a odešel k nejbližšímu stromu. Sedl si, zády se opřel o strom a přikryl se dekou. Obnažený meč si položil vedle sebe.

Vedle si sedl Lišek.

„Myslíš, že by přijel v noci?“ zeptal se.

„Myslím, že ne, ale pokud ano, chci být připravený.“

Vedle se posadil někdo další. „A co když už je uvnitř?“ zeptal se.

„Tak je už na všecko pozdě.“ Stach se trochu nadzvedl, aby viděl, kdo si k nim přisedl. Byl to ten, který se ptal na oheň. Zřejmě Trojanovým mužům velel.

„Stach,“ napřáhl ruku.

Trojanův muž spíš podanou ruku vycítil, než uviděl. Pevně ji stiskl. „Athaulf,“ odpověděl.

„Germán?“ zeptal se Stach.

„Jméno je germánské. Ale rodem z Bohemie.“

Stach kývl a opřel se o strom. Lišek vstal a šel zkontrolovat okolí. Stach usnul.

Ráno ho roztřásla zima. Navíc byl přesezený. Celé tělo ho bolelo z dlouhé jízdy po předešlém dni. Stehna měl rozedřená a pocit, že mu někdo do kloubů nasypal písek. Pomalu vstal a snažil se bolest rozchodit. Chodil tam a sem a dělal cviky. Před stromem se zastavil. Athaulf ho sledoval.

„To chodíš pořád v brnění?“ zeptal se Stacha.

„Jo. Skoro pořád,“ odpověděl Stach.

„Není to nepříjemné?“

„Zpočátku ano. Ale pravý rytíř nesundává železo, ani když píchá kněžnu.“

„To se říká? Mezi rytíři?“

„Ano.“

Athaulf mlčel a sledoval Stacha, jak se rozhýbává.

„Jde o to, že pokud si na to brnění zvykneš, jakoby s ním splyneš. Srosteš. Je to tvoje druhá kůže,“ vysvětloval Stach.

Athaulf nic neříkal.

„A když potom přijde na boj, nemáš s tím žádné problémy,“ dokončil Stach.

Athaulf mírně přikývl. Vedle Athaulfa si sedl další z Trojanových mužů a něco mu zašeptal.

„Děje se něco?“ ptal se Stach.

„Ptá se, jestli teď už můžeme rozdělat oheň.“

Stach se rozhlédl. Svítalo. Ale jinak bylo naprosté ticho. „Možná bysme mohli. Když popojdeme trochu blíž k bráně.“

„Proč?“ ptal se Athaulf.

„Nevím. Mám pocit, že by to bylo lepší.“

Athaulf kývl, ale nedíval se na Stacha, nýbrž kousek za něj. To ho varovalo. Lehce trhl hlavou, a tím si zachránil život. Silná rána mečem vedená na hlavu narazila na rameno a po ramenním plátu sjela dolů. Pokud by narazila na hlavu, chráněnou jen drátěnou košilí, Stachova hlava by pukla jako ořech pod mlýnským kamenem. Ale i rána mimo srazila Stacha na kolena. Automaticky se překulil. Nesnažil se vstát, jako by to udělala většina nezkušených rytířů, čímž by se dostal pod další, už lépe mířenou ránu na hlavu. Meč dopadl těsně do míst, kde před okamžikem ležel. Dalším odkulením se dostal z dosahu útočníka. Rychle vyskočil na nohy.

Trojanův muž, který předtím seděl vedle Athaulfa, stál před ním a mečem se snažil ho bodnout do boku, do mezery mezi pláty. Stachův Upalovač stále ležel u kmene stromu, kam si ho v noci položil.

Stach uhnul tělem a útočníkův meč sjel po břišním plátu. Stach dokončil obrat a chytil Trojanova muže za ruku s mečem. Dál pokračoval v obratu a pákou ho donutil tančit spolu s ním ten zvláštní tanec o život. Ve chvíli, kdy bylo tělo útočníka téměř zároveň s tělem již stojícího Athaulfa, Stach ruku pustil. Útočník se srazil s Athaulfem a oba narazili na strom. Stach se skokem vrhl po svém meči, a tím se opět vyhnul zákeřnému útoku zezadu od třetího útočníka.

Dopadl do kotoulu, a když povstal, překvapeně zjistil, že se mu podařilo chytit svůj meč hned na první pokus, a dokonce se při tom nezranit. Na delší radování ale nebyl čas. Do kmene vedle něj se zabodlo kopí, které odkudsi přilétlo. Jeden z Trojanových mužů, s kápí sundanou, s holou hlavou pokrytou velkými boláky, s mečem nad hlavou a se šíleným řevem se na něj řítil. Stach chytil kopí zabodlé do stromu a aniž by se ho ze stromu snažil vytrhnout, posunul jeho konec tak, aby mířilo rozeběhnutému útočníkovi do obličeje. Ozvala se rána, kopí mírně zavibrovalo a útočník se složil.

Stach odstrčil kopí rychle od sebe, a tím vrazil do dalšího Trojanova muže. Ten sice neupadl, ale kopí zpomalilo jeho útok a vyvedlo jej z rovnováhy. Stach vrazil Upalovač zespoda do nechráněného břicha útočníka. Ozval se zvuk, jako když se trhá plátno, a na zem se vyvalila střeva. Útočníkovi se podlomila kolena a šel k zemi, obě ruce přehozené přes ratiště kopí, které se pod jeho vahou sklonilo a koncem zabořilo do země.

Stach udělal dva kroky k prvnímu útočníkovi, který dostal koncem kopí do obličeje a nyní ležel v bezvědomí na zemi. Jednou nohou mu přišlápl ruku s mečem a teprve poté, co se takto pojistil proti případné léčce, mu vrazil Upalovač do prsou.

Koutkem oka sledoval Athaulfa, jak se s taseným mečem přibližuje, zatímco druhým koutkem zaregistroval dalšího Trojanova muže, jak vrazil Liškovi meč hluboko do břicha.

Chytil Upalovač oběma rukama a plnou silou máchl proti Athaulfovi. Ten útok kryl svým mečem, ale Stachova síla a větší velikost a váha Upalovače mu jeho meč vyrazila z ruky a odhodila někam daleko do lesa. Athaulf zvedl lehce ruce na znamení, že se vzdává. Stach znovu mávl Upalovačem a Althaulfova hlava odlétla i s konečky prstů obou rukou.

Stach se otočil směrem, kde viděl umírat Liška. Lišek klečel zakloněn, meč hluboko v těle. Nad ním se skláněl Trojanův muž, v krku Liškovu dýku.

Poslední z Trojanových mužů se rozpřahoval dalším kopím proti Stachovi, když mu náhle na hrudi vykvetl rudý květ a z těla mu vyjel hrot šípu. Chvíli tam stál, pak dvakrát zakašlal a vyplivl trochu krve. Potom se zhroutil. O kus dál za jeho mrtvolou seděl někdo na koni. V rukou měl luk a šíp a mířil na Stacha. Chvíli se sledovali. Muž na koni, s lukem a šípem, připravený vystřelit a Stach připravený uskočit. Potom napětí trochu povolilo.

„Co se to tu, kurva, děje?“ zeptal se muž na koni.

„To jsi ty, Vřetane?“ Stach sklonil meč.

Vřetan sklonil luk. „Stachu? Co ty tu děláš?“ zeptal se.

„Čekám tu na tebe. A co tu děláš ty?“

„Na mě?“ Vřetan popojel blíž. „Proč bys tu na mě čekal?“

„To bys mi mohl vysvětlit ty.“

„Já?“ Vřetan seskočil z koně a pohledem projel mrtvé v okolí. „Zdál se mi sen. Že někdo zradí. Někdo z Dvanáctky. Tak jsem jel sem, abych tomu zabránil. Myslím, že Hroznata už na nás uvrhl hanby dost.“

„Tys sem přijel, abys zabránil přejít dalšímu z Dvanáctky?“ zeptal se Stach.

„Ano. A koukám, nejsem jediný. Stachu?“ Vřetan se podezíravě podíval na Stacha. „Pokud nejsi tím, kdo chce přejít, ty. Proč jsi tady a co znamenají ti mrtví?“

„Mně se zdál stejnej sen,“ hájil se Stach. „A tohle…“ ukázal mečem po okolí.

Ozvalo se zasténání.

„Promiň.“ Stach se rozeběhl k místu, odkud se zasténání ozvalo.

„Lišku, kamaráde.“ Sklonil se nad upírem. „Jak ti můžu pomoci?“

Lišek pootevřel oči. „Hrozně to bolí,“ zašeptal.

Stach sledoval meč, který probodl Liška. Jeho původní majitel ležel mrtvý vedle upíra. Lišek dál klečel v zakloněné póze, probodnutý konec meče zaražený v zemi, jen jílec meče trčel Liškovi z břicha.

„Já vím. Bolí to. Ale to přejde a přijde klid. Jsem tu u tebe,“ šeptal Stach.

„Bolí to,“ opakoval Lišek. „Můžeš ze mě vytáhnout ten meč?“

„Myslím, že je to zbytečný. Jen to urychlí tvoji smrt, ty sračky, co máš ve střevech, se ti roztečou po celým těle, bude to ještě horší,“ blekotal Stach nešťastně.

„Jsem upír, ty idiote. Tohle bych měl přežít. Ale ten meč mi brání, abych se sebral a odplazil někam do stínu. Mám už od sluníčka úplně spálenou držku a víčka se mi škvaří. Jestli se nedostanu někam mimo denní světlo, tak se upeču zaživa. Už chápeš, proč chci, abys ze mě dal pryč ten kus železa, který mě připíchl k zemi a brání mi se zvednout?“

„Aha,“ pochopil Stach a mocným trhnutím vytáhl z Liška meč.

Lišek se svalil na zem. Schoulil se do klubíčka a rukama si kryl obličej. Stach přes něj přehodil plášť, pak ho zvedl a opatrně ho přenesl do stínu. Poté za pomoci dvou kopí, několika větví a přikrývek udělal Liškovi provizorní stan, do kterého ho uložil. „Je to lepší?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl mu Lišek. „Děkuju.“

„Není zač.“ Stach se zvedl.

„Můžeš mi sem hodit moji brašnu? Mám tam svoje léky a masti,“ ozvalo se ze stanu.

Stach pokýval hlavou a splnil úkol. Když se skláněl do stanu, Lišek zašeptal. „Potřebuju krev. A tady jí je dost. Můžeš to zařídit?“

Stach lehce kývl hlavou. Pak se narovnal a zamyslel se. „Jsme blízko brány. Mohli by se z nich stát zombie. Sneseme je někam, třeba sem, na hromadu, dojdeme do lesa pro dřevo a spálíme je,“ poručil.

Vřetan přikývl. Společně donesli mrtvoly kousek od stanu. Potom zašli na kraj lesa a začali sbírat dřevo. Když se vrátili, Lišek seděl ve stanu, rudá spálená tvář se mu leskla mastí a přes břicho měl uvázaný kus látky, skrz který prosakovala krev.

„Pokud tohle tvůj přítel přežije, tak je to upír,“ podotkl Vřetan.

„Je to upír,“ potvrdil Stach.

Vřetan mlčel.

„Je to upír. A je to můj přítel. Proto ho teď necháme na pokoji, aby se mohl do sytosti napít krve těch, kteří se nás pokusili zabít, a půjdeme se projít,“ řekl pevným hlasem Stach.

„A kam se chceš projít?“ zeptal se Vřetan.

„Třeba támhle. K bráně,“ ukázal Stach k Práhu.

Vřetan kývl hlavou.

Oba se vydali cestou k bráně.

Okolí se měnilo. Les vystřídala bažina, ze které rostly stromy prapodivných tvarů. Vše smrdělo hnilobou a rozpadem. V dáli bylo jasně vidět zdi Práhu a světlejší obrys brány.

„Vřetane?“ zastavil se Stach. „Proč chceš přejít?“

Vřetan se překvapeně zastavil.

„Nechci přejít,“ odpověděl.

Stach udělal několik kroků. Stál nyní před Vřetanem. Na čele mu vyrazil pot.

„Jsi nejlepší lučištník, kterého jsem poznal. Stál jsi mi po boku. A teď nás chceš zradit? Mě, Pačeje, Smolu…“

„Smola je mrtvý,“ přerušil ho Vřetan.

Stach mlčel a vyčítavě se na Vřetana díval.

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se potichu Vřetan. „Jak jsi poznal, že chci přejít?“

„Zdi Práhu stráží Strážce Práhu. Každý, kdo jde s nepřátelskými úmysly, má pocit, že se brodí čím dál hustší hmotou. Už chvíli to cítím. Ale ty jdeš, jako by se nic nestalo. A to znamená jediné. Pán klíčů ví, že tvé srdce je na jeho straně. Proto ty necítíš žádný odpor, kdežto já se brodím medem.“

Chvíli bylo ticho. Potom Vřetan sklonil zrak.

„Už toho mám dost,“ vzdychl. „Toho ponižování, urážek. Chudoby, hladu.“

„Pojeď se mnou,“ nabídl mu Stach „Mám malé stavení kousek od jednoho města. Je tam klid a bezpečí.“

Vřetan zavrtěl hlavou. „To je jen do času. Zase přijde někdo, kdo tě začne urážet, přijde hlad a přijde nemoc. Přijde stáří. Tady budu mít věčný život. Bohatství. Stanu se velitelem dvanácté legie.“

Stach vrtěl hlavou. „Ne. To se nikdy nestane. Je to lež, Vřetane. Znáš proroctví o hadu a slunci?“

„Slyšel jsem o něm,“ odfrkl si Vřetan. „Jedno z tisíců proroctví, které se nevyplní.“

„A co když ano?“

„Stachu,“ usmál se přezíravě Vřetan, „nebuď hlupák. Had, který spolkne slunce. Můžeš mi říct, proč by to dělal? Ztratil by všechno, co vybojoval.“ Ukázal k temným hradbám města.

Stach zaváhal. „Já tomu věřím,“ rozhodl.

„Věříš tomu až tak, že zabiješ spolubojovníka? Přítele, který ti kryl záda v nejhorším boji, jaký jsi kdy zažil?“

„Pokud to bude potřeba, tak ano,“ řekl rozhodně Stach.

Vřetan udělal krok proti Stachovi. Ten vytáhl meč.

„Bodni,“ poručil Vřetan a udělal další krok proti Stachovi.

Stach udělal krok zpátky „Vřetane, nenuť mě…“

Vřetan vytáhl svůj meč. „Jsem nejlepší lučištník, ale jsem dobrý i s mečem,“ varoval Stacha a ťal horem. Stach kryl.

„Ty jsi možná silný, ale já jsem rychlý.“ Vřetan zatlačil na meč a rychle uskočil.

Stach mávl mečem tam, kde Vřetan stál. Vřetan uskočil a naznačil bodnutí. Stach se snažil krýt spodním krytem, ale máchl do prázdna.

„Jsi unavený, Stachu,“ obtančil ho Vřetan. „Máš za sebou bitvu proti pěti a teď bojuješ, jak jsi sám řekl, v medu,“ posmíval se Stachovi.

Stach udělal krok za Vřetanem. Šlo to ztěžka, zatímco Vřetan lehce našlapoval.

„Hlupáku Stachu,“ máchl Vřetan lehce mečem seshora a když ho Stach těžce kryl, stočil meč a obloukem sekl Stacha do boku. Stach bodl, ale Vřetan zase o několik kroků uskočil.

„Tak pojď. Pojď, ty hlupáku,“ dráždil Stacha. „Každý tvůj pohyb bude těžší a těžší. Doprovoď mě k bráně. Tam tě zabiju a tvoji hlavu hodím Temnému pánu k nohám jako trofej, zatímco Pán brány bude vysávat morek z tvých kostí. Potom se stanu přízrakem a první, co udělám, navštívím tvůj statek nebo co to máš a udělám tam pořádek. Po svém.“

Stach udělal zase pár kroků.

„Pojď, pojď.“ Vřetan píchl Stacha do prsního pancíře. „Už jenom kousek.“

Vřetan měl pravdu. Stach se sotva pohyboval a každý další pohyb ho vysiloval víc a víc. Lapal po dechu a měl pocit, že mu železná obruč stahuje plíce. Srdce mu bušilo jako zběsilé.

Klopýtl a opřel se o meč.

Sklonil hlavu.

„Máš pravdu. Skončíme to teď,“ uslyšel hlas Vřetana.

Ozvalo se zasvištění. Tupý náraz.

Stach zvedl hlavu.

Vřetan stál proti němu a ve tváři měl překvapený výraz.

Na břiše se mu rozrůstal rudý květ.

Stach na nic nečekal a mávl mečem. Vřetanova hlava odlétla velkým obloukem, zatímco jeho tělo se pomalu hroutilo k zemi a odkrývalo mu výhled na cestu, kde v dálce stál Lišek a těžce se opíral o dlouhý luk. Stach mu zamával mečem, potom naposledy pohlédl na bývalého přítele a vydal se zpět.

Lišek mu zamával lukem. Stach mu také zamával mečem.

Lišek mu zuřivě mával dál. Teprve teď Stach pochopil, že to není přátelské mávání. Ohlédl se. Brána do Práhu byla otevřená. Před ní stála ohromná bytost z kostí a mezi jejíma nohama vyjížděli jezdci na koních, celí v černém.

„Ale ne,“ vzdychl Stach a dal se klopýtavě na útěk. Vedle něj uhodil blesk a zvedla se bouře.

„No, ještě to tak,“ rozčiloval se Stach.

Lišek mu už jel naproti. V sedle, druhého koně za uzdu.

„Koně mají srdce čisté,“ vykřikl na Stacha, když k němu dojel. „Ti se medem nebrodí.“

Stach naskočil a uvědomil si, že Lišek má pravdu. Pokud dojedou na koni k bráně, získají malou výhodu. Otočil se v sedle. Horda, která za nimi vyjela, se ztrácela v provazech deště. Vítr jim hnal vodu do obličeje a blesky a hromy plašily koně.

„Musím si vzít svoji brašnu,“ zabočil Lišek k provizornímu stanu.

Stach chytil jeho koně za uzdu a táhl ho kupředu. „Nechovej se jako idiot. To je moje role v týhle komedii,“ vysvětlil Liškovi.

Před nimi se skácel vzrostlý buk. Rychle ho objeli.

„Když vidím, jak zuří, vrací se mi dobrá nálada,“ ukázal Stach palcem za sebe.

„Přišel jsem o všechny svoje věci,“ brblal Lišek.

„Podívej se okolo. Myslíš, že tam zůstal kámen na kameni?“

Lišek se podíval okolo. Stromy se ohýbaly a praskaly jako špejle, větve létaly všude kolem. „Kam jedeme teď?“ zeptal se Stacha.

„Kam? Do Stříbrné Hory. Trojan mi bude muset něco vysvětlit.“

V dešti na chvíli ztratili směr, ale jen na chvíli. Do Stříbrné Hory dojeli k večeru. To už bouře ustala.

Hlídka u brány Stacha poznala, a protože den předtím byl Stach mezi vítanými hosty, nechala ho projet.

Stach vtrhl do svatyně. Meč napřažený proti Trojanovi.

„Ty svině vyjebaná!“ zařval a bodl. Trojan vyskočil a úhybem těla se vyhnul Stachově meči. Stach mávl mečem. Trojan uskočil a hodil Stachovi na obličej plášť. Stach byl na zlomek vteřiny oslepen. Když strhl plášť, zíral na špici meče, kterou měl těsně před obličejem. Na konci meče stál Trojan.

„Bodni a z tvých ledvin nadělám řízečky,“ vynořil se za Trojanem Lišek.

Dovnitř vbíhali kněží s meči v rukou.

„Udělal jsem chybu,“ přiznal Trojan a sklonil meč. „Promiň.“

„Jaký promiň?!“ zuřil Stach dál.

„Promiň, že jsem tě chtěl nechat zabít. Nevěděl jsem, jestli to není léčka, aby ses dostal k bráně.“

„To bych tam dojel sám, bez tvých poskoků,“ ukázal Stach mečem na okolní kněží.

Trojan se usadil zpátky do křesla. „Myslel jsem, že jsi přišel na to, že tě nechávám hlídat.“

„Ty mě necháváš hlídat?“ nechápal Stach. „Jak dlouho?“

„Dlouho.“

„A myslel sis, že je to léčka?“

„Ano. Že sis tohle vymyslel, aby ses dostal k bráně. Teprve potom mi došlo, že nejsi takové složité lsti schopen.“

„Složité co?“ Stach přesunul špičku meče směrem od kněžích zpátky na Trojana.

„Lsti. Podvodu. Léčky.“

„Poslal jsi na mě zabijáky!“ vykřikl Stach.

„Poslal.“

„Jako můj doprovod.“

„Ano.“

„Ty se jen tak přiznáš, že jsi mě chtěl nechat zabít.“

„Pochop, Stachu,“ složil Trojan ruce před sebe s propletenými prsty. „Zbývá jeden jediný proklatec, promiň mi tu frázi, aby svět skončil. Už jenom to, že jste naživu, je obrovské riziko.“

„Ty teda tomu proroctví věříš?“

„Dejme tomu, že jsem jen velmi opatrný.“

„Já ale přece nejsem tvůj nepřítel!“ rozkřikl se Stach.

„Dnes ne. Ale co zítra? Sám víš, jak se svět lehce mění. Smlouvy, co byly včera podepsané krví, jsou dnes jen cár pergamenu. Přátelé na život a na smrt si jdou dnes po krku.“

„Mluv za sebe, Trojane. Já nezrazuju.“

„Podle sebe soudím tebe,“ ušklíbl se Trojan, „takže to snad pochopíš.“

„Nechápu.“

„Říká ti, že on tě zradí kdykoliv. Proto předpokládá, že ty budeš dělat to samý,“ vysvětlil mu Lišek.

„Aha. Už chápu,“ vzdychl Stach.

„Ten, který měl přejít, tam byl?“ změnil Trojan běh rozhovoru. „Ten, o kterém sis myslel, že zradí.“

„Ano.“ Stach sklonil meč.

Trojan mlčel a čekal.

„Vřetan,“ řekl po chvilce Stach.

„Tak Vřetan. Nejlepší lučištník Bohemie. Dokázal vystřelit šíp do vzduchu a dalším šípem ho sestřelit,“ řekl Trojan.

„Jednou na něj pustili dvacet hladových vlků. Měl dvacet šípů. Postřílel je všechny. Každý vlk měl jeden šíp v pravém oku,“ doplnil Stach.

„A vidíš. Zradil.“

Stach mlčel. „Já nezradím,“ odsekl po chvilce.

„A co třeba Odran? Ten zradí?“

„Odran?“ Stach zavrtěl hlavou. „Určitě ne.“

„A když ti řeknu, že o tom někdy uvažuje?“

„Odran?“ Stach zaváhal. „Odran?“ opakoval znovu.

„A co Svat? Vrček? Zdebor? A co Hroznata?“

„Dej mi s tím pokoj,“ mávl Stach rukou.

Trojan vzdychl a kývl na jednoho z kněžích. „Doneste nám něco k jídlu. A k pití. A ne z kašny, rozumíte? A pro tebe… příteli…“ dodal s jistým zaváháním a podíval se na Liška.

„Já jsem sytý dost. Díky tvým mužům,“ ušklíbl se Lišek. „A nenazývej mě, prosím, přítelem.“

Trojan pokrčil rameny.

Během chvilky ležela na stole hromada jídla a pití. Stach se nenechal dvakrát pobízet.

„Tebe je snadný uplatit,“ pronesl s výčitkou Lišek.

„Víš hovno, co je to hlad,“ vyštěkl Stach.

„Pokud vím, zabýváš se lékařstvím. Je to tak?“ zeptal se Trojan Liška.

„A co má být?“

„Jistě sis všiml, že Černobogův chrám je plný lidí, který potřebují pomoci.“

„Ne,“ odsekl Lišek.

Chvíli bylo ticho.

„Dobrá,“ nevydržel Lišek, „pomůžu, pokud to půjde.“

„Tohle jsem nemyslel,“ pousmál se Trojan. „Za ty roky, co jsme tady, nám prošlo rukama hodně nemocných a zraněných. Já i moji předchůdci jsme se je snažili léčit a někdy se to i povedlo. Pokud to šlo, zapsali jsme to na pergamen a později jsme to nechali přepsat a svázat do knihy. Tady už není v bezpečí.“ Trojan kývl na jednoho z kněžích a ten okamžitě zmizel v chodbě.

„Nenechám se uplácet.“

„Já tě neuplácím. Já si ji k tobě jen schovám. Až se doba zklidní, vezmu si ji zpět.“

Lišek váhal. „Můžu si ji občas prolistovat?“ chytil se Lišek na Trojanovu vějičku.

Trojan mírně kývl hlavou.

„Tak jo,“ souhlasil Lišek.

„Dobré jídlo,“ pochválil Stach.

„Musíme ho vozit z dálky. Zdejší jídlo už nestojí za nic. A to nemluvím o kašně splněných přání.“

„Taky ji už máme v Krudomu.“

„Naprostý rozklad.“

Stach vzdychl a zkusil do sebe nacpat ještě trochu jídla.

„Co chcete dělat?“ zeptal se Trojan Stacha.

„Pojedeme domů,“ zahuhňal Stach plnou pusou.

„A potom?“

„Nevíme, co budeme dělat. Chceme zkusit sehnat něco z pravých peněz a odjet z týhle… smutný a proklatý země,“ odpověděl Lišek.

„Nejdřív ale zabijeme Bohdala a Rabu,“ vyprsknul Stach trochu jídla.

Trojan stočil pohled na Liška. Ten útrpně zvedl obočí.

„Co vy?“ zeptal se Lišek Trojana.

„Nevím,“ pokrčil Trojan smutně rameny. „Bohové, které jsme uctívali, jsou mrtví. Svatyně jsou vypálené. Lidé se klaní Temnému pánovi za trochu žvance a laciné kořalky.“

„Ale vaše svatyně stojí,“ ukázal Lišek okolo sebe.

„Stojí?“ zeptal se ironicky Trojan. „Vypálili nás jako všechny ostatní. Dokonce naši vlastní lidé,“ dopověděl s hořkostí v hlase. „Hromada těch, kterým jsme v jejich neštěstí pomáhali, se teď válí ve zvratkách v centru města.“ Ztěžka se posadil do židle. „Ale, na druhou stranu, nic jim nevyčítám. Vytrpěli si svoje. Žerou k prasknutí, chlastají do bezvědomí a válí se po ženských, které by si jich ve střízlivosti ani nevšimly. Ne, že bych jim záviděl,“ pousmál se Trojan ve svém děsivém úsměvu. „Párkrát jsem se byl ve městě podívat a to, co se tam válí, nemá s ženskou krásou nic společného.“

Stach s námahou polkl. „Už opravdu nemůžu,“ škytl. „Víš, Trojane, já jsem v životě zkusil hodně ženských, to nelžu, ale na rovinu, to, co se válí u kašen splněných přání, na to bych nevlezl, a to mám, jak říká tady Lišek, hodně posunutý práh bolestivosti.“

„Máš v tom trochu zmatek, příteli,“ zasmál se Lišek. „Pleteš si práh bolestivosti s prahem nechutnosti.“

„Ano. Tohle jsem myslel.“ Stach pozvedl džbán s pivem a mohutně se napil. „Už se na tebe ani, Trojane, nezlobím, i když nasranej jsem pořád.“ Zvedl se ze židle. „Lišku, jedeme, nebo nás zastihne noc na cestě a já nechci dojet domů ráno hladovej.“

Lišek kývl.

„Hele, Trojane.“ Stach už měl dobrou náladu. „Všiml sis té bouře? Ta byla kvůli nám. Jak jsme oddělali toho zrádce.“

„Bouře byla obrovská,“ připustil Trojan.

„To ti podělalo plány, co?“ zahrozil Stach směrem k Práhu. „A jediný, na co se zmůžeš, je trocha deště. A jinak jsi úplně neschopnej,“ zasmál se.

„Úplně neschopnej,“ pochechtával se ještě cestou domů.

Bohům žel se Stach opět pletl.

Kapitola šestnáctá – Meč přízraků (10. 7. 1402)

Když si tenhle příběh Stach přehrával ve vzpomínkách, došlo mu, že se zachoval jako naprostý idiot. Nechal se lehce vlákat do pasti a jen s obrovským štěstím z ní vyvázl.

Ten den se poflakoval po katovně a teprve k večeru se rozhodl, že vyrazí na výzvědy do města. Stále ještě chodil v masce starého Blahoty. U kašny přání bylo plno. Lidé se tam tlačili a vykřikovali svoje přání. Stach je opatrně obešel, když si všiml, že se na radnici svítí. V náhlém popudu se vydal tím směrem.

„Buď zdráv a vesel, Ctirade,“ pozdravil, když vešel dovnitř.

„Buď zdráv, Blaho… Stachu,“ odpověděl Ctirad.

Stach se rozhlédl po radnici, ale byli tu sami.

„Byl jsem se podívat na tu kašnu přání,“ vysvětlil Stach Ctiradovi příčinu své návštěvy.

Ctirad přišel k oknu a sledoval dav. „Je to smutné. Jsou tu i lidé z okolních vesnic,“ vzdychl nešťastně.

Stach si stoupl vedle Ctirada. Chvíli bylo ticho.

„Co Bohdal?“ zeptal se Stach.

„Tak, jak jsi to řekl. Zavřel se ve svém hradě. Utekla mu chasa. Vojáci, co ji měli hledat, se také nevrátili.“

„To je dobře,“ pochvaloval si Stach, „a ty děláš co?“

„Uklízím. Nějak jsem si zvyknul mít všechno pohromadě a mít čistý stůl. I když už nejsem…“ nedokončil.

Stach pokýval hlavou. „Já také nosím masku starého Blahoty, i když už nejsem kat,“ zasmál se.

Ctirad si ho chvíli vážně prohlížel a potom nalil dva poháry vína.

„To je z kašny?“ zeptal se Stach.

„Ne. Ještě ne. Pil jsem ho, a musím přiznat, že je dobré. Velmi dobré. Ale než abych se tlačil v tom davu, plundruju staré zásoby,“ ukázal na soudek na konci stolu.

„Já jsem to ještě neochutnal. Ale Lišek mi řekl, že jsou to chcanky. Úplně mi to znechutil.“

„Lišek je ten tvůj otrok? Nebo kdo to vlastně je? Přišel s tebou, nebo až po tobě? Moc mi toho o sobě tehdy neřekl.“

„Lišek je bývalý otrok Bohdala. Je to dobrý… člověk,“ zarazil se na chvilku Stach.

„Škoda, že to vzalo takový konec. S tvojí pomocí se mohlo hodně věcí vyřešit.“

„Já už chci vyřešit jen Rabu a Bohdala. Za to, co mi provedli. A potom pryč. Někam daleko. Tahle země je ztracená.“

Ctirad vzdychl a pozvedl pohár. „Na něco bych připil, ale došla naděje. Tak jen tak.“

Oba si připili. Stach seděl a mlčel, zatímco Ctirad dával papíry na hromadu.

„Tady je něco zajímavého,“ zarazil se u jednoho pergamenu. „Přišlo to dnes ráno. Mám to nechat vybubnovat na náměstí a pověsit na bránu radnice.“ Zasmál se. „Ale už nemám bubeníka, buben, ani radnici.“

„Co to je?“

„V Pár Dubech nabízí deset zlatých tomu, kdo zbaví okolí víl a bludiček.“

„Kdo to odeslal?“

„Je tu kupecká pečeť. Cech kupců,“ udeřil Ctirad lehce konečky prstů do pergamenu.

„Deset zlatých je hodně. Ale proč kupci? To mi nějak nejde dohromady,“ přemýšlel Stach.

„Možná jim kazily obchody. Nebo jim zavraždily nějakého významného společníka.“ Ctirad pokrčil rameny. „Celé je to divné.“ Hodil pergamen k ostatním. „Pár Dubů je v rozpadu. Dervana vyhnali a radnici zapálili. Tahle vyhláška už nemá platnost. Zlata si každý nahrabe u kašny, kolik chce. Tak jedině snad, pokud by si někdo chtěl užít s vílami.“

„Slyšel jsem, že ty víly s těma, co lákají, dělají i jiné věci, než jen tančí při měsíčku.“ Stach si olízl mlsně rty.

Ctirad se na něj podezřívavě podíval. „Hlavně se nenech nalákat na chtíč,“ varoval Stacha. „Já za to Borovi platil mnoho let.“

„Jsem stařec nad hrobem,“ zaskřehotal Stach hlasem Blahoty, „v mém věku už mi dělá radost jen dobré víno.“ Pozvedl prázdnou sklenici.

Ctirad pochopil a odešel s pohárem k soudku. Ve chvíli, když byl otočený, sebral mu Stach pergamen z hromady ostatních a strčil si ho do rukávu.

Pozdě v noci si v katovně znovu sedl ke stolu a vytáhl pergamen na stůl.

„Práce?“ zeptal se Lišek.

„Ano i ne. Cech kupců z Pár Dubů nabízí deset zlatých tomu, kdo zbaví okolí města víl a bludiček.“

„To je dobrá nabídka. V době, kdy zlato nemá žádnou cenu. Alespoň ne v téhle proklaté zemi,“ zasmál se Lišek.

„Tady nejde o peníze. Chápej, víla. Něžné stvoření.“

„Tak si vyber nějakou ožralou selku u kašny přání. Dělá to tak každý chlap. Posledních pár dní.“

„Ale pochop, já nechci selku. Tohle mě láká. Nikdy jsem neměl vílu.“

„Stachu,“ zavrčel podrážděně Lišek, „já vím, co se s tebou začíná dít. Ty se nudíš a začínáš mít roupy. Svrbí tě tvůj meč v pochvě. Potřebuješ ho někam zapíchnout.“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Stach.

Lišek mávl rukou, protože mu došel dvojsmysl posledních vět, zatímco Stach váhal.

„Já jsem nikdy nevydržel dlouho na jednom místě,“ přiznal. „Byly doby, kdy jsem měl tolik peněz, že jsem si mohl koupit i nějaké menší panství a usadit se, ale asi bych se zbláznil.“

„Ale tady sis zvykl.“

„To ano. Ale pořád jsem rytíř. Pořád mám pocit, že musím někam jet, někoho zabít, někde se poprat. Něco rozsekat a potom si vzít zaslouženou odměnu.“

Lišek kývl. „Jak ses vlastně stal rytířem?“ zeptal se Stacha.

Stach se pobaveně na Liška zadíval. „Já jsem jím od narození.“

Lišek překvapeně zamrkal. „Myslel jsem, že sis ten titul vydobyl. V nějaké bitvě.“

„Ne. Narodil jsem se na hradě. Na velkým kamenným hradě.“ Stach zesmutněl. „Ale o všechno jsem přišel v dětství. Nepřízeň osudu,“ vzdychl.

„Rozumím,“ kývl Lišek mírně hlavou. „Takže zchudlý rytíř. Ale jak sis vlastně obstarával peníze, když nemáš panství? Loupeže? Zlodějna?“

„Ne, to ne. Tedy, ve většině případů ne,“ zvedl Stach ruce mírně k obhajobě. „Vydělával jsem si je poctivě. Zápasy a turnaje.“

„Tam se dají vydělat peníze?“

„Jistě. Pokud vyhráváš.“

„A ty jsi vyhrával?“

„Ano. Skoro pořád. Nebo alespoň velmi často.“

„A jakpak se to stalo, že jsi tak často vyhrával?“ Lišek si sedl před Stacha na židli a hořel zvědavostí.

„Já jsem totiž rytíř štěstěny,“ usmál se Stach.

Lišek se podezíravě podíval na Stacha.

„Rytíř štěstěny?“ opakoval nevěřícně.

„Ty nevíš, co to znamená? Nenavštěvoval jsi turnaje?“

„Turnaje jsou za dne. Já jsem noční tvor.“

„Aha. A nic jsi o nich neslyšel?“

„To ano. Dloubete do sebe kopím, mlátíte se mečem nebo čímkoliv jiným.“

„Ano, to jsou turnaje,“ mlaskl Stach jazykem.

„A na tom se dá vydělat?“

„Dost.“

„Za to ti někdo zaplatí?“

„Ne. Ale pokud porazíš protivníka, máš nárok na jeho zbraň, brnění, koně a vlastně na vše, co má na sobě. To je vlastně jako zajatec.“

„To ho svlíkneš?“

„Někdy. Ale většinou mi stačí čestné slovo, že pohledávku zaplatí. A potom upaluje k lichváři a shání peníze.“

„A co když porazí tebe?“

„Tak sháním peníze já. Ale to se stává tak jedenkrát z pěti případů. A to někdy mám štěstí, že narazím na slušného rytíře, který bojuje pro boj, a ne pro výdělek. A pokud mě tenhle porazí, nechá mě jít.“

„I tací jsou mezi vámi?“

„Většinou ti hodně bohatí.“

„Takže jsi v turnajích dobrý?“

„Ano,“ odpověděl Stach věcně a bez pýchy, „jsem velký a mám sílu. Udržet kopí je těžké. Většina rytířů míří na štít, mezi ty čtyři hřeby, kde máš držák. Kopí po něm sklouzne a občas srazí jezdce z koně, nebo se kopí roztříští o štít, a to se také počítá. Já mířím na krk, tam, kde je okraj pancíře. Skoro pokaždé se trefím a protivník jde dolů.“

„Kolik si tak vyděláš?“

„Stačilo to většinou do dalšího turnaje,“ zasmál se Stach.

„No, a nestávalo se, že už s tebou nikdo nechtěl bojovat?“

„V poslední době už ano. Naštěstí jsem se znal s hejtmanem knížete a ten mě vzal do družiny.“

Lišek mlčel a mračil se.

„Co ti nesedí?“ zeptal se Stach.

„Říkal jsi, že jsi potulný rytíř.“

„To ano.“

„A myslel jsem, že potulní rytíři bez erbu nesmějí bojovat.“

„Ale já mám erb. Jen ho neukazuji.“

„Proč?“

„Průšvih v rodině.“

„Povstání proti knížeti?“

„No jo. Můj otec byl jeden z povstalců, kteří chtěli svrhnout otce nynějšího knížete. Otec skončil v rukou kata, o hrad jsme přišli a já šel světem. Ale erb mi zůstal.“

„A to nevadí? Při turnaji…“

„Je nás víc, kteří bojujeme se zakrytým erbem. Hlavní je, že herold o tom ví. Musíš samozřejmě něco zaplatit, ale je to běžné.“

Lišek jen mírně vrtěl hlavou. „Jsou věci, které do konce života asi nepochopím.“

Stach se pousmál a znovu se sklonil k pergamenu. „Nikdy jsem pořádně neviděl vílu. A tady se to přímo nabízí. A ještě možnost přivýdělku.“

„Takže tě láká spíš to dobrodružství.“

„Asi tak. Ráno vyrazím. Když už bych nic nezažil, alespoň zjistím, jak to vypadá v Pár dubech, a jestli je pravda, že tam dav vypálil radnici.“

Lišek pokrčil rameny a zmizel ve sklepě, zatímco Stach se rozhodl, že se na nadcházející dobrodružství pořádně vyspí.

Ráno Stach vyrazil k sousednímu městu. Cesta byla zarostlá. Od té doby, co se ve městech objevily kašny přání, zmizel téměř jakýkoliv styk mezi městy a příroda toho začala okamžitě využívat v mnohem větší míře.

Brána do města byla nehlídaná a otevřená. Stach dojel až na náměstí, kde se mu naskytl podobný obrázek jako v Krudomu. Dav lidí tlačících se u kašny a vyřvávajících své požadavky. Stach znechuceně obrátil koně a bočními uličkami dojel až k radnici.

Zprávy nelhaly. Z radnice zbyly jen ohořelé zdi, stejně tak jako z několika okolních domů. V troskách byly postavené stany z nejdražších látek, pod nimiž vyspávali svoji opici obyvatelé města a přilehlých vesnic.

Stach musel vzbudit několik z nich, než se mu dostalo kloudné odpovědi na otázky. Víly se objevovaly nejvíce na cestě, která vedla směrem k Práhu. Stach popohnal koně a objel město, protože si nebyl jist, jestli náhodou nějaká dobrá duše ještě nezavírá některou z městských bran, a nehodlal zůstat v Pár Dubech celou noc. Na zarostlou cestu k Práhu už vjel za tmy. Zapálil pochodeň spíš symbolicky, měsíc ozařoval okolí velice dobře a ani kůň nejančil a instinktivně hledal nejlepší cestu.

Vjeli do lesa. Stach přitáhl otěže a jel spíše krokem.

„Tady někde jsem zabil tu divokou kočku,“ uvědomil si.

Zastavil koně a pozvedl pochodeň. Ve slabém svitu uviděl pod stromy tři postavy. Byl na místě. Ve správnou chvíli. Vytáhl meč a seskočil z koně.

„Co tu tak samy, tak opuštěné, tak bezbranné?“ zeptal se a mírně se rozpřáhl.

„Přece bys nezabil tak něžná stvoření,“ špitla jedna z víl.

Stach se mírně zarazil. „Klidně.“

„Aniž by sis s nimi nejdřív užil,“ dodala druhá.

Stach zaváhal.

„Ty se bojíš? Ty, takový chlap?“ usmála se třetí.

„Vím, co jste zač. Utancujete mladé chlapce k smrti.“

Všechny tři se mírně zasmály. „Nejsi chlapec. Jsi přeci chlap. A pořádný,“ přitočila se k němu první víla. „Na tebe přece naše kouzlo neplatí.“

„Jaké kouzlo?“

„My můžeme ovládnout jen panice. Jsi snad panic?“ Druhá se postavila na druhou stranu, po Stachově levici.

„To nejsem. Copak vy lákáte jen panice?“

„Ne, i pořádné chlapy.“

„A zabíjíte je?“

„Pokud jsou k ničemu, tak jo. Ale pokud nás uspokojí, odměníme je.“

„Jak je odměníte?“

Všechny tři dívky obstoupily Stacha, pomalu ho obcházely dokola. „Pokud nás dokáže chlap uspokojit, prozradíme mu kouzlo, po kterém mu podlehne každá žena.“

„Chm,“ odfrkl si Stach, „žádný kouzlo nepotřebuju. Mně podlehne každá žena. Dobrovolně, nebo nedobrovolně.“ Pozvedl meč.

„Ale my ti podlehneme dobrovolně. Potom se můžeš rozhodnout, jestli nás zabiješ, nebo ne. Nebo se snad bojíš tří neozbrojených víl? Podívej, nikde žádná zbraň.“ První z víl rozhalila svoji košilku.

Stach polkl.

„Neboj se, rytíři. Nejsme tak zlé, jak se o nás vypráví. Tohle jsou pomluvy od žen, kterým vadí, že jsme lepší než ony.“ Další z víl si stoupla na špičky a lehce políbila Stacha na ústa.

Stachovi se zatočila hlava z vůně, která víly obklopovala. „Možná máte pravdu,“ řekl ztěžka. „Co mi můžou tři neozbrojené dívky udělat?“

„Tak vidíš,“ vzala ho třetí za ruku. „Ukážeme ti něco, co jsi ještě neviděl. Zažiješ něco, co jsi ještě nezažil.“

„Vážně?“ lehce se ušklíbl Stach. „To se teda budete muset hodně snažit.“

Druhá víla se přitočila k té první. Tenká košilka spíš odhalovala, než skrývala, a vybičovala Stachovu představivost do nejvyšších sfér.

„Mám si to sundat?“ ptala se.

„Už před chvílí to mělo být dole,“ polkl Stach.

Druhá víla si pomalu, pomalinku svlékala průsvitný oděv.

„A co ty? To tu zůstaneš jen tak v tom železe?“ ptala se první víla.

„Můžu to tady odklopit.“ Stach vyhákl poklopec.

„To ne, milej zlatej. Hezky s tím dolů. Pokud chceš zažít něco, co jsi nezažil,“ ozvala se za ním třetí víla.

Cítil, jak někdo povoluje řemínky na jeho brnění.

„No tak. Zvedni ruce,“ ozvala se druhá víla.

Poslušně zvedl ruce. Řemínky povolily a prsní krunýř spadl se žuchnutím do mechu.

„Tak co bude? Jsem z tebe úplně rozpálená.“

Druhá víla před ním stála nahá, zatímco první se svlékala.

Stach chytil druhou vílu do náruče a přitáhl ji k sobě.

„Jau. Kurva,“ cukla sebou. „To si děláš legraci!“ vyštěkla na něj. „Víš, jak to pálí?“ Ukázala na kusy železa, které Stacha ještě pokrývaly. „Jestli chceš něco opravdovýho zažít, koukej to všechno sundat,“ poručila Stachovi.

Stach kývl hlavou. Rychle ze sebe sklepával zbytky brnění. Během chvilky bylo všechno železné dole.

„Tak, a teď jste na řadě vy.“ Než mohla první víla něco namítnout nebo udělat, chytil ji za průsvitnou látku a prudce trhl. Látka se roztrhla jako pavučina. Stach poodstoupil a se zalíbením vílu sledoval.

„Tak co,“ otočil hlavu na zbývající dvě, „mám to z vás taky servat, nebo to zvládnete samy?“

Zvládly to samy.

Sen VIII.

Stach se rozhlédl. Stál na vrcholu hory. Dole hořely tisíce ohňů. Rozžhavená láva tvořila řeky, které se líně valily krajinou. Hustý kouř nutil ke kašli.

„Tohle je peklo?“ zeptal se.

„Tohle?“ Muž se zlatým kruhem na hlavě se rozhlédl. „Ano, Stachu. Tohle je jedna z mnoha tváří pekla. Anebo je to možná budoucnost.“

„Proč mi to ukazuješ?“

Muž se posadil na okraj skály a hleděl dolů. Stach si stoupl vedle něj.

„Kdyby to nebyl sen, srazil bych tě dolů,“ řekl muži s kroužkem.

„A co když to není sen?“ usmál se muž.

Stach váhal.

„Přišel jsem se s tebou rozloučit,“ řekl muž

„Ty odcházíš?“

„Ne, Stachu. Ty odcházíš. Tvá cesta je u konce.“ Muž, který mohl být bohem, Stachovi zamával.

„Já odcházím?“ nechápal Stach.

„Ano.“ Muž sevřel smutně rty. „A tolik jsem v tebe věřil. Proč jsi nezůstal? Proč ses nechal vylákat?“

„Já? Vylákat? Nerozumím,“ nechápal.

Muž k němu udělal několik kroků a chytil ho za rameno.

„To pochopíš.“ Lehce mu zatřásl ramenem.

„Vstávej, rytíři. Tvá cesta je u konce.“ Jedna z víl ho lehce chytla za rameno.

Stach mírně pootevřel oči.

„Ale hovno,“ odsekl.

„Přišli si pro tebe.“

Stach se nadzvedl a protíral si oči.

„Jsem Stach. Stach z Dvanáctky. Žádná z pekelných bytostí mi nesmí ublížit.“ Sebevědomě na víly vyplázl jazyk.

„To bejvávalo,“ uslyšel známý hlas.

Rychle vyskočil na nohy. „Hroznato, ty zrádče!“ osopil se na velkou postavu na koni.

„Rád tě vidím. Konečně.“ Hroznata zvedl hledí. Stach se s úlekem zadíval do tváře toho, co bylo kdysi člověkem.

„Jsi to ty?“ ujistil se.

„Čekal jsi někoho jiného?“ Hroznata popojel s koněm o několik kroků blíže.

Stach se úkosem podíval po okolí. Jeho brnění bylo poházeno v místech, kde je v noci pln očekávání ze sebe strhal. Jeho meč byl opřený o strom a před ním stáli dva pekelní psi a lačně Stacha sledovali.

„Smůla, starý brachu.“ Hroznata sledoval jeho pohled. „Skončils jako hlupák. Vyšukán vílami skoro k bezvědomí.“

Stach se znovu podíval na Hroznatu a odhadoval svoje šance.

Hroznata seděl na koni, pevně zakut do svého brnění. Meč měl v pochvě u boku a štít ledabyle nasazen na předloktí, zatímco pravá ruka držela otěže koně. Několik kroků za ním stálo pár dalších postav, většinou lidští zrádci, odění v hadrech a ozbrojeni vším možným.

Ti mu strach nenaháněli.

„Nikdo z pekelných bytostí se mě nesmí dotknout. Víš to?“ zkusil to.

„To platilo ještě před pár dny. Ale, Stachu, ty sis to pěkně posral. Pár pekelných psů, jedna kočka, to by se dalo prominout. To, že jsi zabil Smolu, budiž, ten sice byl z Dvanáctky, ale nevěřím, že by přešel. Ale to, co jsi udělal nedávno, mého pána docela naštvalo.“

„Ty asi myslíš tu trapnou záležitost s Vřetanem,“ vzpomněl si Stach.

„Ano, přesně to myslím. Požádal jsem, Stachu, svého pána, aby zrušil ochranu nad tebou, a on mi vyhověl.“

„A přišel jsi mi to oznámit?“

„Oznámit a vykonat. Nikdy jsem tě neměl rád, a proto tě dneska s radostí oddělám.“

„A tos musel s takovouhle parádou? Copak ti nestačilo vzít si pár stovek těch tvých poskoků a oddělat mě někde cestou?“ Stach udělal nenápadně krok ke svému meči.

Hroznata na okamžik zaváhal. „Bylo by to jednodušší,“ přiznal. „Možná to nevíš, ale máš asi někde nějakého silného ochránce. Nemohli jsme tě najít. Tak jsme se rozhodli tě vylákat.“

„Vždycky jsi byl svině, Hroznato. Svině, podlá a zbabělá.“ Stach se zadíval Hroznatovi do očí.

V Hroznatově tváři se nepohnul ani sval, ale jeho temné oči ještě více potemněly. „Svině možná. Ale zbabělec ne.“

„Tak jestli nejsi zbabělec, tak mi dovol se připravit. Vezmu si brnění a meč a utkáme se. Jen ty a já.“ Stach ukázal ke svému meči.

„Nebudu se s tebou srát, Stachu. Nemůžeš mě porazit, nemůžeš mě zabít. Jsi v mé moci a já si tu hezky užiju. Nejdřív tě vykastruju, potom tě nechám roztrhat svými psy. Už se na tebe těší.“ Hroznata pokynul pekelným psům.

„Urafni mu koule,“ ukázal na prvního psa.

Pes vyrazil. Stach na nic nečekal a vydal se psovi vstříc. Pěstí, rukou otočenou klouby dolů, srazil psa silnou ranou vedenou hned za čenichem. Pes zakňučel bolestí. Stach mu přimáčkl hlavu k zemi a volnou rukou ho znovu udeřil. Koutkem oka zahlédl pohyb. Druhý pes zaútočil.

Stach se z podřepu vymrštil jako pružina, bleskurychle chytil druhého psa za přední nohy a využívaje setrvačnosti letícího zvířete jím z půlotočky mrštil do míst, kde na koni seděl Hroznata.

Ten sice stihl zvednout štít, ale náraz zvířete byl tak silný, že ho donutil zaklonit se dozadu a na okamžik ztratit přehled o situaci.

Toho využil Stach a rychle přiskočil ke kymácejícímu se Hroznatovi, jednou rukou ho chytil za prsní pancíř a druhou rukou mu zajel k opasku. „Dokonáno, šmejde,“ zasyčel a vytáhl Hroznatovi meč od opasku. Hroznata mávnul po Stachovi rukou, ale nedokázal odolávat Stachově váze, která ho táhla za brnění z koně. Stach si Hroznatu přitáhl a do mezery mezi prsním pancířem a helmou vrazil meč.

Meč zajel do otvoru pod helmou. Stach musel napnout všechnu svoji sílu, aby meč protrhl drátěnou košili, která kryla Hroznatu pod pancířem, a i potom měl pocit, že meč protlačuje dřevěným špalkem. Nakonec ho zarazil jen do poloviny a prudce jej vytrhl z rány. Vyvalila se černá krev a Hroznata zařval vzteky a bolestí.

„Skončils,“ oznámil Stach Hroznatovi.

Hroznata se pomalu narovnával v sedle. „Hovno,“ řekl polohlasem.

Stach sekl po Hroznatovi mečem a Hroznata ho vykryl štítem.

„Jsem přízrak, hlupáku. Mě nemůžeš zabít,“ vyplivl Hroznata z úst černou krev.

Stach nezaváhal a z půlobratu sekl Hroznatova koně do krku. Bylo to, jako když sekne do pařezu. Meč zajel jen pár centimetrů a zůstal vězet v ráně. Strach zaklel a trhnutím meč osvobodil.

Rána na koňském krku nebyla hluboká, ale stačila, aby se kůň splašil. Zvedl se na zadní a potom vyrazil vpřed. Hroznata stále ještě nedržel dostatečně rovnováhu a spadl ze sedla. Jeho noha zůstala zachycena ve třmeni, a tak ho splašený kůň táhl za sebou. Rohatá přilba mu spadla z hlavy a za vzteklého klení zmizel v lese.

Stach na nic nečekal a mávl znovu mečem proti poloomráčeným psům.

Meč sice neprosekl kůži, ale jeho rána znovu srazila psa k zemi.

Stach se podíval ke stromu, kde ležel opřený jeho Upalovač. Ten proti psům určitě fungoval.

Jenže mezi ním a Stachem už stáli Hroznatovi muži.

Stach nečekal a s řevem se rozběhl proti nim. Rozestoupili se a začali mávat zbraněmi.

Prvního Stach vyřídil okamžitě. Tentokrát Hroznatův meč fungoval. Silným sekem shora zaútočil na jeho hlavu.

Protivník se kryl mečem, ale Hroznatův meč a síla, kterou jej Stach vedl, mu srazila ruku s mečem, rozsekla nekvalitní helmici z rezavého plechu, rozštípla lebku pod ní a zapříčinila, že Hroznatův meč zůstal v protivníkově hlavě. Kopancem do protivníkova těla osvobodil Stach meč ze sevření jeho hlavy a mávl po dalším. Ten uskočil dozadu a uklouzl na bahnité půdě. Smůla, kterou Stach neodpouštěl. Přibodl ležícího muže k zemi a okamžitě uskočil, aby ho umírající nezasáhl zbraní v nějaké smrtelné křeči. Zbývající Hroznatův doprovod se rozhodl, že moudřejší ustoupí, a vzal nohy na ramena. Stejně tak psi se mátožně zvedali a mizeli v lese.

Na bojišti zůstal jen Stach a tři víly, které vyděšeně sledovaly tu spoušť okolo.

„Tak co? Dáme repete, když už tady stojíme tak, jak nás pámbu stvořil?“ zeptal se Stach víl a zálibně si prohlížel Hroznatův meč. Víly s jekotem zmizely v lese.

„Hele, co mám,“ hodil Stach na stůl Hroznatův meč.

Lišek uskočil od stolu.

„Meč přízraků. V ohni dračím ukut, v těle dítěte pokřtěn, krví bojovníků kalen, slzami žen kropen, slinou hada otráven, temnou řekou navštíven. U bohů živých i mrtvých, kde jsi to ukradl?“ vyděšeně zajektal Lišek.

„Neukradl. Vybojoval jsem ho,“ urazil se Stach.

„Nemůžeš ho vybojovat, není možno zabít toho, kdo z řeky mrtvých se jako živý napil.“

„Mluv, kurva, normálně. Porval jsem se s Hroznatou a meč mu sebral.“

„Přežil jsi setkání s přízrakem?“

„Jo. Ale zkazilo mi to náladu. Už nemám ďáblův pardon. Ale, hele, tři víly přede mnou utekly, když jsem je vyzval podruhé k tanci. Nebo jak oni tomu tam u nich říkaj. Takže deset zlatých je v prdeli.“

„Stachu, ty hovado. Ty tady řešíš víly, a před tebou leží něco, co má cenu armády. To je Meč přízraků, co temnému neublíží, ale živému zhoubu nese. Je to klenot každého z přízraků. Živá bytost.“ Lišek si natáhl rukavici a opatrně vzal meč do ruky.

„Nevím, co meleš za blbosti, ale temnému opravdu neublíží. Sekal jsem s ním do Hroznaty, jeho koně, a nic. Dokonce ani pekelným psům to skoro nic neudělalo. Zato lidi, ty to krájí, jako když sekáš žížalu.“ Stach vzal ze stolu kalíšek a přičichl si k němu. „Není v tom, doufám, lidská krev.“

„Ne, lidská krev v tom není,“ zavrtěl Lišek hlavou.

„Mám žízeň, že bych vypil mrtvýmu oko,“ napil se Stach.

„Phhhh,“ vyprskl obloukem vodu z kalíšku.

„Co to je za hnus?!“ prskal.

„Ředěná moč. Používám ji na vydělávání kůží,“ ukázal Lišek na kousky kůže.

„To jsi mi nemohl říct dřív?“ zuřil Stach.

„Mohl. Ale to by potom nebyla legrace.“

Stach udělal krok k Liškovi. Ten se kryl Hroznatovým mečem. „Upozorňuju tě, že tenhle meč je napuštěn prudkým jedem. Jediné škrábnutí způsobí smrt v hrozných bolestech,“ varoval Stacha.

„Kecáš,“ odplivl si Stach na podlahu.

„Ne,“ ujistil ho Lišek.

„Němáku, ty prase vyžraný. Kde jsi? Okamžitě mi sežeň něco k pití!“ Stach se otočil od Liška.

Po vydatném obědě si šel Stach lehnout. Moc toho v noci nenaspal, a hlavně měl pocit, že si potřebuje vyjasnit ve snu hodně otázek.

Spal tvrdým spánkem až dlouho do noci, ale muž za ním nepřišel. A ani další noc a ani tu další.

A když za Stachem konečně přišel, Stach už dávno zapomněl, o čem to s ním vlastně chtěl mluvit.

Díl III. – Příležitost pro rytíře

Kapitola první – Zemský správce (20. 7. 1402)

Že se zprávy po světě šíří jako blesk, o tom se Stach přesvědčil velice rychle. Jen pár dní po setkání s Hroznatou vtrhla dopoledne do katovny Černice.

„Pane,“ oznámila mu vyděšeně, „Jaromír hlásí, že sem jede několik jezdců na koních.“

Stach měl na sobě jen drátěnou košili a věděl, že moc času nemá. Rychle s Upalovačem vyběhl ven.

„Nevíš, kolik jich je?“ zavolal na Jaromíra.

„Ne, cesta zarůstá. Není nic vidět.“ hlásil Jaromír.

Stach pootevřel okénko, zatímco vedle něj se postavil Velusa s Němákem.

Jezdci přijeli rychle. Zahalení v kutnách. Před branou zastavili. První z jezdců sundal kápi a Stach otevřel bránu. Meč v ruce, připravený seknout.

„Takhle vítáš přátele?“ zeptal se Trojan.

„Nejsi můj přítel,“ varoval Trojana Stach. „A nevím, jaké máš tentokrát úmysly. Naposledy jsi mě chtěl nechat zabít.“

Trojan seskočil z koně. „Přijel jsem v míru. Jedu od knížete.“

Stach ustoupil a ukázal hlavou, aby vjeli dovnitř. Trojan a jeho jezdci vjížděli dovnitř, zatímco zbytek Stachovy chasy pomalu ustupoval a mířil na ně kušemi.

„Postaráte se mi o muže?“ požádal je Trojan.

Stach váhavě kývl na souhlas. Trojan pustil uzdu a šel do katovny. Stach ho následoval.

„Neopustil jsem Stříbrnou Horu skoro dvacet let,“ brblal Trojan, „ale doba se mění a my se musíme přizpůsobit.“

„Co tě sem přivádí?“ zeptal se zamračeně Stach.

Trojan hodil na stůl brašnu a usadil se na židli. „Na koni jsem taky jel už hodně dávno. Nejsem zvyklý,“ pokračoval Trojan.

„Co chceš?“ zeptal se znovu Stach.

Trojan se rozhlédl po katovně. „Tak tady žije Stach, jeden z dvanácti statečných, kteří se jako první postavili útoku zla,“

„Jeden z dvanácti prokletých,“ zasyčel Stach. „Nemaž mi med okolo huby.“

„A ve sklepě žije jeho přítel Lišek, upír.“ Trojan natočil hlavu ke sklepu.

„Co chceš?“ vyhoupl se Lišek ze sklepa.

Trojan se pousmál. Ale jen zlehka. „Přináším zprávy od knížete.“

„Chystá útok na Práh? S třiceti muži, které kdovíkde vyškrábal?“

„Ne. To ne,“ zvážněl Trojan.

„Tak co po mně Pačej chce? Jak se mu daří?“

„Kníže Vlastislav,“ opakoval prkenně Trojan, „právě shání podporu ve východních zemích.“

„A jak mu to jde? Knížeti Vlastislavovi?“

„Byl přijat s úctou a byla mu slíbena pomoc.“

„To mě těší. Chápu to, že ho všude poslali do prdele, co?“

„Tak nějak.“ Trojan se přestal tvářit prkenně. „Nějak ho moc neberou vážně.“

„Kníže vyděděnec. Z Proklaté dvanáctky, spálenej ksicht. Moc šancí nemá. Bezuchý Pačej,“ zašklebil se ironicky Stach.

Trojan sevřel rty. „To už ne. Jméno Pačej je zapomenuto. Kníže Vlastislav, ten, který zachytával první nápor zla. Ten, jemuž ďábel ve svém vzteku zohyzdil tvář. Hrdina této země. Ten, který se rozhodl vést svatou válku proti temnému nepříteli. Ten, který objíždí země a hledá podporu…“

„Moment,“ zvedl Stach ruku. „Shání vojsko a chce vytáhnout proti Práhu, nebo ne?“

Trojan zmlkl.

„Jestli kníže potáhne proti Práhu,“ pokračoval Stach. „skončí jako jeho bratr. Je pozdě. Temná strana v naší zemi zvítězila. Černé zdi Práhu už stojí. Strážce brány, bytost z kostí tisíců mrtvých rytířů, město ochrání. Strážce Práhu nedovolí nikomu přijít na tři sta kroků k městu. A Pán klíčů odhalí jakýkoliv úskok. Pokud si, Trojane, pamatuješ, byl jsem nedávno u Práhu a všechno tohle jsem viděl a dokonce i částečně zažil. Už je pozdě, je pozdě, na všechno je pozdě.“

„Ty přece znáš knížete,“ nedal se Trojan.

„Znám Pačeje.“

„Je to člověk, který se vzdává?“

„Odešel a nechal svého bratra zahynout.“

„Ale no tak,“ rozhodil Trojan zuřivě rukama, „lízal si rány. A padnout ve zbytečném boji?“

„Já bych tam byl, kdybych mohl!“

„Ale ty jsi hlupák! On ne!“ vykřikl Trojan.

Stach chvíli lapal po dechu. „Tak vážně. Kolik rytířů má?“ zeptal se, když ho konečně popadl.

„Málo. Není důvěra v knížete, který byl vyděděncem. Většina vojska padla u Práhu pod vedením jeho bratra.“

„Tak co? Co teda chce dělat?“ rozhodil rukama Stach.

„Kníže se rozhodl vést jiný boj. Boj za všechna města.“

„Jaký boj?“

„Jiný.“ Trojan lehce sklonil hlavu.

Vstoupila Dobrava a donesla něco k jídlu. Klopila oči a snažila se nedívat na děsivou Trojanovu tvář.

„Ty jsi Dobrava?“ zeptal se Trojan.

„Ano, pane,“ zajíkla se.

„Stach mi o tobě vyprávěl. Prý jsi pracovitá a milá.“

Dobrava rychle zvedla oči ke Stachovi a vyběhla ven jako vyplašená koroptev.

„Kde jsme skončili?“ zeptal se Trojan, když Dobrava vyběhla.

„Skončili jsme u toho, že kníže hodlá vést boj proti ďáblovi. Ale Práh asi nedobude. Tak prý povede jiný boj.“

„Tak.“ Trojan lehce sklouzl pohledem po Liškovi. „Práh nedobude. Ale zabrání ďáblovi dobýt Bohemii.“

„Obávám se, že ti nerozumím.“

„Co je Práh?“ rozhazoval Trojan znovu rukama. „No, co je Práh?“ opakoval. „Jen město.“

„Hlavní město.“

„Jo. A kdo to určuje?“

„Je tam sídlo knížat.“

„Není.“

„Bylo.“

„A kdyby se Práh ponořil do hlubiny a zbylo by po něm jen velké jezero, zmizela by i Bohemie?“ zeptal se Trojan.

Stach mlčel.

„Nezmizela,“ usmál se vítězně Trojan. „Ďábel má jen Práh.“

„Ale z tohohle města ovládá Bohemii.“

„Tak nebude. Prostě oblehneme Práh a zabráníme mu vládnout zemi.“

Rozhostilo se ticho.

„To je možná dobrý plán,“ přiznal váhavě Lišek.

„Že to nenapadlo nikoho předtím?“ zeptal se po chvíli Stach.

„Byla jiná doba. A většinou v boji o město padl i vládce země.“

Chvíli mlčeli a přemítali.

„To opravdu není špatnej plán,“ připustil Stach.

„Je to dobrý plán. Teď jde o to přesvědčit okolní země, aby se k tomuto plánu připojily. Potřebujeme podporu. Hodně podpory.“

„A co jim brání? Chtěly pomáhat. Předtím.“

„Legitimita.“

„Co?“

„Legitimita knížete. Všichni víme, co je Vlastislav zač.“ Trojan pohlédl tázavě na Stacha.

„Zrádce a vyděděnec. Zbaven knížectví a rodového práva na věky věků,“ odpověděl polohlasem Stach.

„Tak. Kníže má před sebou nelehký úkol. Možná těžší než boj s peklem. Přesvědčit okolní země, aby ho uznaly vládcem Bohemie. Aby mu poskytly peníze. Aby mu poskytly vojsko.“

„To je opravdu docela rasovina,“ potvrdil Stach.

„Ano. Proto potřebuje sehnat a shromáždit pod své prapory všechny věrné, statečné a spolehlivé muže, kteří mají ještě v srdci lásku ke své zemi, aby mu stáli po boku. Opravdové chlapy, kteří mu budou stát po boku v dobrém, ale hlavně i ve zlém.“ Trojan mrkl významně na Stacha.

„Já jsem takový,“ narovnal se hrdě Stach.

„Opravdu?“

„Pochybuješ o mně?“

„Budeš stát při knížeti v dobrém i zlém, budeš jeho štítem i mečem, bude tvůj majetek i jeho majetkem?“

„Samozřejmě. Jak o mně můžeš pochybovat?“ rozhorlil se Stach.

„Přísaháš?“

„Přísahám.“

Trojan se vítězně opřel o opěradlo židle.

„Výborně,“ usmál se, „tak daruj knížeti Meč přízraků.“

„Cooo?!!“ vykřikl Stach. „Odkud to víš?“

„Daruj knížeti Meč přízraků,“ opakoval Trojan.

„Odkud to víš? Že ty mě, ty mrcho, pořád necháváš sledovat?“

„Dáš mu ten meč, nebo ne?“ předklonil se Trojan.

„To ne.“

„Před chvílí jsi přísahal, že tvůj majetek je jeho majetkem.“

„To jsem ale nevěděl, že bude chtít tohle,“ prskal vztekle Stach.

„To je tvůj problém.“

„To je, jako by chtěl moji milenku.“

„Stachu.“ Trojan se narovnal a rysy mu ztvrdly. „Pokud vím, tak jste si holky půjčovali a takové drobnosti jste neřešili. Tak sem ženské netahej.“

„Tohle přece nemůže po mně chtít. Po tom, co jsme spolu všechno prožili,“ kvílel Stach.

„Právě. Třeba ty uřezané uši.“

Stach na chvíli zmlkl.

„To víš taky?“

„Jistě.“

„Je to pekelný meč,“ varoval Stach Trojana.

„To vím. A tobě je na nic.“

„Vybojoval jsem si ho.“

„Jen jsi měl štěstí.“

„Jak vůbec o tom meči kníže ví?“

„Řekl jsem mu to já.“

„Ty?“

„Ano.“

„A jak to víš ty?“ zuřil Stach.

„Motýlci a ptáčkové mi to pošeptali.“

Stach se zamračeně podíval na Liška, ale ten pokrčil rameny.

„Ten meč nedám,“ rozhodl se Stach.

„Stachu, ten meč je tobě na nic. Ale pro knížete je to symbol. Symbol boje proti peklu.“

„Pro mě je to taky symbol. Malého vítězství.“

Trojan chvilku mlčel a potom začal z jiného kraje.

„Stachu. Přemýšlel jsi, co se stane, až peklo zjistí, kde se ten meč nachází?“

Stach se nervózně kousal do rtu.

„Nepřemýšlel,“ přiznal.

„Stachu, ďábel ví hodně, ale neví všechno. Dosud jsi byl pro něj jen nějaká malá osina v zadku. Ale teď se stáváš jeho osobním nepřítelem. Ponížil jsi ho. Jsi pro něj nepřítel číslo jedna. Deset přízraků se na tebe chystá. I s celým peklem.“

Stach se podíval na Liška a zjistil, že Liškova kůže zbělela a úplně hrůzou zprůhledněla.

„To mě nenapadlo,“ řekl chraplavě.

„Ďábel tě nedokáže najít. Něco mu v tom brání. Ale dokáže najít meč přízraků.“

„Opravdu?“

„Tak,“ vítězně se pousmál Trojan, „tak zkus o tom přemýšlet. Co se asi stane, když peklo zjistí, že Meč přízraků je v nějaké katovně chráněné jen jedním…“ Trojan sjel pohledem na Liška. „Možná dvěma schopnými muži a bandou sedláckých synků?“

„Asi vím, kam tím míříš,“ pochopil Stach.

„Ubráníš ten meč?“

„Nevím. Možná.“

„Ale no tak. Půjdou po tobě. Jsi na jejich území, nemáš šanci. Ale kníže je mimo. Je daleko, dál od jejich vlivu.“

„A kníže ho snad ubrání?“

„Jistě. Kníže je už obklopen nějakým vojskem. Nějaké věrné okolo sebe má. A bude to narůstat. Navíc, je mimo území pekla. A stále v pohybu.“

„Přiznávám, že v něčem pravdu máš. Ale řekni mi, na co ho kníže potřebuje? Proč chce ten meč?“

„Copak to nechápeš? Ten meč je symbol. To, co jsi náhodou sebral Hroznatovi poté, cos prošukal noc s vílami, může obrovsky pomoci v boji proti peklu. Je to symbol a stane se ještě větším v knížecích rukou. A navíc, ten meč má jednu zajímavou vlastnost.“

„Velice dobře zabíjí lidská stvoření.“

„To také,“ připustil Trojan, „ale nyní mám na mysli něco úplně jiného.“

Stach přemýšlel. „Nevím o ničem,“ přiznal.

„Můžeš ten meč přinést?“ zeptal se Trojan.

Stach kývl na Liška. Ten se sice nadechl k zamítavé odpovědi, ale potom se rozhodl, že pro něj bude lepší neodporovat, tak se zavzdycháním odešel. Bylo ticho. Stach zamračeně sledoval Trojana. Po chvíli se vrátil Lišek se sklepa.

„Tady je,“ položil meč před ně. „Udělal jsem na něj novou pochvu z kůže černého baziliška,“ chlubil se.

„Tohle je černý bazilišek?“ pochyboval Trojan.

„Koupil jsem ji od jednoho zaklínače z Mazovie,“ naježil se Lišek.

„Zaklínače znám,“ potvrdil Trojan, „a vím, že za pravou kůži z černého baziliška by si účtoval okolo šesti zlatých. Opravdu jsi zaplatil šest zlatých?“

„To ne,“ přiznal Lišek.

„Nikdy nevěř zaklínači,“ usmál se Trojan.

„Tohle udělá Polák Polákovi,“ vzdychl Lišek.

„Ale pochva je nádherná. Myslím, že by sis mohl otevřít krejčovství v každém městě a neměl bys o zákazníky nouzi,“ pochválil Trojan Liškovu práci.

„To já raději šiju jiné věci,“ přiznal Lišek.

„Nebudu se ptát upíra jaké,“ vzdychl Trojan a vytáhl meč z pochvy.

Všichni fascinovaně zírali na meč, který jakoby pohlcoval světlo okolo sebe a vtahoval ho dovnitř.

„Meč přízraků,“ vydechl Trojan, „na celém světě je jich jen jedenáct. Vznikají ve chvíli, kdy vznikne přízrak. Nedají se zničit, nedají se roztavit. Ve chvíli, kdy bude mít každý meč svého pána, nastane konec světa. Všechny přízraky se postaví do kruhu, špičky jejich mečů se dotknou a v tu chvíli se vynoří obrovský temný had, který pohltí slunce.“

„Všichni ne. Když jim jeden chybí,“ ušklíbl se Stach.

Trojan položil meč na stůl. „Temná sílo, najdi druha svého,“ poručil.

Meč na stole se zachvěl a pootočil se.

Stach vyskočil ze židle, a i Lišek o krok poodstoupil.

„U všech bohů připosranejch, co to je?!“ vykřikl.

„Tím směrem je nejbližší přízrak,“ vysvětlil Trojan. „Takhle se mohou najít. A takhle najdou i tebe, Stachu, pokud meč nedáš knížeti.“

„To jsem nevěděl.“

„Proto ti to říkám. Stachu, ty nevíš, co máš v ruce. Nebo měl jsi v rukou. Protože věřím, že ho knížeti rád předáš.“

„Začínám o tom opravdu uvažovat.“

„Abych tě ještě dál přesvědčil, ukážu ti další věc, kterou ten meč umí a která se knížeti bude hodit.“

„Ukaž.“ Stach i Lišek hořeli netrpělivostí.

„Potřebuju krev.“

„Lišek ji má někde v lahvi.“

„Tvoji krev.“

„Na co?“

„Chtěl jsi vidět kouzlo s mečem?“

„To ano. Ale…“

„Obětuješ trochu krve?“ Trojan mu podal ostrý obřadní nožík.

„Co s tím?“

„Řízni se.“

„Kam?“

„To je jedno.“

„Stach se lehce řízl na zápěstí.“

Trojan položil meč na stůl.

„A teď prones nějakou křivou přísahu,“ poručil.

„Jakou?“

„To je jedno.“

„Mám ocas jako vzrostlý hřebec.“

Trojan mlčky pokynul k meči. Stach pochopil a nechal skápnout na meč několik kapek.

„Přísahej.“

„Přísahám, že mám ocas jako vzrostlý hřebec.“

Krev na meči se začala vařit a škvířit.

„Bohové připosraní,“ vzdychl znovu Stach.

„Už vidíš, proč to kníže potřebuje? Odhalí každého zrádce.“

„To snad není opravdu možné. Funguje to i na pravdu?“ pousmál se lišácky Lišek.

„Jistě.“

„Tak, Stachu. Nech kápnout znovu pár kapek.“

Stach tak učinil.

„A teď řekni pravou velikost svého ocasu.“

„Co?“

„Už víme, že ho nemáš jako hřebec. Tak řekni velikost. Slyšel jsem, že čím má na sobě rytíř víc železa, tím ho má menšího. Je to pravda?“

„Já nevím. To jsem nikdy neslyšel.“

Na meči zaškvířilo. Lišek i Trojan se rozesmáli.

„Tak řekni. Jak velkej?“

Stach se vyčítavě podíval na Liška. „Myslel jsem, že jsi můj přítel.“

Lišek zvážněl. „Mohl bych ti to dokázat,“ ukázal bradou na meč, „ale problém je, že z upírů krev neteče.“

Ozvalo se zasyčení. Oba se automaticky podívali na meč.

„To jsem udělal já. Pusou,“ zasyčel znovu Trojan.

„Asi máš pravdu, Trojane. Kníže ten meč potřebuje,“ rozhodl Stach.

Trojan spokojeně vzal meč a zasunul ho do pochvy. „Kníže umí být vděčný.“

„To by mě zajímalo jak.“

Trojan si zasunul meč za opasek a sáhl do brašny po svém boku. „Pojď ven, na světlo.“ Trojan se otočil k východu z katovny.

„Nešlo by to tady?“ řekl Lišek. „Víte, já a světlo, to moc nejde dohromady.“

„Rozumím. Stoupnu si tak, aby ti nic neuniklo.“

Stach se podíval na Liška a Lišek na Stacha a oba pokrčili rameny.

„Jak chceš,“ zvedl se Stach a otevřel dveře. Spolu s Trojanem se postavili kousek ode dveří.

„Svolej všechny,“ poručil Trojan.

Stach hvízdl na prsty a zbylá chasa se začala scházet. Stejně tak i Trojanovi zakuklenci vstali od stolu, kde zatím jedli, a v houfu se postavili před Trojana.

Trojan čekal, dokud se všichni neuklidnili. Teprve potom vytáhl z brašny stočený pergamen.

„Tak, rytíři Stachu.“ Trojan ještě zkontroloval pečeť a teprve potom rozmotal svitek.

„Tak, rytíři Stachu,“ opakoval, „tady, tady, už to mám.“ Začal předčítat.

„My, kníže Vlastislav, prvorozený syn knížete Oldřicha a polorodný bratr zesnulého knížete Litomira, pán Bohemie a Moravie, tímto potvrzujeme, že rytíř Stach Drobek z…“ Tady se Trojan zarazil a ten kousek přeskočil, „ …se stal obětí podvodu a nikdy se neprotivil knížecímu majestátu. Naopak, vždy své služby pilně a spravedlivě vykonával. Tímto jsou veškerá obvinění, která proti němu vznesena byla, stažena a pardonována. Jako odměnu za jeho věrné služby jsme se rozhodli věnovat mu veškeré panství po zrádci Bohdalovi z Krudomu a okolí. Zároveň ho ustanovujeme zemským správcem nad územím knížectví po dobu naší nepřítomnosti. Jeho úkolem je knížectví vyčistit, zbavit ho zrádců a ďáblových pomocníků. Je proto povinností každého mého poddaného splniti jeho přání a rozkazy, jako bych je sám vydával, a v ničem mu neodporovati.

V Kumánských stepích dne toho a toho, kníže Vlastislav, et cetera, et cetera,“ ukončil Trojan čtení, smotal svitek a podal ho Stachovi.

„Dobře si ho uschovej. Třeba se ti bude jednou hodit. A teď bych si dal tu slaninu.“ Ukázal na dveře katovny.

Stach se automaticky postavil při prvních Trojanových slovech do pozoru a teď stál bez hnutí.

„Stachu?“ zeptal se Trojan.

Stach mlčel.

„Stachu? Vnímáš mě?“

„Jo,“ potvrdil Stach, „ale něčemu nerozumím.“

„Čemu?“

„Vlastně všemu,“ přiznal Stach.

„Pokud tomu trochu rozumím já, je Stach teď pánem Bohemie a Moravie?“ zeptal se Lišek.

„Pánem ne. Správcem,“ vysvětlil Trojan. „Věc se má tak,“ podíval se na oba, „že kníže Vlastislav ti, rytíři Stachu, dal toto území pod správu.“

Stachovi spadla čelist.

„Co mi dal?“

Trojan naklonil hlavu a jedovatě se usmál. „Máš to tady na starosti, rytíři Stachu. Tvým úkolem je to tady vyčistit a zbavit veškerého ďáblova vlivu. Obnovit tu pořádek a začít platit daně.“

Lišek se rozchechtal a Stach se dal také do smíchu. „Jsem vyvrženec,“ mával rukama. „Proklatec. Jsem oficiálně mrtvý. Nemám nic.“ Máchl rukou a trochu se zarazil. „Tedy skoro nic. Který idiot tohle knížeti poradil?“

„Já,“ usmíval se Trojan, zatímco mu po nakloněné tváři stékala slina.

Stach ztichl. „To nemyslíš vážně.“

Trojan vešel do katovny, sedl si za stůl a ubrouskem si setřel z tváře slinu.

Stach vešel za ním.

„Myslím to naprosto vážně,“ řekl Trojan, když dokončil utírání.

„Víš… Nevíš…“ Stach byl čím dál zmatenější. „Viděl jsi, jak to tady vypadá?“

„Viděl jsem velké stavení plné chasy a lidí, kteří se tu ukrývají před ďáblem a jeho čeládkou. Slyšel jsem o rytíři, který s červenou kápí projíždí nocí a trestá zlo. A donesly se mi zprávy o někom, kdo podporuje a zachraňuje lidi, kteří se znelíbili vrchnosti, která je neloajální k právoplatnému dědici knížectví. Co ty na to?“

Stach se otočil na Liška, který se stále smál. „Nechápu, čemu se směješ. Jedeš v tom se mnou. A vlastně za to můžeš ty,“ ukázal na něho prstem. „Kdybys mě tehdy neosvobodil, mohl jsem už mít po starostech.“

„Tak co, rytíři Stachu?“ Trojan se zvedl ze židle. „Přišel čas vysvětlit ďáblovi, že možná ovládá město, ale neovládá zemi.“

„Dobře jste to na něj vymysleli,“ šklebil se Lišek. „Prostě, Stachu, ať chceš, nebo nechceš, musíš něco dělat. Protože jestli nebudeš konat, budeš potrestán.“

„Ale co mám dělat?“

„V prvé řadě musíš zbavit zemi ďábla a jeho spojenců,“ začal Trojan ukazovat na prstech.

„Nech toho. Co můžu opravdu dělat?“ Stach odstrčil Trojanovu ruku.

Trojan se odmlčel. „To nikdo neví. Zkusíme to obležení Práhu, ale v to moc nikdo nevěří. Jde o to, aby okolní svět viděl, že jsme se nevzdali.“ Trojan se přestal bavit na Stachův účet.

„To je tedy ten jiný druh boje? Co vede kníže Vlastislav?“ zeptal se Lišek.

Trojan kývl.

Stach se chvíli rozmýšlel. „Měl jsem sen. Teda, mám občas sny,“ řekl opatrně.

Trojan se zvědavě na Stacha zadíval, a i Lišek se odmlčel.

„Objevuje se tam on,“ ukázal Stach hlavou směrem k Práhu. „A jednou jsem se s ním dostal až do města.“

„To zní zajímavě. Můžu si to napsat?“ zeptal se Trojan.

„Ne,“ zavrtěl hlavou, „tohle řeknu jen vám.“

Trojan se mírně zamračil a čekal. „A v tom městě se nic neděje,“ pokračoval Stach, „to město je bez života. Myslím tím, že tam není ani človíčka, teda démona. Nebo jak se to sluší na dobyté město. Rozumíte mi?“

Oba přikývli.

„Tak si říkám, jestli teda není zbytečný obléhat město, ve kterém nic není.“

„Kdyby tam nic nebylo, proč je tam Strážce Práhu, Strážce brány a Pán klíčů?“

„To mě nenapadlo.“

„Tak vidíš.“ Trojan zvedl ruku. „Tady jde o to ukázat světu, že obsazením Práhu boj nekončí. Pokud bude Práh v obležení, bude to vítězství. Nemusíme dobývat zpět ten kus Proklaté země. Hlavní město knížectví prostě bude jinde a země bude dál v rukou svých lidských vládců.“

„Takže zbývá vlastně sehnat dostatek rytířů a udělat pořádek.“

„Podívej, Itálie také nezanikla, když padl Řím. V daleké zemi, na niponských ostrovech, místní vládce udělal své hlavní město, myslím, že se teď jmenuje Edo, jinde, než bylo to původní, které se jmenovalo Hetan. A dnes už si nikdo nepamatuje, jak se původně jmenovalo ďáblovo město na Bosporu. Prostě jsme jen přišli o kus území, a co má být?“

„Ale oproti těmhle zemím je Bohemie malinká. I když přidáme Moravii.“

„Tak holt musíš dobýt Práh zpátky. Jsi správce, tak konej,“ usekl Trojan hovor.

Stach uraženě mlčel, zatímco se Trojan krmil slaninou.

„Pokud to přijmu, jsem zemský správce?“ začal Stach po chvilce.

Trojan kývl. „Ty nemáš co přijímat. To je příkaz od tvého knížete,“ konstatoval s plnou pusou.

„V tom případě chci okamžitě potvrdit dva rozsudky smrti nad knížaty.“

„Jo, málem jsem zapomněl. Jsou u mě v brašně.“

„Nějaké vojsko?“

„Najmi si.“

„Peníze?“

„Sežeň si.“

„Má to správcovství nějaké výhody?“

„Ne. A nezbavuje tě to odpovědnosti za ty uřízlé uši.“

Stach si zdrceně sedl na židli a složil hlavu do dlaní. Trojan se napil. Ubrouskem zachytával pivo, které teklo rozříznutými ústy ven.

„Můžu to opravit,“ ukázal Lišek Trojanovi na obličej.

„Co?“ nepochopil v první chvíli Trojan.

„To vaše zohyzdění. Dokázal bych to spravit.“

„Vykašli se na něj,“ zvedl Stach hlavu z dlaní. „Podívej, do čeho mě uvrtal.“

Trojan zavrtěl hlavou. „Mám to nadosmrti. Nikdo to nedokáže spravit.“

„Nesmysl. Budete tam mít jizvy, budete několik týdnů jíst jenom kaši, ale dokážu to spravit tak, že když si dáte žejdlík piva, nevybryndáte polovinu na zem.“

Trojan se trochu nejistě a zmateně podíval na Stacha.

„Pokud tenhle tvor řekne, že to dokáže spravit, tak věřím, že to dokáže,“ zastal se Stach Liška.

Trojan přemýšlel. „Mám to od dětství. Zvykl jsem si.“

Stach se pousmál. „Brzo si zvykneš na luxus vychutnat si celý oběd.“

Trojan chvíli přemýšlel, a potom zavrtěl hlavou.

„Ne. Je to přece jenom tvář. Jemná, lidská tvář.“ Pohladil se po zjizveném obličeji. „Kdyby to bylo něco jiného, tak bych asi svolil, ale obličej, to ne.“

„No,“ uchechtl se Lišek, „v Polonii jsem dělal z povětrných holek panny. A to byla opravdu práce.“

Stach i Trojan se na Liška překvapivě podívali.

„Panny?“ zeptali se najednou.

„Jistě. Taková holka potom šla na Krakovskou lékařskou školu, kde ji prohlédli a místopřísežně prohlásili, že ta, se kterou ještě dva dny předtím několikrát za noc obcovali, má neporušenou panenskou blánu.“

„To je vtip, ne?“

Lišek zavrtěl hlavou. „Dodneška mám před očima ty zoufalé obličeje namyšlených lékařských kapacit. Nakonec prorektor vydal spis, že pokud se některá žena opravdu upřímně modlí k bohům, je možnost, že za určitých okolnosti se jí panenská blána znovu sama vyspraví. A na tuto ženu je potom nutno pohlížet jako na opravdovou pannu, protože – Ita diis placuit.“

Trojan sebou lehce trhnul, když zaslechl svoji rodnou řeč.

„Tak se líbí bohům,“ přeložil.

Lišek se usmál.

„Tak ty jsi dělal ze slovutných profesorů blázny?“ zeptal se Trojan Liška.

„Jen v tomto případě. Jinak jsem si jich samozřejmě vážil a nikdy bych se nepostavil jejich autoritě.“

„Pokud jsi dokázal vyspravit tak křehký orgán, jako ženu, asi bych se neměl vymlouvat,“ přejel si Trojan ubrouskem znovu po tváři.

„Je to na tobě. Rizika tu jsou.“

Trojan přemýšlel. „Jak dlouho bude všechno trvat?“ zeptal se.

„Příprava tak jeden den. Samotná operace tak půl dne. Léčení bez komplikací tři týdny.“

Trojan přemýšlel a v duchu počítal. „Jak velká je pravděpodobnost, že se to nepovede?“

„Jedna ku padesáti smrt. Jedna ku deseti, že to nesroste.“

„Přibližně tři týdny nebudu moct mluvit a jíst. Ale psaní a čtení to neohrozí?“

„Nemělo by.“

„Za tři dny. U mě ve Stříbrné Hoře,“ rozhodl Trojan.

Lišek se zamyslel. „Nečekal jsem to tak rychle. Lidé o tom většinou dlouho přemýšlí.“

„Přemýšlím o tom dlouho. Dřív, pokud jsem byl zavřený ve svatyni Černoboga, to bylo jedno, jak vypadám. Ale teď, když je kníže Vlastislav…“ Trojan se na chvíli odmlčel. „Musím přijmout fakt, že pokud se vedle knížete, který je sám postižený, objeví jeho rádce, který vypadá skoro stejně, to už je docela velký problém. A protože kníže Vlastislav si odmítá na svůj obličej nechat sáhnout, musí to být ubohý starý muž, který je nucen se obětovat.“

„Jen se nelituj,“ zavrčel Stach.

„Za tři dny si tady připravím věci a můžete přijet sem do katovny,“ kývl Lišek.

„Za chvíli se už musím vrátit a určitě nemohu za tři dny přijet,“ odporoval Trojan. „Mohl bych tě poprosit, Lišku, jestli by nešla operace provést u mě? Poslal bych své muže, aby ti pomohli s věcmi.“

„Ale já nemohu jet přes den.“

„Jeli byste v noci.“

Lišek váhal.

„Kde bysme ho tu na ty tři týdny ubytovali?“ připojil se Stach na stranu Trojana. „Určitě by sem přitáhl i s několika svými poskoky a ty bych musel taky živit.“

Lišek kývl. „Dobrá. Sbalím věci, které si myslím, že budu potřebovat, a za tři dny se stavím v noci ve Stříbrné Hoře. Mimochodem, děkuji za tu knihu, co jsi mi půjčil. Je opravdu zajímavá.“

„Bude mi ctí, pokud ve Stříbrné Hoře navštívíš i moji knihovnu,“ pousmál se Trojan.

„Hospodáři,“ lehce se na Stacha zašklebil. „Vlastně, pane vrchní správce…“ Zvedl se ze židle. „Musíme jet. Pokud bys cokoliv potřeboval, kromě peněz, mých mužů a jiných hmotných statků, jsem ti jako vlastně tvůj poddaný plně k dispozici.“

„Sežeň mi kašpárkovskou čepici,“ vrčel Stach, „protože k ničemu jinýmu mi ten titul není. Je to jen další z Pačejových legrácek.“

Trojan pokrčil rameny a vyšel ven. Jeho muži se k němu připojili a nasedali na koně.

Stach nechal otevřít bránu. „Až budeš někdy pro Pačeje vymýšlet nějakou radu, mě z ní, prosím tě, vynech,“ rozloučil se Stach s Trojanem.

Trojan otočil koně a dojel ke Stachovi. „Nikdo jsme si svůj osud nevybrali,“ sklonil se nad Stachem. „Nemysli si, že tvůj úděl je těžký. Ani kníže Vlastislav to nemá lehké. Bojuje za svoji zemi a sklízí jen urážky a posměch. A jestli máš pocit, že tě osud trestá, přijeď na pár dní do Černobogovy svatyně. Tam poznáš lidi, kteří se ničím neprovinili, a přesto jim bozi, kdoví proč, ublížili.“ Trhl vztekle uzdou a vyjel z brány.

Stach mlčel. Potom se otočil a zamyšleně se vrátil zpátky do katovny.

Lišek tam také seděl v zamyšlení. „Ti jeho muži měli vojenský výcvik,“ řekl Stachovi.

„Hmmm,“ souhlasil zamyšleně Stach.

„Mohli jsme s nimi dobýt Bohdalův hrad.“

Stach vzal pergamen a znovu ho pročítal.

„Na hovno,“ vzdychl. „Jsem správce země.“ Stach pohodil pergamen na stůl. „Jsem správce celé země. A k čemu mi to je?“

Lišek pokrčil rameny.

„Správce země, která je v troskách. Když žil ještě starý kníže, správce země měl několik hradů. Stovky služebnictva, tisíce vojáků. A co mám já?“

„Přece jenom nějaký postup. Od houpání se na oprátce,“ podotkl Lišek.

„Na hovno.“ Stach neposlouchal Liškův argument. „Druhý muž po knížeti. A bydlím v katovně.“

„No, to je nespravedlivé,“ připustil Lišek.

„Pačej si ze mě udělal zase legraci.“

„Proč?“

„Jsem správce celé země. A bydlím v katovně. Chápeš to? Nedal mi nic. Ani vojáka, ani zlaťák, ani stříbrňáček. Ani malinký měďák,“ ukázal Stach prsty velikost nejmenší mince.

„Dal ti tenhle list,“ dotkl se Lišek jmenovacího listu, „kterým potvrzuje, že jsi správcem země. A i další listiny. Jsou důležité, mají knížecí pečeť.“ Lišek ukázal na další listiny.

„A k čemu mi to je? Bohdal si bydlí v hradu, Raba mu dělá společnost a správce Bohemie se klepe zimou v podhradí.“

„Vždyť je nám tu dobře.“

„Ale já chci hrad.“ Stach začal přecházet z místa na místo. „Velký. Potřebuju ho, jako důkaz své moci.“

„Byly doby, kdy jsi chtěl jen brnění a něco do žaludku. Asi na ty doby budu s nostalgií vzpomínat,“ vzdychl Lišek.

„Slyšíš, Bohdale?!“ zařval Stach směrem k hradu. „Jsem tvůj pán!!!“

„Takhle daleko tě neuslyší.“ Lišek si přestal všímat listin a otráveně se na židličce narovnal.

„A to mu mám jít říct přímo před bránu?“

Lišek mlčel. „Proč ne?“ řekl po chvilce.

„Proč ne, co?“ nechápal Stach.

„Proč mu to oficiálně neoznámíš? Jsi jeho pán. Jeho vojáci tě musí poslechnout.“

„Roznesou mě na kopytech.“

„Bohdal už nemá ani třetinu vojska. Chasa se mu rozutekla, vojáci dezertovali.“

Stach se zastavil v přecházení. „Jak to víš?“ zeptal se.

„Něco se mi už doneslo. Občas jsem viděl někoho z Bohdalových lidí popíjet u kašny přání. Ale odcházeli blíž k Práhu, aby je tam Raba se zbytkem vojska nepronásledoval. Víc by nám mohl prozradit Všeta.“

„Všeta. Pravda. A kde ho najdeme?“

„S ostatními. U kašny. Chodí tam už většina obyvatel Krudomu. Mám pocit, že se k Bohdalovi chodí jen vyspat.“

„He, he,“ zachechtal se Stach, „to musí Bohdala hodně štvát.“

„Věřím, že ano.“

„A tys říkal, že Raba pronásleduje ty zběhy?“

„Něco jsem zaslechl.“

„A kolik má mužů?“

„Tři, pět. Moc věrných mu nezůstalo.“

Stach si dal ruce za záda a začal znovu přecházet po světnici.

„S takovouhle přesilou bysme si už poradili. Pokud bysme někde sundali Rabu, Bohdal bude vyřízenej. A pokud by se dozvěděla jeho posádka, že je Raba tuhej, rozuteče se.“

„Asi ano,“ souhlasil Lišek.

„Zabít Rabu, zabít Bohdala, obsadit hrad,“ začal Stach vypočítávat na prstech.

„Sehnat armádu, porazit ďábla a osvobodit Bohemii,“ pokračoval Lišek.

Stach se zarazil. „Správně. Když je plán, dá se to udělat. Takže popořadě.“ Stach si sedl proti Liškovi. „Musíme zjistit všechno o Rabovi a Bohdalovi. A pokud to půjde, zajmout nebo zabít Rabu. A naposled by přišel na řadu Bohdal.“

Lišek pokýval hlavou. „Ty začínáš přemýšlet,“ řekl překvapeně.

Stach chytil pergamen se jmenováním a mrštil jím po Liškovi. Ten ho bleskurychle zachytil.

„Opatrně. Má velkou cenu.“

„Jsi hodně rychlý,“ uznale kývl Stach hlavou.

„Jsem,“ souhlasil Lišek a podal Stachovi pergamen. „Po setmění vyrazíme do Krudomu.“

„Oba?“

„Budou tam určitě nějací Bohdalovi vojáci.“

„No a?“

„Pojedou se vyspat do hradu.“

„Pořád nerozumím.“

„Stachu, ty palice dubová,“ nevydržel to Lišek, „několik ožralých Bohdalových vojáků. No? Jak chceš oslabit Bohdala?“

Stach vraštil čelo. „Nedojedou,“ pochopil najednou.

„Uf,“ odechl si Lišek.

„To je pravda,“ pousmál se Stach. „Cesta vede lesem. Rozsekám je na kousky.“

„Ne, ty ne.“

„Já ne?“

„Máš svoje lidi. Ať se cvičí.“

„Na živém terči. Máš pravdu, dost bylo slaměných panáků…“ Stach se najednou zarazil a zamyšleně sledoval Liška.

„Co se děje?“ zeptal se Lišek.

„Ty jsi mi právě doporučil, abych zabíjel.“

„Od té doby, co jsi zemským správcem, ti to nějak pálí,“ rýpl si Lišek.

„Tak co?“ nechal Stach Liškův sarkasmus bez povšimnutí.

„Jsou to vrazi. Už předtím tohle bylo to nejhorší z Bohdalovy sebranky. Proto se vrací přespávat do hradu. Bojí se, že by se jim mohl někdo pomstít, kdyby usnuli venku.“

Stach kývl. „Mám vzít i Černici?“ zeptal se.

Lišek váhal. „Ano,“ rozhodl po chvíli, „protože bych nedokázal snášet ty řeči, že jsme ji nevzali. Na co jsi mě cvičil, když toho nikdy nevyužiju? To se můžu rovnou vrátit k plotně, nechat se zbouchnout a utírat dětem prdele.“ Lišek parodoval hlas Černice.

„Potřebuješ něco, Černice?“ zeptal se Stach směrem ke dveřím.

Lišek, který byl otočený zády ke dveřím, ztuhnul a zblednul, což je u upíra velice zajímavá věc.

„Dělám si srandu,“ rozesmál se Stach.

„Chodí tak potichu, co jsem jí udělal ty boty z kůže,“ oddychl si Lišek.

„Zlatá Dobrava a její dřeváky,“ usmál se Stach. „Tak přepadení, v plné bojové sestavě,“ ukončil plánování.

Lišek kývl.

Kapitola druhá – Velusa (29. 7. 1402)

Za pár dní po zdařilé operaci Trojana se Stach, Lišek, Němák, Velusa, Jaromír, Bořík, Běšek a Černice ukryli na cestě vedoucí ke hradu a čekali.

Čekali dlouho. Až když už svítalo a Stach chtěl akci odvolat, se od Krudomu ozval zpěv a řinčení železa.

Rychle se připravili. Stach ještě jednou zašeptal. „Je jich víc než nás. Asi devět. Jsou ožralí, ale jsou to profesionální zabijáci. To, co vy tu trénujete několik měsíců, oni trénují celý život. Takže je nepodceňujte. Já si vezmu na starost tak čtyři, možná pět. Na vás zbyde to, co Němák a Jaromírem nezastřelí kuší. Tak asi dva. Jasný?“

Otráveně zabručeli něco v odpověď.

„Já vám rozumím. Myslíte si, že je to hračka. Ale v běžným boji, za rovných podmínek, bysme proti nim neměli šanci. Jestli jsou v brnění, je jen málo míst, kudy se jim můžete dostat na kobylku.“

„Jo, známe ty místa. Ukazoval jsi nám je asi tisíckrát,“ bručel Velusa.

Stach vzdychl, zatímco se řev blížil. Rozestavili se a připravili. Bohdalovi rytíři se konečně připotáceli.

Stach se připravil.

„Stát. Stůjte!“ poručil první z Bohdalových rytířů.

Všichni se zastavili a Stachovi vyrazil na čele pot.

„Co se děje?“ ptali se ostatní rytíři toho prvního.

„Tady, přesně tady u toho pařezu jsem se poprvý miloval. A támhle z toho křoví,“ ukázal do míst, kde stál Stach, „se na nás koukala její máma.“

„U všech bohů. A co říkala?“

„Béééééé!“ zaječel rytíř.

Všichni se dali do smíchu.

„Trapnej starej vtip,“ zašeptal Stach Liškovi.

„Ticho!“ zavelel znovu první rytíř.

Všichni ztichli, jen z křoví, kde byl připravený Velusa, se ozýval přidušený smích. Rytíři se semkli do houfu.

„Kdo tam je!?“ zařval první rytíř.

„Hej! Hej! Hejkal!“ zařval nazpátek Velusa.

„Kecáš! Co jsi zač?! Jsi sám?!“

„Jsem něco tak hroznýho, že se vám ani nemůžu ukázat!“

„Tak my se přesvědčíme sami.“ Rytíři vytáhli meče a rozeběhli se do míst, odkud slyšeli hlas Velusy.

Stach se jen víc ukryl za strom, když probíhali.

„Ne vždycky proběhne všechno tak, jak by sis přál,“ vzdychl Lišek.

„Uteče jim. Umí v tom chodit,“ šeptal Stach.

„Ale ne v těžkým brnění. Není přece jenom zvyklý.“

Lišek měl pravdu. Za chvíli vlekli rytíři zpátky Velusu na cestu.

„Co jsi zač?“ ptal se první rytíř.

„Tulák, co jinýho,“ odsekl Velusa. Jak svítalo, byl vidět jeho rozseklý ret a monokl pod okem.

„Tulák v brnění?“

„Řekni si u kašny ve městě a dostaneš i brnění.“

První rytíř chytil Velusu za pancíř u krku a přitáhl si ho k sobě.

„Problém je, že tohle není brnění od kašny. Tenhle kus brnění poznávám. Patřil mýmu kamarádovi, který zmizel, když vezl do Práhu vůz se zbožím a otroky. A tebe si taky pamatuju. Byl jsi hned za vozem. Nikdy jsem nevěřil tomu, že byste se utopili v bažinách. Tak mluv. Co se stalo?“

Velusa polkl. „Porvali se mezi sebou. O holku, nebo o zlato. Nevím. Nám se podařilo utéct. Když jsme se vrátili, vůz byl pryč, jen v houští na zemi ležel mrtvý rytíř. Tak jsme si rozebrali jeho zbroj. To je všechno.“

Rytíř Velusou zacloumal. „Kecáš, spratku.“

„Přísahám.“

Rytíř vytáhl dýku a přiložil ji Velusovi ke krku. „Přísahej, že to tak bylo. Přísahej na všechny bohy.“

„Přísahám na všechny bohy, které znám.“

Rytíř zabodl Velusovi dýku hluboko do hrdla. Velusa vytřeštil oči a pak se složil.

„Neměli jsme ho dovést raději k Bohdalovi? Aby ho vyslechl Raba?“ zeptal se jiný rytíř.

„A dozvěděl se, že se jeho rytíři pozabíjeli mezi sebou? Mrtvej svědek – dobrej svědek.“ První rytíř otřel dýku o trávu a zastrčil ji do pochvy. „Hoďte ho někam do houští, ať si ho nikdo nevšimne.“

Dva rytíři vzali Velusovo tělo za ruce a za nohy, rozhoupali ho a hodili ho z cesty. Potom se společně vydali dál ke hradu. Trvalo chvíli, než utichl hluk, který dělali.

V lese se rozhostilo ticho. Jen z křoví, kde byla ukrytá Černice, se ozvalo zavzlykání.

„Musím rychle zpátky,“ zašeptal Lišek, „za chvíli vyjde slunce, a já nemám nic pořádného na ochranu.“

Stach kývl a Lišek zmizel.

Stach ještě chvíli čekal a pak vyšel na cestu.

Z křoví se opatrně vyškrábal Bořík a za ním Jaromír. Z jiného místa vyšla Černice. Nakonec opatrně vylezli Němák a Běšek.

„Ne vždycky všechno vychází tak, jak si člověk přeje,“ řekl ponuře Stach, „a chyby se neodpouštějí.“

Nikdo nemluvil.

Došli k místu, kde rytíři pohodili Velusovo tělo. Němák s Boříkem vytáhli mrtvolu z křoví a Němák si ji přehodil přes rameno. Pak se v tichosti vydali ke katovně.

Velusovo tělo spálili na dvoře katovny a popel rozsypali po cestě jako památku všem tulákům.

Rytíři, kteří zabili Velusu, zmizeli. Za pár dní i oni utekli z Bohdalových služeb. Někde daleko se upíjeli k smrti, dál zabíjeli nebo byli zabiti. Prostě život. Tím se problém, který měl Stach, vlastně vyřešil. Bohdalův hrad zůstal téměř bez ochrany.

A potom dostal Stach zprávu, na kterou čekal.

Kapitola třetí – Raba (3. 9. 1402)

K polednímu přijel posel od Trojana. Velekněz Černobogova chrámu si v něm stěžoval na svědění v jizvách na tváři, ale jinak se vše zhojilo tak, jak mělo. Nechává si nyní narůst hustý vous, aby jizvy už nehyzdily jeho tvář a on se mohl konečně ukázat na veřejnosti.

Dále oznamoval, že kníže Vlastislav je na cestě do francké země. Všude je přijímán s velkou vážností a ujišťován o velké podpoře. Bohužel, francký král je ve válce s germánskými kmeny, vedenými vojevůdcem Roderichem, a nemůže proto poskytnout žádnou pomoc. Takže zase nic.

Jedna zpráva na okraj: V germánských lesích žije opravdu jeden z přízraků. Zůstal tam po útoku na hlavní sídlo Germánů před několika sty lety. Tak pokud má Stach ještě touhu si vyzkoušet, jak zabít přízrak, může to zkusit, idiot je na to dost velký.

A další zpráva: Raba je usazený v jedné opuštěné hospodě nedaleko Stříbrné Hory, kde se snaží chytat uprchlíky od Bohdala. Moc mu to nejde, už mu zůstali jen dva nebo tři muži, proto uvažuje, že odejde z Bohemie někam do Panonie nebo ještě dál. Tak jestli správce země nemá zrovna co na práci, což určitě nemá, může si konečně trošku zlepšit náladu.

Podepsán Trojan, velekněz atd.

Stach mačkal dopis od Trojana v rukou a rozčiloval se.

„Co Trojan myslel tím, že jsem idiot?“ ptal se poněkolikáté. „Zabiju ho, velekněze namyšlenýho, ale až potom, co vyzkouším ten přízrak,“ zuřil.

„Nemá cenu to komentovat,“ ušklíbal se Lišek. „Pokud vím, zkoušel jsi zabít Hroznatu, a jak to dopadlo?“

„Vyhrál jsem.“

„Ale Hroznatu jsi nezabil.“

„Je rozdíl mezi bodnutím a useknutím hlavy. To prostě nepřežije žádný tvor. Ani šváb. To už jsem zkoušel, a že švábi přežijou hodně.“

„A co žížala? Nebo ploštice?“

„Co je s nima?“

„Žížala doroste a ploštice taky.“

„Ne ne.“

„Můžeme to vyzkoušet?“

„Nebudu nic zkoušet. Useknu mu hlavu a hodím do ohně. A ať se tu potom motá přízrak bez hlavy.“

Lišek vzdychl a mávl rukou. „Tak jinak. Co ten Raba?“

„Jdu na něj. Protože v Panonii ho hledat nebudu.“

„Takže souhlasíš? Nejdřív Raba, potom Bohdal, potom přízrak?“

„Jo.“

„Kdy?“

„Asi teď. Vezmu si brnění, useknu Rabovi hlavu a potom se vrátím na večeři.“

„Hmmm. A nechceš se nejdřív navečeřet? Jeli bychom spolu.“

„Na noc?“

„Přes den Raba stejně čeká někde u cesty, nebo je kdoví kde. Do té hospody jezdí nocovat.“

„Ale nebudeme tam dlouho. Když nestihnu snídani, bolí mě břicho.“

„Dej si večeři a pak ještě jednu, ať ti na cestě moc nevyhládne,“ usmál se Lišek a seběhl do sklepa. „Něco si na Rabu připravím.“

„A bude to trvat dlouho? Jak moc rychle mám jíst?“

„Klidně rychle, mám to tu už přichystané několik měsíců.“

Stach překvapeně zvedl obočí, potom pokrčil rameny a sedl si ke stolu.

Po druhé večeři se Lišek vynořil ze sklepa s objemnou brašnou.

„Co to je?“ zvedl se Stach ze židle.

„Překvapení pro Rabu,“ hodil Lišek brašnu na zem. Jestli jsi dojedl, dojdu dolů pro masku a nasadím ti ji tady.“

„Mám mít masku? Starýho Blahoty?“

„Jistě. Ať do poslední chvíle neví, o co jde.“

„A to je dobrej nápad,“ pochválil Stach Liška a napil se piva.

Lišek seběhl do sklepa a za chvíli byl zpátky se dvěma maskami.

„Ty si bereš taky?“ nechápal Stach. „Na noc?“

„Raba mě zná. A nechci, aby mě poznal předčasně.“

Stach dopil pivo a utřel si pusu. Lišek vzal masku a postavil se před Stacha.

„Je to možná naposled, co mi ji nasazuješ,“ podíval se Stach na masku.

„Doufám. Nebude se ti po ní stýskat?“

Stach chytil Liška za ruku a chvíli si prohlížel masku starého Blahoty.

„Ne.“

Lišek opatrně natáhl masku na Stachův obličej. „Doufám, že to vyjde.“

Stach pokývl hlavou. „Já taky. Čekám venku. Jsi si jistý, že u toho chceš být?“ zeptal se Liška. „Ty přeci nejsi příznivcem zabíjení.“

„Určitě. Chci u toho být. Stachu, ty nevíš, jak dlouho na tuhle chvíli čekám.“

„Jak dlouho?“

Lišek ani na moment nepřemýšlel. „Deset let, šest měsíců a pět dní,“ odpověděl.

Stach kývl hlavou. „To ho musíš nenávidět.“

Lišek lehce přikývl. „Můžu tě o něco poprosit?“ zeptal se Stacha.

„No, pokud to nebudou peníze, tak ano.“

Lišek se mírně pousmál. „Necháš mi Rabu?“ zeptal se.

Stach se zarazil. „Jak, necháš?“ zeptal se. „Víš, jak dlouho se na tuhle chvíli těším?“

„Déle než já?“

„To ne, ale víš, co mi všechno provedl?“

„Vím. A víš, co mně všechno provedl?“

Stach vzdychl. „Nevím, ale mám pocit, že ti to prováděl hodně dlouho. Co třeba kompromis? Budeme ho týrat společně.“

„Pokud mi ale necháš možnost rozhodnutí,“ zvedl Lišek dva prsty.

„Bude trpět?“

„Nedokážeš si představit jak.“ Lišek sevřel ruku v pěst.

„Vzhledem k tomu, že mi přeběhl mráz po zádech a není tu zima, tak si myslím, že to máš dobře promyšlené.“

„Velmi dobře promyšlené,“ doplnil Lišek.

Stach kývl.

Vyrazili ještě před setměním. Lišek měl masku, tak mu světlo tolik nevadilo, a Stach alespoň viděl na cestu. Do hospody přijeli po půlnoci. Cesty sice zarůstaly, ale Lišek potmě viděl dobře a nějakým instinktem dokázal najít bezpečnou trasu.

Hospoda byla opuštěná. Tedy, většinu času byla opuštěná. Hostinský odešel, když jeho klientela skončila u kašny splněných přání. Možná, že se připojil ke svým štamgastům a lije do sebe chlast, dokud neskončí ve zvratkách někde v příkopu. A ráno zase nanovo.

Nyní stáli před hospodou tři koně a jeden hlídač, který si v duchu říkal, jestli mu to vůbec stojí za to trávit čas s tím Rabou.

Jenomže hlídač koní byl nerozhodný člověk. Věděl to o sobě a kolikrát si za to v duchu už vynadal.

„Bohové, sešlete mi někoho, kdo rozhodne, jestli mám zůstat ve službě u Bohdala a Raby, nebo mám zmizet někam pryč, někam daleko,“ zvedl ten večer hlídač koní hlavu už poněkolikáté k temnému nebi. A bohové mu vyhověli.

Ozval se dusot kopyt a ze zatáčky vyjeli dva jezdci. Jeli krokem a byli pohrouženi do přátelského hovoru. Hlídač sevřel ratiště kopí a pootočil hlavu k hospodě. Měl příkaz hlásit vše podezřelé, ale tihle mu moc podezřelí nepřipadali. Jezdci zatím dojeli blíž. Hlídač napřáhl kopí a chystal se vykřiknout na poplach.

„Klid,“ zabručel Stach a stáhl si kapuci z hlavy. „Nepoznáváš mě?“

„Blahoto, co tu děláš?“ zeptal se voják překvapeně a sklonil kopí.

„Svoji práci.“ Stach vytáhl Upalovač a bodl s ním seshora vojáka do svého oblíbeného místa, do mezery v brnění mezi krkem a ramenním plátem. Voják se bez hlesu složil.

Potichu přivázali koně k ohradě a vstoupili do hospody.

Raba povstal a povytáhl meč, když je uviděl. Pak překvapeně meč zastrčil. „Blahoto?“ zavrtěl překvapeně hlavou. „Co tu chceš? Jdeš se dát do služeb Temnému pánovi, ty kůže prašivá?“ zeptal se.

Potom zaměřil pohled na Liška.

„Ty jsi přece Zorko,“ vydechl překvapeně. „Co tu děláš?“ Jeho zrak začal překvapeně kmitat z Liška na Stacha. „Co tu vy dva děláte?“

„Přišli jsme ti vyjevit pravdu, Rabo. Ale musím tě upozornit, že pravda bolí,“ předstoupil Stach před Rabu.

Raba znovu kmital očima z jednoho na druhého. „Vy se znáte? Co se tu hraje za špinavou hru?“ Vytáhl meč.

Z kuchyně vyšel další Rabův rytíř, v ruce taky vytažený meč. Lišek se otočil a z kuše, kterou měl schovanou za zády, střelil rytíře do břicha. Rytíř se složil.

Stach chytil Rabu za ruku s mečem a srazil mu ji ke stolu. Druhou rukou v železné rukavici mu udeřil do pěsti, kterou Raba svíral meč. Křuply kůstky a Raba meč pustil.

„Dědku jeden zasranej! Za tohle budeš viset,“ chytil se Raba za zraněnou ruku.

„Už se stalo, Rabo.“ Stach si opatrně stáhl masku.

„Kdo jsi, Blahoto? Kdo jsi?“ zalapal Raba po dechu.

„Copak mě nepoznáváš, Rabo? Proklatec a svině vyjebaná. Takhle jsi mi to řekl. A další nadávky a urážky.“

„Ty jsi ten posel?“ vzpomněl si Raba. „Ta svině, co dělala poskoka tomu knížátku?“

Stach vpálil Rabovi pěstí. Raba se složil.

„Ne do obličeje. Ne do obličeje,“ zaprosil Lišek.

Raba se zvedal ze země a plival krev. „Za tohle vás zabiju. Tebe, ty hnido, a tebe, Zorko, ty zrádče,“ ukázal na Liška. „A já si myslel, že jsi zapálil tehdy tu hospodu u Sticha a zdrhl se všema prachama. Že jsi oddělal kumpány a že si teď někde daleko užíváš.“ Najednou se zarazil. V očích mu blýsklo světélko poznání. „Vlastně ne.“ Prst ukazující na Liška se začal klepat. „Ty nejsi Zorko. Pokud on má masku, tak ty ji máš taky.“

„Byl jsi vždycky o něco chytřejší než Bohdal.“ Lišek si stáhl Zorkovu masku.

Rabovy oči se rozšířily údivem a poznáním.

„Ano, jsem to já,“ kývl Lišek. „Poznal jsi mě, že ano?“

Raba vyplivl krev. „Tehdy v tý hospodě. Byl jsem přesvědčenej, že jsi uhořel. Že tě ten dobytek nechal umřít,“ zavrtěl Raba nevěřícně hlavou.

„Ne, Rabo. Tenhle dobytek se ke mně po mnoha letech zachoval jako člověk.“

Stach překvapeně nadzvedl obočí.

„Takže jste se dali dohromady,“ domýšlel se Raba. „Zabili jste Blahotu a on dělal, že je městský kat.“ Raba přivřel oči. „Jak dlouho? Jak dlouho jsi nás vodil za nos?“

„Od té doby, co se se mnou složila šibenice.“

„Ale pověsili tě znovu.“

„To byl Svinek, Blahotův otrok. Změnil jsem mu obličej.“

Raba zavřel oči a lehce tloukl zátylkem o stěnu. „Já věděl, já věděl, že je na tobě něco divnýho. Já věděl, že mi tam nesedí hodně věcí.“

„Dlouho jsme se bavili na tvůj účet. Na tvůj a Bohdalův. Vykradl jsem vám zbrojnici,“ ukázal Stach na Upalovač. „Hodně dobrý meč,“ pochválil. „Mimo jiné to, co vám dělalo rámus na hradě, byl utopený zombie tvýho vojáka, kterej mě odhalil.“

Raba sevřel ruku v pěst a hned ji zase otevřel, jak ho v ní zabolelo.

„A ti otroci, co jste chtěli poslat do Práhu jako pozornost Temnému pánovi, ti mi dělají společnost v katovně. Rád bych ti je ukázal, ale už je asi pozdě.“

„Přišli jste mě zabít?“ Raba se po očku podíval ke dveřím hospody.

„Ne, Rabo. Přišel jsem ti udělat masku. Poslední v tvém životě.“ Lišek vytáhl ruku z kapsáře a foukl Rabovi do obličeje nějaký prášek. Raba se složil.

„Otrávil jsi ho?“ zeptal se překvapeně Stach. „Myslel jsem, že si chceš svoji pomstu užít. Připadá mi, že to měl chlapec docela lehké.“

„Jen spí.“ Lišek se neusmál. Rysy mu ztvrdly, lícní kosti vystouply. Jeho obličej byl najednou jakoby vyřezaný z kvádrů.

„Vysaješ ho?“

Lišek zavrtěl hlavou. Poté se otočil a vyšel ven. „Pomůžeš mi s něčím?“ zavolal na Stacha.

„Rád.“ Stach pohledem zkontroloval rytíře, kterého Lišek střelil před chvílí kuší.

Cukal sebou a zvracel krev. Stach natáhl kuši a pro jistotu střelil rytíře do hlavy.

„Proč ti to tak trvá?“ zeptal se zvenku Lišek.

„Protože jsem opatrný.“ Stach vyšel ven a pomohl Liškovi s jedním z vaků. „Co to je?“ zeptal se.

„Pomsta,“ odsekl Lišek.

Stach se znovu neptal.

V hospodě vzali Rabovo tělo a požili ho na pult. Lišek požádal Stacha o oheň. Zatímco Stach zapaloval oheň v krbu, Lišek připravoval svoje náčiní.

„Co teď?“ zeptal se Liška, když se oheň rozhořel a osvítil místnost.

„Nadzvedni mu hlavu.“

Stach nadzvedl Rabovi hlavu. Lišek vzal katovské kleště, zajel jimi Rabovi do pusy a vytáhl mu jazyk.

„Tady drž,“ podal Stachovi kleště.

„Vyřízneš mu jazyk?“

Lišek zavrtěl hlavou. „Rozříznu. Vždycky to byl had, tak bude mít hadí jazyk.“

Stach otevřel překvapením ústa a zase je rychle zavřel. Lišek vzal ostrý nožík a přímo uprostřed nařízl Rabovi jazyk.

Vyvalila se krev. Lišek ji rychle zalil nějakou tekutinou z lahvičky.

„Škoda, že není při vědomí. Teď by řval jako hejkal, jak by ho to bolelo.“

„A proč není při vědomí?“

„Nechci, aby se cukal.“ Lišek znovu zařízl nůž hlouběji do jazyka.

Na podlahu se valilo množství Rabovy krve, která ale skoro okamžitě ustávala po zalití Liškovou tekutinou.

„Drž mu hlavu trochu dolů, potřebuju, aby ta krev vytékala ven, jinak by ji mohl vdechnout a udusit se.“

Stach poslechl a se zájmem sledoval Liškovo počínání. Když byl Lišek hotov, vzal ještě z krbu kus rozžhaveného železa a přejel Rabovi po otevřené ráně. Raba zasténal.

„Možná to i cejtí,“ pousmál se Stach.

„Možná,“ připustil Lišek. „Teď potřebuju silného chlapa.“

„Jsem tu. Co mám dělat?“

„Chci, abys mu uštípl prsty,“ ukázal Lišek na kleště.

„S radostí. Nepočkáme, až se probere?“

„Ne. To je překvapení.“

Stach pustil Rabovi hlavu a sáhl po kleštích.

Lišek nadzvedl Rabovi ruku. „Tady,“ ukázal za první kloub palce.

Stach poslušně uštípl prst. Dřív, než se stihla vyvalit krev, Lišek zamázl palec mazlavou tekutinou. Stach se připravil na další prst.

„Až za chvíli,“ zarazil ho Lišek.

Stach pustil prst. Lišek mezitím přiložil na prst malé zakončení prasečího kopýtka. Stach vyvalil oči. „Kdes to vzal?“

Lišek zkušeně obvázal Rabovi palec. „Víš, jak dlouho tohle plánuju?“ Zvedl hlavu a odhalil špičáky. „Roky, příteli, roky.“

Stach sklonil hlavu a překvapeně hleděl na zafačovaný prst, který končil kopýtkem. „Neznám takhle malá selata.“

„Ještě se nenarodila.“

„Kdes je…?“

„Sušatovi jednou chcípla březí svině. Hodil ji na hnůj. Původně jsem mu chtěl přidělat slepičí spáry, ale s vepřem má víc společného než se slepicí.“

„No, znal jsem jednu ženskou, a ta toho měla společnýho se slepicí…“ začal Stach vzpomínat.

„Štípni další,“ přerušil Stacha Lišek.

Stach vzdychl a uštípl další prst. „Seš si jistej, že to bude držet?“

„Je mi to jedno. Tohle jsem chtěl udělat, a co bude potom, je mi lhostejné,“ pokrčil Lišek rameny.

„Nohy taky?“ zeptal se Stach.

„Ne,“ zavrtěl Lišek hlavou.

Trvalo to dlouho, než připevnili kopýtka na všechny prsty.

„Možná bych mu přál, aby to nepřežil,“ pokýval soucitně hlavou Stach.

Lišek se překvapeně podíval na Stacha, ale ten se ani neusmál. „Stejně asi dlouho nepřežije,“ přitakal Lišek.

„Co dál?“ zeptal se Stach, když byli s rukama hotovi.

„Teď to nejhezčí.“ Lišek vytáhl od pasu lazebnický nožík.

Stach si šel nalít víno a sledoval, jak Rabovy dlouhé kudrnaté vlasy a pěstěné vousy pokrývají podlahu hospody a mísí se s Rabovou krví.

„Čí bude obličej?“

„Jedné svině.“ Lišek pečlivě zkontroloval svoji práci. „Tohle nebude potřebovat.“ Uřízl Rabovi uši.

Stach se překvapením zakuckal. „Teď jsem si vzpomněl na Bezuchého Pačeje.“ Pozvedl pohár na počest vzdáleného přítele a napil se.

„Kníže Vlastislav,“ přitakal Lišek a lehce nařízl kůži na několika místech hlavy. Potom potřel Rabovi celou hlavu a obličej mastí na masky.

„Už to bude?“ chvěl se Stach nedočkavostí.

„Jo.“ Lišek sáhl do vaku. Stach popošel, aby lépe viděl, ale Lišek šel schválně tak, aby mu zakrýval výhled.

„Znám ten ksicht?“ snažil se nakouknout přes rameno.

„Ne. Ne osobně, i když ses s tím už párkrát setkal.“

„Kdo to je?“

„Dočkej času.“

Stach se uraženě otočil a nalil si. Schválně zůstal otočen zády. Byl zvědavý a neměl rád překvapení.“

„Už,“ vydechl Lišek.

Stach se rychle otočil a zavrávoral překvapením. „No to je ale svině,“ vydechl.

„Svině byl a sviní se stal.“ Liškův hlas se chvěl hrdostí.

Před nimi ležel Raba a místo obličeje měl masku velké divoké svině.

Stach se zakuckal. Lišek ho praštil do zad.

„Co s ním?“

„Už nic. Jedeme domů,“ rozhodl Lišek. Najednou se jeho obličej změnil. Jeho rysy vystouply a vypadal o mnoho starší.

„Prozradí nás.“

Lišek se začal smát. Jeho smích byl čím dál silnější. Nakonec se smál, až se za břicho popadal.

„Prozradí?“ opakoval. „Podívej se, jak vypadá,“ hýkal radostně. „Maska mu přiroste za pár hodin. Jazykem už nikdy nebude vládnout tak, aby mohl mluvit. Bude vydávat jen skřeky. A prsty? Nenapíše ani slovo, nesevře ani meč, ani dýku,“ chechtal se Lišek na celé kolo.

Stach mlčel a popíjel víno. Sledoval Liška. Věděl, co přijde.

Lišek se smál, ale jeho smích byl čím dál křečovitější a nucenější. Nakonec zmlkl. „Je mi najednou tak divně. Tak prázdně,“ řekl polohlasem.

Stach pokýval hlavou. „Já vím. Znám to. Smutek vítězů.“

„Co?“

„Říká se tomu smutek z vítězství. Přichází po bitvě, po splněné akci, po zabití dlouholetého nepřítele.“

Lišek sledoval Rabu ležícího na stole. „Je mi ho najednou docela líto,“ přiznal se. „Co mám dělat?“

Stach si stoupl vedle Liška. Oba sledovali Rabovo zohavené tělo.

„Ožrat se,“ řekl Stach po chvíli. „Ožrat se a pak vyřvat svůj vztek a svůj bol na hvězdy. Bohům v mracích do ksichtu.“ Nabídl Liškovi pohár s vínem.

Lišek zavrtěl hlavou. „Jsem upír. Vzpomínáš si? Nemůžu pít čisté víno. Takové množství alkoholu by mě zabilo.“

Stach stáhl ruku zpátky. Pak najednou v nenadálém hnutí mysli sebral odložený lazebnický nožík, odhalil si předloktí a prudce se řízl.

„Co to děláš?“ vyvalil oči Lišek.

„Pokud vím, takhle se ožrat můžeš.“ Stach nechal krev stékat do prázdného poháru.

„To můžu, ale…“ Lišek fascinovaně sledoval pohár, plnící se krví.

„Tak pij, příteli. Napij se se mnou na vítězství, napij se se mnou a společně půjdeme svůj vztek a svůj žal vyřvat bohům do jejich ložnic.“

„Stačí.“ Lišek rychle obvázal Stachovi zápěstí. „Možná ti to budu muset sešít. Řízl ses fakt hluboko.“

„Protože jsem ožralej.“

„U tebe setrvalý stav.“

Stach zvedl varovně prst, ale pak mávl rukou. „Tak na zdraví,“ pozvedl svůj pohár. „A do dna.“

„Do dna,“ pozvedl Lišek ten svůj.

Celou cestu zpátky vyřvávali svůj vztek a svůj žal bohům do ložnic. Byl to takový řev, že i hejkal, který pravidelně hlídal u katovny, se s hanbou sbalil a odstěhoval se někam hodně daleko.

Kapitola čtvrtá – Pomsta (4. 9. 1402)

Další den se Lišek probudil hodně pozdě ráno.

S bolavou hlavou vyšel ze sklepa. Stach se už krmil slaninou a zapíjel to pivem.

„Je mi hrozně,“ vzdychal Lišek. „Musel jsem vypít někde něco zkaženého.“

„Pil jsi jen moji krev,“ upozornil ho Stach.

„Tak to odpovídá.“

„Hele, upíre,“ ukázal Stach na Liška varovně prstem, „ty se mnou budeš mít brzo problém.“

„To už mám, co jsem tě poznal. Čím léčíte kocovinu?“

„Tím, čím ses zkazil, tím se naprav.“

Lišek zavrtěl hlavou. „Snad krev dítěte,“ přemýšlel. „Byl jsem tak opilý, že nevím, jak jsem se dostal domů. Dík, že jsi mě dovedl.“

„Já?“ otočil Stach prst a zabodl ho do hrudi. „Nedovedl jsem tě domů. To tys mě dovedl domů.“

„Ne ne,“ zhroutil se Lišek do stoličky. „Já ani nevěděl, kde jsem. Jen vím, že se se mnou všechno točilo a tys měl ten dlouhý plášť…“

„Já neměl ten plášť. Tys měl plášť,“ odporoval Stach.

Oba chvíli mlčeli a přemýšleli.

„Raba neměl plášť. A navíc spal,“ začal Lišek.

„Ten další rytíř byl mrtvý a neměl plášť.“

„Ale někdo tam v plášti byl a vedl nás domů.“

„Jo. Vzpomínám si. Říkal, že se ho většinou všichni bojí.“

„A taky říkal, že mu nikdo ještě nenabídl víno,“ vzpomínal Lišek.

„Něco takovýho opravdu říkal. Že si víno dá rád, ale že potřebuje hadr na podlahu.“

Chvíli mlčeli.

„Mělo nám to být divný, ta kosa. Kdo chodí do hospody s kosou?“ začal Lišek.

„Sedlák?“ hádal Stach.

„Kdo chodí do hospody s kosou, nosí tmavý plášť s kapucí, a když pije víno, potřebuje hadr na podlahu?“

„Sedlák, který kosí trávu v dešti a má špatnej močovej měchýř?“ přemýšlel Stach.

Lišek mávl rukou. „Nemysli na to,“ vzdychl, „měl ty divný přesýpací hodiny.“

„Tak to si vůbec nepamatuju,“ pokrčil Stach rameny.

„A říkal, že se brzo setkáme. Pracovně.“

„Nevzpomínám si, že bych chtěl nechat posekat louku.“ Stach dopil pivo a položil džbán na stůl. „No, hlavně že nás doprovodil domů a nikomu se nic nestalo. Takže, první úkol si můžeme odškrtnout. Další úkol je jaký?“

Lišek mlčel a neposlouchal.

„Dobýt hrad, zabít Bohdala,“ pokračoval Stach.

Lišek se vytrhl ze zamyšlení. „A jak to chceš udělat?“ zeptal se.

„Normálně. Přijedu a z moci knížecí Bohdala obviním a nechám zajmout.“

„Počkej,“ zarazil se Lišek, „to myslíš vážně? Přijedeš před bránu Bohdalova hradu, oznámíš Bohdalovi, že už není kníže a že se ti má vydat na milost a nemilost?“

„Jo,“ kývl Stach, „a venku mu hned useknu palici. Nebudu se s tím nimrat. Nějaký věšení nebo upalování. Potom vyplením a vypálím hrad…“ Stach se zarazil.

„Svůj hrad? Pokud si pamatuju, kníže Vlastislav ti ho dal za věrné služby,“ opravil Lišek Stacha.

„Splet jsem se,“ opravil se Stach. „Zaberu hrad a potom…“ Odmlčel se.

„Co potom?“

„Potom se přece ožeru.“

Chvíli bylo ticho.

„Docela dobrý plán,“ souhlasil Lišek, „i když bych ho možná trošku poopravil, pokud dovolíš.

Stach mlčel a rozhodoval se.

„Pokud nezměníš ten chlast, tak souhlasím,“ pronesl nakonec. „Vyrazíme hned, co dojím snídani.“

Nevyrazili hned. Museli se připravit, vymyslet to, secvičit, a nakonec vyjeli pozdě odpoledne.

Vyhnuli se městu a projížděli zarostlou krajinou. Když přijížděli ke hradu, už se blížil soumrak a začínal večerní déšť. Když dorazili k Bohdalovu hradu, zrovna přestalo pršet. Brána byla zavřená.

„Jen seďte a ani se nehněte,“ zavrčel Stach už asi podesáté na svoji chasu. „Hlavně vy,“ kývl hlavou na Dobravu a Černici. „Nesmíte zvednout ani hledí. Musí si myslet, že k němu jede předvoj vojska.“

Nikdo ani nemuknul.

Stach dojel k bráně a zabušil. Chvíli se nic nedělo. Potom se ozvalo shora.

„Co chcete?“

Stach se v sedle zaklonil a dal si ruce v bok. „Knížecí správce této země by si rád promluvil se svobodným pánem Bohdalem.“

„Kdo?“

„Knížecí správce!“

„Kdo?“

„Ty dobytku!!! Nechám tě pověsit za palce a zmrskat jako pouliční běhnu, jestli mi okamžitě nezavoláš Bohdala!!!“ zařval Stach.

Hlava z cimbuří zmizela. Čekali dlouho.

„Chce se mi čůrat,“ zašeptala Černice.

„Mě zase žerou vši a blechy,“ prohodila Dobrava. „Jak v tom můžou bejt celej den navlečení a ještě si v tom libovat?“

„Budete zticha?“ zasyčel na ně Stach.

Konečně se na cimbuří znovu objevila nějaká hlava.

„Kdo jste?“ zeptal se Bohdal.

„Jsem knížecí správce země! Chci mluvit se svobodným panem Bohdalem!“

„Jakého knížete?“

„Knížete Vlastislava! Bratra zesnulého knížete Litomira!“

„Pačeje!?“

„Ano! I tak se mu kdysi říkalo!“

„A vy jste kdo?“

„Jsem pověřený zemský správce! Tady mám průvodní list!“ vytáhl Stach list z rukavice.

Postava zmizela.

„Hlavně ho nezabíjej. Vychutnej si ho,“ přitočil se zahalený Lišek ke Stachovi.

Stach sjel pohledem k Upalovači u boku a s jistým úsilím z něj sundal ruku. „Uvidíme,“ zabručel.

Brána se pomalu otevřela. V ní stál Bohdal a několik kušníků s připravenými zbraněmi.

„Upozorňuji tě, pane, že pokud je to léčka, neodejdeš odsud živý,“ varoval Stacha.

„Pokud si něco dovolíš ke správci, pocítíš hněv knížete,“ zavrčel Stach.

„Mohu vidět list?“

„Jistě,“ podával mu Stach list.

Bohdal kývl hlavou na jednoho z kušníků. Ten doběhl ke Stachovi, převzal list a donesl ho knížeti. Bohdal jej začal studovat. Chvilkami sledoval Stacha a chvilkami list. „Stach Drobek,“ nervózně se zasmál. „To je nějaký vtip, ne?“

„Rozhodně ne, Bohdale.“ Stach si pomalu sundal přilbu a shrnul kapuci od košile. „Jsem tu a přišel jsem si pro tebe.“

Bohdal vyjekl hrůzou a překvapením. Pustil list a udělal několik kroků pozpátku. Noha mu ujela a on si sedl na zem.

„Vojáci svobodného pána Bohdala! Jsem knížecí správce země a tímto vám přikazuju: složte zbraně, pokud nechcete, abych přitáhl s celým vojskem a hrad vypálil do základů!“ otočil se Stach na vojáky.

„Neposlouchejte ho! Je to ďáblův spratek! Sami vidíte, že je to obživlá mrtvola! Ďáblovo mámení!“ zakřičel Bohdal ze země.

„To říká někdo, kdo se s ďáblem sám spřáhl a před jeho služebníky na krudomském náměstí poklekl?“ vysmál se Stach Bohdalovi.

„Ne, ne! Tak to nebylo! Co jsem měl dělat?“ koktal Bohdal. „Neposlouchejte ho! Okamžitě zavřete bránu!“ Odstrkoval se nohama a v bahně couval po zadku do bezpečí.

„Tři dny!“ zvedl Stach tři prsty. „Máte tři dny na to, abyste se podřídili právoplatnému vládci této země!“

„Jdi do prdele, Stachu!“ zvedl se Bohdal. „Zavřete bránu!“ poručil svým mužům.

Ti ho váhavě poslechli.

Lišek dojel k bráně, seskočil z koně, vzal list od knížete a došel s ním ke Stachovi. „Tady máte, pane správce.“ Podal mu list.

Stach si přehrnul kapuci, nasadil přilbu a převzal list. „Budu ho ještě potřebovat?“ zeptal se.

„Je tu ještě pár hradů, které bude potřeba přesvědčit.“

„Jedeme,“ ukázal Stach rukou. „Myslíš, že to zabralo?“

„Určitě. Bez Raby je ztracený. Bude se klepat v hradu a mezitím se mu rozuteče i ten zbytek posádky. Pak si pro něj můžeš dojít.“ Lišek kývl na pytel, který měl Stach přehozený před sebou.

Stach chytil pytel a pohodil ho směrem k bráně. Pytel se nárazem rozevřel a vevnitř se objevil chumel dlouhých černých vlasů a Rabův plášť, všechno zabarvené zaschlou krví.

„Ať ví, že Raba už mu nepomůže.“ Stach otočil koně.

Vraceli se přes město. Když projížděli náměstím, Stach pozoroval radnici. Měla zatlučené dveře a vymlácená okna. „Zajímalo by mě, kde je teď Ctirad a ostatní konšelé.“ Stach natočil koně směrem k radnici a zastavil.

„Kde jsou konšelé, to nevím, ale Ctirada máš támhle,“ ukázal Lišek na postavy válející se na konci náměstí.

Stach pootočil koně a dojel k opilcům. Zastavil kousek před nimi. „Ctirade?“ zeptal se.

Nikdo se ani nepohnul.

Stach sesedl z koně a začal prohlížet bezvládné postavy. „Mám já tohle zapotřebí?“ bručel si pro sebe. „Lišku, pojď mi pomoct!“

Lišek sesedl z koně a ukázal na nejšpinavější postavu. „Tipuju, že to bude tohle,“ ukázal.

Stach s Boříkem a Běškem přehodili rychtářovo tělo přes Boříkova koně.

„Co s ním chceš dělat?“ zeptal se Lišek.

„Nevím. Ale myslím, že mu to dlužím,“ odpověděl Stach.

„A chce to?“

„Na to se ho zeptám, až vystřízliví.“

Cestou zpět ještě objeli celé náměstí. Stach najel koněm do lidí okolo kašny a donutil je poodstoupit.

„Je tohle opravdu, co chcete?“ zavolal na ně. „Žrát a chlastat jako prasata! A potom jít na porážku?!“

„Jasně! Přesně tohle chceme!“ ozval se někdo z davu, zatímco jiný hodil po Stachovi hrst bahna. Bahno se rozprsklo Stachovi po brnění.

Stach sledoval v davu lidí, kdo to byl, ale všichni vypadali stejně. Drahé, ale špinavé a roztrhané šaty, odulé obličeje pokryté vyrážkou a špínou, vlasy slepené a plné vší.

„Jak prasata. Jako prasata! Jen vás pověsit za nohy a rozpárat vám břicha!“ Stach trhl uzdou a donutil koně se točit dokola. „Co to je za život?! Celej den chlastat a žrát?!“

„Táhni! A co si myslíš, že jsi ty?! Zmiz odsud, tady nemá žádnej rytíř žádný právo! Už jsme svobodní! Budeme si na tebe stěžovat v Práhu a Přízrak ti natrhne prdel!“ ozývalo se z davu.

Stach přestal točit koně a zajel ke kašně. Chvíli pozoroval masivní kusy černého obsidiánu, které tvořily tělo kašny.

„Rozbít tohle ďáblovo mámení na kusy,“ syčel vztekle. Potom jeho zrak sjel na sloup uprostřed kašny. Tvořilo jej tisíce hlav vytesaných z černého kamene. Oči z černých obličejů ho nenávistně pozorovaly.

„Jsem Stach a jsem správce Bohemie!“ Stach otočil koně směrem k davu. „A jménem knížete Vlastislava vám zakazuju používat tohle ďáblovo mámení!“

„Jménem koho?“ ozývalo se z davu. „Jménem jakého knížete? Kdo to je? Tak už ses vypovídal a vypadni! Máme žízeň! Chceme chlastat! Nezdržuj!“ řval na něj dav.

Stach pod přilbou zrudnul vzteky. Potom se rozjel do davu. Uskakovali mu, ale sotva projel, zase se vrátili a znovu se vrhli ke kašně. Stach dojel na konec náměstí a otočil koně. Dav lidí si ho už nevšímal. Dál se tlačili ke kašně a vyřvávali svoje přání. Stach stočil koně a dojel ke své skupině. Nikdo nic neříkal. Potichu dojeli do katovny.

Ctirad se vzbudil druhý den ráno. Zmateně bloumal po katovně. „Chci pít,“ dožadoval se každého, koho potkal. Dobrava mu donesla vodu.

„Říkal jsem, že chci pít. A ne, že se chci mejt.“ Vyrazil jí misku s vodou z ruky.

„I na to dojde,“ chytil ho Stach zezadu za špinavý kabátec a táhl ke studni. „Tady to je naše kašna splněných přání,“ vysvětlil Ctiradovi a vylil na něj vědro vody.

Ctirad začal prskat a plivat. „Co chceš, Blahoto? Nech mě na pokoji,“ vztekal se.

„Nenechám,“ vylil Stach na Ctirada další vědro vody, „protože si myslím, že máš na víc, než se válet u kašny a chlastat a žrát.“

Ctirad seděl v bahně, hlavu skloněnou, voda a špína z něj crčely proudem. „Chci žrát a chlastat,“ pronesl umíněně.

Stach vzal dřevěnou misku ze stolu, nabral z hnoje trochu kejdy a misku podal Ctiradovi. „Tak tady máš jídlo i pití.“

Ten jí mrštil přes celý dvůr.

„Najednou ti to vadí? Ve městě tohle žereš normálně, a u přátel ofrňuješ nosánek?“ dobíral si ho Stach.

„Ve městě to voní a chutná jinak,“ odsekl Ctirad.

Stach sebral misku a znovu nabral kejdu. Potom přiskočil ke Ctiradovi, a než ten stihl zareagovat, vychrstl mu obsah misky do obličeje. „Žer, ty prase!“ začal rozmatlávat Ctiradovi kejdu po obličeji. „Jsi prase, co se cpe hovnama.“ Chytil Ctirada za ruku a táhl ho ke hnojišti. „Tady se rochni, ryj tím svým zasraným rypákem hnůj a zapomeň, žes byl někdy člověkem!“

Ctirad se cukal a zmítal, až se nakonec Stachovi vysmekl.

„Nech mě na pokoji! Co po mně chceš?“ Nejistě se postavil na nohy.

„Co chci? Aby ses sebral a dal se dohromady.“

„A proč?“

„Proč? Proč?“ rozhazoval Stach rukama. „Já vlastně ani nevím proč. Protože si myslím, že je to správný.“

Ctirad se kymácel a snažil se udržet rovnováhu. „A co mám jako dělat? Už nejsem nic. Byl jsem rychtářem. Měl jsem úctu a dobrou pověst. A když se mi konečně začalo dařit, přišlo tohle,“ ukázal k Práhu. „A jsem zase dole. Zase na dně,“ sklonil hlavu.

Stach měl pocit, že by měl něco říct, ale nevěděl co. Tak se otočil ke dveřím a rozpačitě pokrčil rameny.

„Co mu mám říct?“ zeptal se Liška, který se opíral ramenem o futra dveří.

„Nech ho být. Je to slaboch, fňukna. Ať si táhne do města, chlastat chcanky a žrát psí hovna,“ odpověděl mu Lišek.

Stach mávl rukou, nechal Ctirada Ctiradem a šel do katovny. Sedl si na stoličku a pozorovali bývalého rychtáře. Ten se chvíli komíhal dopředu dozadu a potom se vrávoravě vydal ke katovně.

„A co mám dělat?“ zeptal se, když doklopýtal, a sedl si na práh. „Nikdo už nechce rychtáře a městskou radu. A abych odjel za hranice Proklaté země a začínal někde jako někdo neznámý a přivandrovalec?“

„Proto je dobře, žes přišel sem, za přáteli. Tady se určitě něco najde,“ odpověděl Stach.

„Kydat hnůj nebo pást vepře? Díky, ale na to už jsem moc starý a mám svoji hrdost.“

„Pořád je to o stupínek výš, než se válet ožralý ve škarpě. Na to hrdost máš?“ zeptal se Lišek.

„Nemám. Ale v tu chvíli je mi to alespoň u prdele.“

„Hele, Ctirade, nemůžu ti nabídnout nic než pot, slzy a obyčejný jídlo. Ale je to poctivý jídlo. Záleží na tobě. Podruhý tě přemlouvat nebudu.“

„A můžu si to rozmyslet?“

„Nikoho tu nedržíme násilím. Každý může odejít, kdy chce, ale počítej s tím, že podruhý tě už z těch sraček tahat nehodlám.“

Ctirad pokýval mírně hlavou. „Dobrá. Zůstanu tu na pár dní. Ale pokud na mě budeš křičet, tak počítej s tím, že ti uteču,“ varoval Stacha.

„Nebudu na tebe křičet a mlátit tě budu jen plochou stranou meče,“ souhlasil Stach. „Dáš si polívku, nebo budeš ještě zvracet?“

Ctirad pokrčil rameny.

Další den vzbudil Lišek Stacha ještě za tmy. „Bohdal nás podvedl. Tedy přelstil,“ třásl s ním.

„Co?“ snažil se Stach otevřít oči.

„Bohdal nás přelstil,“ opakoval Lišek.

„Přelstil?“

„Ujíždí pryč ze svého hradu. Pryč ze země.“

„Kam jede?“

„To nevím.“

„Kolik má s sebou mužů?“ protíral si Stach oči.

„Nevím. Nevím nic. Jen to, že vyjel už včera.“

„A jak to víš?“

„Jak asi? Víš, že se v noci nudím a chodím na procházky. Tak jsem se potloukal po městě a potom mě napadlo se podívat na hrad. A poslouchal jsem, jak se strážný baví, jestli mají utéct, nebo se ti vzdát, když už Bohdal ujel.“

„Máme hrad,“ jásal Stach, „teď už se nám zbytek vojska v klidu vzdá.“

„Stachu,“ vytřeštil Lišek oči. „Co tvoje pomsta?“

„Ha. Přišel o všechno – o hrad, o Rabu, o čest. Už nemá nic, jen mrzkej život. Ať si s ním vytře zadek.“

„A co moje pomsta?“

„Kašli na ni,“ mávl Stach ospale rukou a znovu se položil do postele.

„To ne.“ Lišek se zamyslel. „Určitě s sebou Bohdal vzal hodně peněz. Zlato, šperky, diamanty. Pravé zlato, kterým můžeš zaplatit i jinde než v Proklaté zemi.“

„Máš pravdu, musíme se pomstít.“ Stach vyskočil z postele. „Kde mám meč a brnění? Vzbuď všechny, ať jsou připravení, než se najím. Dobravo, namaž mi na cestu pět krajíců chleba se sádlem a hodně cibule,“ poroučel.

Vyrazili ještě za tmy. Hnali koně velkou rychlostí. Za hranicemi Proklaté země se Ctirad zhroutil. Spadl z koně a svíjel se v bolestech.

Zastavili a vrátili se.

„Co ti je?“ ptal se Stach.

Ctirad nemluvil a svíjel se dál v křečích. U pusy se mu objevila černá pěna.

„Musí do postele a nějaký odvar. Má otravu.“ Lišek seskočil z koně a strhl si masku. „Pomoz mi s ním na koně.“

„Ten už to má za sebou.“ Stach chytil Ctirada a hodil ho přes sedlo koně. „Nemá to cenu.“

„Doženu vás.“ Lišek naskočil na koně a chytil Ctiradova koně za uzdu.

„Nezapomeň mu useknout hlavu, až zhebne.“ Stach vyrazil po stopách Bohdalova kočáru. Po několika krocích zarazil koně. „Pochodeň,“ poručil.

Trvalo chvíli, než zapálili pochodeň. Stach popojel stranou a posvítil si. Na cestě leželo tělo a o kus dál další. Stach seskočil z koně a přiblížil se k němu.

„Je to mor. Nedotýkejte se ho, pane,“ varoval ho Bořík.

Stach se zastavil a pohledem zkontroloval další ležící postavy v okolí. „Tak mimo Proklatou zemi řádí mor?“ bručel si překvapeně. „Možná můžeme být rádi, že se sem poslední dobou nikdo nehrne.“

Vyrazili dál. Cesta jim ubíhala. K polednímu je dohnal Lišek.

„Mrtvej? Škoda ho,“ komentoval Stach Liškův příjezd.

„Když jsem odjížděl, ještě žil. Dal jsem mu něco na dávení a hlídá ho Dobrava s Němákem. A s Kulhavcem.“

Stach trochu poodjel a přitočil svého koně k Liškovu. „Viděl jsi ty mrtvoly u cesty?“ zeptal se Liška potichu.

„Všiml jsem si jich, ale nechtěl jsem se zdržovat.“

„Bořík říká, že je to mor, a napadlo mě, že Ctirad…“ nedokončil. „Nechtěl jsem to říkat nahlas, aby se ostatní nevyděsili.“

Lišek mírně zavrtěl hlavou.

„Ne. Nemyslím si, že to je mor. Myslím, že je to spíš otrava.“

„Ty mrtvoly byly čerstvý.“

„Usekl jsi jim hlavu?“

„Bál jsem se,“ přiznal Stach.

Lišek pokýval hlavou.

„Nejspíš je sežerou divoký prasata dřív, než je postihne zombiismus. Pokud je to mor, prasatům to neublíží.“

„A otrava?“

„To poznáme. Ale zvířata jsou v Proklatý zemi jiná než jinde. Třeba na ně jed nepůsobí.“

„Ať je to, co je to, modleme se k bohům, ať to hlavně není mor.“ Stach sepjal ruce a zvedl oči k nebi. „Morano, ty nositelko neštěstí a smrti, sešli na nás cokoli, jen nás netrap v těchto chvílích morem a neštovicema,“ pomodlil se rychle a pobídl koně.

Vjeli do hustého lesa. Stopy kol Bohdalova kočáru byly hluboké a čerstvé. Za nejbližší zatáčkou vůz uviděli. Jel pomalu. V závěsu za ním pár koní bez jezdců. V úzké cestě ho nemohli objet, tak ho sledovali z bezpečné vzdálenosti.

„Něco mi tu nesedí.“ Stach přijel k Liškovi.

„Mně také ne. Nemá doprovod,“ souhlasil Lišek.

„Myslíš, že mu všichni utekli?“

Lišek vrtěl hlavou.

„Vždycky se najde pár jedinců, kteří jsou svému pánovi věrní až za hrob. Jako psi. I u Bohdala takoví byli. Neopustili by ho za žádné zlato na světě.“

Stach se přiblížil k vozu. „Koně bez jezdců. I kdyby utekli, odjeli by na koních,“ přemýšlel nahlas, když ho Lišek dohnal.

„Budou uvnitř,“ odpověděl mu Lišek.

„S Bohdalem?“

„Ano. Tenhle kočár je celý z dubového dřeva, pobitý železnými pásy. Je to speciálně dělaný kočár proti přepadení. Má střílny, ze kterých může jeho osádka střílet šípy na všechny strany. Proto Bohdal vzal rytíře dovnitř.“

„Tak to bude oříšek,“ mračil se Stach.

Jeli za kočárem hodnou chvíli, než konečně vyjeli z lesa. Rychle vyrazili a objeli kočár. Stach sekl vedoucího koně do krku. Ten se vzepjal a padl k zemi. Ostatní koně se plašili a snažili se rozutéct, ale těžký vůz a váha mrtvého koně je donutily zastavit.

V bezpečné vzdálenosti obstoupili kočár.

„Tak. Vůz jsme zastavili, a co dál?“ zeptal se Bořík.

Stach nevěděl.

„Je nás moc málo,“ konstatoval Lišek.

Stach se ušklíbl. Vedle Liška měl s sebou ještě Boříka, Běška a Černici. Dost málo na dobytí opevněného vozu plného rytířů. „Přece ho nenechám utéct,“ zuřil potichu.

„Je to marné,“ vysvětloval Lišek. „Je celý z dubového dřeva a pobitý silnými pláty železa. Pokud bychom se k němu chtěli dostat, bude nám to trvat mnoho hodin, možná i dní. Za tu dobu mu přijede pomoc.“

„Odvezeme ho někam na neznámé místo. Tam budeme mít čas.“

Lišek zavrtěl hlavou. „I s tím se počítalo. Zevnitř vozu se dají zablokovat kola. Nepohneme s ním, ani když spojíme všechny koně.“

„Ten vůz musí být hrozně těžký.“

„Proto ho táhlo dvanáct koní.“

Stach si znovu prohlížel vůz. Zamyšleně se drbal na krku. Stále mu mezi prsty zůstávaly kousky pryskyřice, kterou Lišek lepil masku.

„Dá se k němu přiblížit z nějaké strany, aniž by na nás mohli vystřelit?“

„Nevím. Všude jsou ty skryté střílny.“

Pomalu se stmívalo. Stach a ostatní byli čím dál nervóznější.

„Jsme mimo Proklatou zemi.“ Běšek si sundal přilbu a otíral si zpocené čelo. „Co když mu někdo jede na pomoc? Určitě poslal posly, že jede. A navíc, za chvíli je tu tma.“

Stach pořád přemýšlel a stále měl pocit, že mu něco uteklo. „Kde je kočí?“ zeptal se.

„Asi taky vevnitř.“

Stachovi to najednou došlo. „V tom kočáru nikdo není. Jen Bohdal a možná jeden nebo dva rytíři,“ uvědomil si.

„Nerozumím,“ nechápal Lišek.

„Ty mrtvoly, co jsme objevili ráno, byli Bohdalovi lidé. Nezemřeli na mor. Bohdal je nechal zabít.“

„Proč by to dělal?“

„To nevím. Třeba si myslel, že je už nepotřebuje. Ale byli to jeho vojáci.“

Lišek přemýšlel. „Jsi si jistý?“ ptal se.

„Nejsem, ale je jen jedna možnost, jak to zjistit,“ rozhodl Stach. „Bohdale!“ zavolal.

Uvnitř kočáru bylo ticho.

„Bohdale, vím, že tam jsi! Máš to marný! Přišel jsem si pro tebe!“

„Táhni k čertu!“ ozval se z kočáru Bohdalův hlas.

„To by bylo směrem na druhou stranu!“ posmíval se Stach. „A hlavně! Je to tvůj páníček, ne můj!“

„Zmizni mi z očí, ty špatně pověšená kreaturo! I s tím tvým samozvaným knížetem! Nikdo ho neuznává! Nemáte žádné právo a žádnou moc!“

„Neříkej! Tvůj hrad už mám, teď ještě tebe!“

„Hrad si klidně sežer, stejně už je k ničemu, za pár let to všechno zmizí, a mě nedostaneš, i kdyby ses podělal! Nemáš nic, jen pár podělaných vojclů, ale mně sem jede na pomoc na padesát ozbrojených pánů!“

„A kde bys je sebral?!“

„Od Vraniše!“

Stach vraštil čelo a snažil se vzpomenout. „Toho neznám! To je nějakej sedlák?!“

„Je to můj příbuzný! Na severu! Takže to vzdej a vypadni, než si tě jeho vojáci podají!“

„Lžeš!“

„Je to na tobě, ty oživlá mrtvolo! Ale pamatuj si, že podruhé si pořádně zkontroluju, že se houpeš! Nebo tě nechám upálit! To se mi bude líbit víc!“ posmíval se Bohdal.

Stach zuřil.

„Nemá to cenu,“ otočil se na něj Lišek. „Ať lže nebo nelže, nedostaneme se k němu. Ne v tolika lidech. I kdyby tam byl jen on sám, rozstřílí nás samostříly dřív, než se dostaneme k vozu. A i kdybychom se k vozu dostali, co potom? Budeme se prosekávat tlustými fošnami pobitými železem?“

„Toho šmejda zabiju, i kdybych měl při tom sám zhebnout,“ rozhodl se Stach a seskočil z koně. Vzal si ze sedla kulatý štít a pomalu sestupoval k vozu.

Chvíli se nic nedělo, pak najednou zarachotila spoušť kuše a zasáhla Stacha na břiše, pod štítem. Projela plátem brnění, roztrhla drátěnou košili a zůstala zaražená v prošívané vestě, kterou měl Stach ještě pod košilí.

Stach zlomil štítem šíp a pokračoval v chůzi.

Znovu se odklopila malá střílna ve voze a Stach instinktivně mávl štítem. Šíp se do něj zabořil a projel jím jen pár centimetrů od Stachovy ruky.

Stach odhodil štít a rozběhl se. Těsně před vozem sebou smýkl na zem do bahna.

„Tak ses dostal k vozu!“ posmíval se Bohdal. „Prostě tě sestřelím, až budeš utíkat zpátky!“

Stach ležel a odhadoval situaci. Ležel skoro pod vozem. Jak předpokládal, žádná střílna tam nebyla. Pouze skrytý východ.

Stach se doplazil pod vůz a opatrně jej zkusil. Byl zajištěný zevnitř.

„Ale, Stachu! Snad si nemyslíš, že budu tak hloupý a nechám to tady otevřené!“ smál se Bohdal.

Stach nechal východ východem a sledoval kola vozu. Jejich nápravy mizely ve voze. Tam je asi Bohdal zablokoval. Stach se vyplazil zpod vozu ke kozlíku. Postavil se mezi koně a prohlížel si vůz.

Opratě mizely v zavřeném okénku ve voze. Kočí mohl řídit vůz zevnitř a přitom být krytý.

Stach se vyšplhal na kozlík, odsekl opratě a zavelel koním. Koně zabrali, ale kola se ani neotočila.

„Jen zaber, zaber. Náprava praskne a potom s tím už vůbec nehneš,“ posmíval se Bohdal.

Stach se podíval na své druhy. Stáli v bezpečné vzdálenosti a občas mu zamávali na povzbuzení.

Stacha znovu zasvědil krk. Znovu si po něm přejel a znovu sloupl trošku pryskyřice. Chvíli ji žmoulal v prstech a prohlížel si ji. Potom se mu na obličeji rozhostil zlomyslný úsměv.

Zvedl desku lavice kozlíku a spokojeně se usmál, když našel to, co potřeboval. Vytahal deky, kterými se přikrývali ve stájích koně, pokud byli přehřátí, a nějaké nářadí na opravu vozu. To vše hodil na střechu.

Jak předpokládal, i zde byl vůz pokryt plechem a pláty železa.

Deky jednu po druhé začal roztahovat a spouštět tak, aby zakrývaly střílny. Nahoře je zamotával a připevňoval k vystouplým nýtům, očkům a dokonce i ke kusu řetězu, který byl nejspíš připraven na upevnění případného nákladu na střeše.

Když byl hotov, spokojeně se postavil a zamával na své druhy. Teď byl Bohdal oslepen.

Ostatní se začali váhavě přibližovat. Stach odsekal zbytky postrojů koní a odehnal je pryč.

„To je celá tvoje kořist! Pár koní!“ hulákal nervózně Bohdal. „To jsi mě teda dostal!“

Stach seskočil dolů a pomalu obcházel vůz. Mezitím přišli ostatní.

„Jsme sice tady, ale tohohle ptáčka z klícky nevyloupnem,“ zašeptal Lišek.

„To ne,“ potvrdil Stach.

„Tak co chceš dělat? Za chvilku je noc.“

„Za chvilku už bude tohle kuřátko upečené,“ pošeptal jim Stach. „Nasbírejte větve. Hlavně chroští a slámu. Naskládejte to pod vůz.“

Všichni na okamžik strnuli. „Že nás to hned nenapadlo!“ Užasle se po sobě podívali.

Ozvalo se škrábání. Stach se podíval na vůz. V jednom místě se deka nadouvala, jak se Bohdal snažil mečem volnou látku strhnout nebo propíchnout.

Stach potichu vytáhl meč a přiblížil se k tomu místu. Deka byla tlustá, tak ji Stach musel dole přidržet.

Ve chvíli, kdy Bohdalův meč projel dekou, máchl Stach rukou.

Těžký jedenapůlručák sekl do meče hned za záštitou. Ozval se třesk a Bohdalův meč se zlomil.

„Dobrá práce,“ pochválil Lišek

Stach sledoval kus meče u svých nohou. „Dobrá,“ pochválil se. „Pokud je opravdu rytíř, musí mu být, jako by mu probodli srdce.“

Lišek se podíval na vůz. „Nemá srdce,“ zavrtěl hlavou, „ale strach ze smrti má.“

Ve voze bylo ticho. Bořík, Běšek a Černice donesli první hromádku dříví a složili ji pod vůz.

„Stachu? Jsi tam?“ ozval se Bohdal.

„Jsem.“

„Možná bychom se mohli dohodnout.“

Stach mlčel.

„Slyšíš? Mám dost zlata. Vykoupím se.“

„Znám tvoje zlato.“

„Ty myslíš těch tisíc zlaťáků pro knížete? To byl Rabův nápad. Já mu to rozmlouval.“

Stach se ušklíbl. „Takže ty by ses raději nechal odvést v řetězech ke knížeti?“

Bohdal na chvíli zmlkl. „Co to tam děláš?“ zeptal se po chvíli.

„Já nic. Ale tvoji bývalí poddaní skládají pod vůz dřevo a roští.“

„Ty mě chceš upálit?“ vyjekl vystrašeně Bohdal.

„Ne. To nepůjde. Ale zaživa tě upečeme.“

„Ne, Stachu, to nemůžeš. Jsem rytíř.“

„Jsi hovno,“ odsekl Stach.

„Stachu, prosím. Tohle přeci nemůžeš. Mám mocné přátele.“

„Bohdale, nemyslím si, že tě budou postrádat.“ Stach přisunul nohou dřevo pod kočár.

„Musím mluvit s knížetem.“

„Kníže Litomir je mrtvý. A knížete Vlastislava neuznáváš. Sám jsi to před chvílí vykřikoval.“

„Nemůžeš mě zabít, Stachu. Tohle nejde.“

„Myslíš?“ Stach sáhl k pasu pro křesadlo.

„Můžu já?“ zeptal se Lišek.

Stach spustil ruce.

„Myslel jsem, že oheň nesnášíš,“ podivil se.

„Dneska ho miluju.“ Lišek vytáhl Stachovi z rukou křesadlo a troud. „Bohdale?“ zavolal.

„Kdo je to?“

„To jsem já. Lišek.“

Bylo slyšet, jak Bohdal zalapal po dechu. „Lišku, starý příteli. Ty žiješ?“

„Ty svině! Ty uctívači prasečích hoven! Ty se mě nikdy neodvažuj nazývat přítelem,“ zasyčel Lišek tak nenávistně, až i Stach o krok ustoupil.

„Lišku, prosím, odpusť mi. Lišku…“ naléhal Bohdal.

„Mám v ruce křesadlo a troud a neodpouštím a nezapomínám.“ Lišek křísl křesadlem.

V přítmí, které mezitím nastalo, křísnutí křesadla osvítilo okolí a Bohdal vyjekl. „Lišku, prosím. Vykoupil jsem tě. Zachránil jsem ti život.“

„Každý den. Každý den, kdy jsem zažíval tvoje týrání, jsem se modlil za smrt. Každý den jsem musel sledovat tvůj odulý ksicht, který svítil vzrušením, když jsi mě mučil. Každý den, tolik let.“ Lišek křísl znovu křesadlem a zachytil jiskru do troudu.

Bohdal začal hystericky ječet.

„Běžte raději všichni pryč.“ Stach poodhrnul plátno na voze a zastrčil do oka dveří zákolníček, který našel v bedně s nářadím. „Protože až vzplanou ty deky, mohl by zase začít střílet.“ Stach ohnul svojí velkou silou zákolníček, aby jej Bohdal nemohl náhodou nějak uvolnit a utéct.

Lišek rozfoukával troud, zatímco Stach zajistil dveře i na druhé straně vozu. Když se vrátil, oheň se pod kočárem začínal rozhořívat a Bohdal pořád ječel. Lišek seděl kousek od ohně, tvář měl nehybnou jak americký domorodec a vychutnával si to.

„Pojď kus dál, ať tě nestřelí šípem,“ varoval ho Stach.

„Jsem upír, tak pokud nebude mít ten šíp stříbrný hrot, tak by mi to vadit nemělo.“

Stach se zapotácel. „Já riskuju svůj život!“ zařval. „A přitom jsi to mohl udělat ty.“

„Mohl,“ pokrčil Lišek rameny, „ale to bys mi nejdřív musel říct, co máš za lubem, a ne se vrhnout sám proti tomu kočáru.“

Stach stál a přemýšlel.

„Uhni, nevidím na oheň,“ ukázal mu Lišek rukou.

Stach uhnul a sedl si vedle Liška. „Rozhodl jsem se, že budu taky upír,“ odpověděl na Liškův překvapený pohled. „A říkám si, že pokud takhle Bohdal ječí, určitě nenatahuje tětivu samostřílu.“

„To je asi pravda. Ale nemusí nic natahovat. Pokud vím, v tomhle voze je standardní výbava pěti kuší.“

Stach znervózněl a zvedl se.

„Dělám si legraci,“ usmál se Lišek.

„Jenom čtyř,“ dopověděl, když se Stach znovu posadil.

Noc, kdy zemřel Bohdal, nazvali nocí chcípajícího hejkala. Bohdal ječel dlouho do rána. Schválně udržovali malý oheň, aby se Bohdal neudusil rychle kouřem, a vyplatilo se to. Byla to dlouhá noc, ničím a nikým nerušená, a oba si svoji pomstu užili. Když konečně k ránu jekot a nářek utichl, nechal Stach oheň pořádně rozhořet a společně odjeli domů.

Ctirad k jejich překvapení přežil a docela rychle se vzpamatoval.

Další den zabušil Stach na brány krudomského hradu, a těch pár zbylých obyvatel hradu, kteří neutekli, mu otevřelo bránu a složilo mu slib věrnosti. Stach se stal oficiálně pánem Krudomu a okolí, i když mu to, jak občas poznamenal, bylo stejně k hovnu.

Další den si zajel na místo Bohdalova skonu. Kočár byl z větší části shořelý, ale zlato a stříbro, které v něm bylo, ve velkém množství propadalo a díky velkému žáru i místy proteklo skrz železné pláty. Bylo toho tolik, že Stach nejenže zaplnil proutěné koše zavěšené na náhradního koně, kterého vzal s sebou, ale i pytel, který hodil na svého koně, a vracel se zpátky. Cestou se rozhodl, že bohatství má dost, tak zlato a stříbro zahrabal pod jedním dubem. Po hodině cesty si to rozmyslel, vrátil se, poklad vykopal a znovu naložil. Znovu ho zakopal na lepším místě, a zase si to rozmyslel. Když už to takhle udělal potřetí, přestalo ho to bavit. Dovezl tedy poklad do krudomského hradu, tam ho v pytlích zastrčil pod postel a šel se najíst.

Byl to jeho asi nejlepší nápad, protože někdy, když v noci nemohl spát, rozsvítil svíčku, nadzvedl matraci a skrze prkna sledoval to bohatství. Ale to dělal jen v těch případech, kdy vedle sebe neměl společnost. Takže vlastně skoro vůbec.

Kapitola pátá – Nový úkol (15. 9. 1402)

Co Stach slíbil, to splnil. Většinou.

Slíbil, že se pomstí Rabovi – to splnil.

Slíbil, že zabije Bohdala – splněno.

Potom slíbil, že se ožere. To splnil několikrát.

Bohdal měl velké zásoby jídla a pití. Přitom sám ve své lakotě žil skoro asketickým životem. Pil málo a jedl střídmě. Stach ne.

První tři dny a tři noci prochlastal. Potom se dva dny léčil a potom to celé zopakoval. Dva dny chlastal a tři dny se z toho dostával. Další den znovu začal pít, ale o půlnoci překvapivě odpadl.

Ráno Stacha bolela hlava. Měl nejasné podezření, že mu některý ze sloužících místo kvalitního alkoholu nosil ke konci pijatiky to nejlepší víno z kašny splněných přání. A co to bylo za víno, Stach už dávno věděl. Zvedl se mu žaludek.

Rychle se nahnul pod postel a vytáhl nočník. Dřív by se vyzvracel jen tak na podlahu, ale v poslední době tak nějak zestárl a začal být více pořádkumilovný. Ze žaludku vydoloval jen nějaké šťávy. Sedl si na postel a jen tak ze sedu vykonal do nočníku malou potřebu.

„Dobravo?“ sáhl za sebe. Nahmátl prázdné místo

„Plemeno hadí,“ zabrblal. „Dobravo!“ zařval z plných plic.

Dveře se po chvilce otevřely a Dobrava nesla tác s pivem a hrncem kouřící polévky.

„Je to to, co jste si přál?“ zeptala se.

„Jsi poklad,“ přiznal. Zapýřila se radostí. Nohou mu přistrčila malý stolek a položila na něj tác.

„Je tu posel od knížete,“ řekla a sklonila se pro nočník.

„Kdy přijel?“ Stach si opatrně srkl česnečky.

„Už včera. Ale byl jste…“ nemohla si vzpomenout na to správné slovo.

„Indisponován,“ napověděl jí.

„Ne. Ožralej.“

„To je to samý,“ zavrčel.

„Aha. Tak jste byl in… in…“ nemohla to ze sebe dostat. „Prostě jste byl ožralej jak rybníkář Žatek. Tak se rozhodl vás nevyrušovat.“

„Zavoláš mi ho?“ zeptal se.

„Čeká za dveřmi.“

Stach pokynul a Dobrava otevřela dveře. Posel vstoupil. Byl oblečený celý v bílém. Což ovšem asi platilo jen do chvíle, než vyjel od knížete. Nyní jeho plášť i kusy oblečení, které zakrývaly brnění, pokrýval prach a bláto cest. Na přilbici měl posel připevněná holubí křídla.

„Tohle nosíš pořád?“ ukázal Stach na poslův ohoz.

„Kníže Vlastislav si to přeje,“ mírně se ušklíbl posel a podal Stachovi zapečetěný dopis.

„Pačej prostě nikdy nic nebude brát vážně.“ Stach zkontroloval pečeť.

„Má to být znak mého úřadu. Aby každý věděl, že jsem posel od knížete.“ Posel se narovnal a jen mírně mu na tváři přejela známka nevole, když Stach nazval knížete Vlastislava Pačejem.

„A aby každej věděl, koho střelit, když bude chtít získat zprávy, které knížecí poslové vozí,“ bručel Stach. Zlomil pečeť a začal pročítat dopis.

„Lišku!“ zavolal, když dočetl.

Lišek čekal za dveřmi a okamžitě vstoupil. „Pane zemský správce,“ uklonil se Stachovi.

„Ještě ty začínej s komedií,“ zvedl Stach oči v sloup a podal mu dopis od knížete.

„Na, čti,“ poručil.

„Je to jen pro oči zemského správce,“ zvýšil hlas posel.

„Sklapni,“ houkli na posla Stach i Lišek současně.

„Píše mi, že Vrček je loupežníkem někde v Panonské východní Marce,“ vysvětloval Stach.

„Zrovna to čtu,“ pokývl Lišek. „Nepíše, že je loupežník. Ale že je slizuňkář.“

„Vím, co je slizuňkář,“ odsekl Stach.

„To neznamená rovnou, že je loupežník. Třeba jen paběrkuje.“

„Ne. Vrček nebude paběrkář. Je to slizuňkář se vším všudy. Láká pocestné, a dokonce celé kupecké karavany do slizuňkových jezírek. Pačej to tam píše,“ ukázal Stach rukou na dopis v Liškových rukách.

Lišek kývl hlavou. „Píše, že to poškozuje jeho důvěryhodnost jako knížete. Prý tam máš jet a vše vyřešit.“

„Okamžitě a veřejně?“

„Píše diskrétně.“

„Hm.“

„To znamená bez rozruchu.“

„Aha. Já myslel, že to znamená to druhý slovo.“

„Exemplárně?“

„Přesně to.“

„Tak to by asi kníže nechtěl. Odkdy se zajímáš o cizí slova?“ zvedl Lišek překvapeně obočí.

„Od tý doby, co jsem zemský správce. Musím být rezervovaný.“

„Myslíš reprezentativní?“

„Je v tom rozdíl?“

„Rezervovaný je upjatý.“

„Tak budu ten druhý.“

„Nejdřív musíš jet do Východní Marky a diskrétně vyřešit problém s Vrčkem.“

„Nikdy jsem ve Východní Marce nebyl.“

„Mluví se tam skoro jako v Severní Germanii. Takže se domluvíš.“

Stach mírně kývl. „Pokud píše, že diskrétně, tak to znamená asi sám.“

„To by bylo záhodno.“

Stach se natáhl po dopisu. „Prý okamžitě,“ praštil hřbetem ruky do pergamenu.

„Pivo, polívku a slaninu si ještě před cestou můžeš dát.“

„To vím taky,“ bručel Stach, „ať mi připraví dva koně. Na druhýho zásoby na deset dní. Tenhle dopis si vezmu s sebou.“ Složil dopis a zastrčil ho pod polštář. „Řádí prý někde poblíž města Hollabrunn. Mám jet nejdřív přes Znoym a tam se připojit ke kupcům, kteří cestují do Vedunie (=Vídeň, pozn. aut.).

„Ten dopis máte zničit. Přede mnou,“ ukázal posel na postel.

„Aha. Tak Pačej nechce být spojován s Vrčkem,“ zvýšil hlas Stach.

„Ano,“ odpověděl posel.

„Dej mu ho. Stejně ti je k ničemu,“ připojil se k poslovi Lišek.

Stach sáhl pod polštář a začal dopis systematicky trhat na malé kousíčky.

„Spokojen?“ Rozhodil kousky po místnosti.

Posel nohou shrnul kousky na hromádku, sesbíral je a hodil do krbu.

„Spokojen,“ kývl.

„Vyřiď tomu spálenýmu ksichtu, že jsem vyrazil okamžitě.“ Stach se zvedl z postele.

Posel kývl a Stach ho pokynutím ruky propustil. V místnosti zůstali jen Stach a Lišek.

„Ty ho chceš zabít?“ zeptal se Lišek Stacha.

„Ne. Je to přece knížecí posel a nemůže za to, že vypadá jak kašpar,“ zavrtěl Stach hlavou.

„Ale ty víš, koho myslím,“ nedal se Lišek.

„Jo, Vrčka?“ Stach si natáhl kalhoty a ze země zvedl prošívanici. „Nevím,“ zamyslel se, „já ho vlastně ani neznám.“

„Vždyť patří k vám. K prokletý dvanáctce.“

„No a? Bylo nás na začátku tři sta. Po boji jsme se rozprchli po světě. Neměl jsem čas ho ani poznat.“

Lišek pokývl hlavou. „Jen si říkám, jestli v tom nemá prsty Trojan.“

Stach kývl. „Víš, že mně to taky vrtá v palici?“ Sáhl po drátěné košili a natáhl ji na sebe. „Člověče, mně ti je po včerejšku blbě, že se na koni asi zebleju jak Viking.“

„Říkám si, jestli se s knížetem nedohodli, že jim budeš dělat assassina,“ přemýšlel nahlas Lišek.

Stach si rovnal košili, aby mu seděla a nezachytávala kroužky za prošívanici.

„Možný to je,“ bručel a několikrát se v košili zahýbal, aby zjistil, jestli mu dobře sedí. „Ale jestli je Vrček slizuňkář, poznám to.“

„Podle vybělený kůže?“

„Podle chůze. Slizuňkáři mají nepravidelnou chůzi. Aby se pod nimi slizuňka neotevřela.“

„Jak to víš?“

Stach se na malý okamžik zamyslel. „Poznal jsem jich pár na severu Bohemie. Ale to byli paběrkáři. Nelákali oběti do slizuňkových tůněk. Ani ty tůňky nedělali. Jen prostě paběrkovali.“

„To ale moc nevynášelo.“

„No jasně, že ne,“ zasmál se Stach. „Kde jsou slizuňkové tůně, věděl každý. A každý se těm místům vyhýbal. Dokonce byly označené a pořád se říkalo, že kníže se chystá je zalít olejem a vypálit. Ale nikdy to neudělal.“

„Tak co tam mohli najít?“

„Byly to staré slizuňky. Když se tam ponořili, nacházeli tam ještě zlato po Keltech.“

Lišek mlčel a čekal s otázkou v očích. „Starý Keltové tam házeli mince jako oběť. Proto, když se slizuňkář někdy potopil až ke dnu a prohrabával ten sliz, tak občas nějakou zlatou minci našel.“

„A ti měli tu kůži vybělenou?“

„Ano. Ona tě slizuňka nerozloží hned. Trvá jí to pár dní. Tak oni se ovázali silnými lany, došli tou nepravidelnou chůzí někam, kde si mysleli, že ještě nehledali, tam zatančili ten svůj tanec smrti, slizuňka si myslela že je to nějaká kořist, tak se otevřela, oni zajeli do toho hlenu, až na dno, tam hrabali pár chvil na dně a v pravou chvíli je jejich kumpáni vytáhli.“

Lišek kýval hlavou. „Docela rád bych jel s tebou. Nikdy jsem ještě žádnou slizuňkovou tůňku neviděl.“

„Jako bažina. Akorát místo bahna je to hnis.“

„Nechceš mi trochu tý slizuňky dovézt? Dal bych ti lahev.“

„Proč ne?“ pokrčil Stach rameny a začal na sebe navlíkat brnění. „Pokud mi slíbíš, že tu někde neuděláš slizuňkovou tůňku.“

„Neboj. Ale napadlo mě, že by se to dalo použít k léčení.“

Teď bylo na Stachovi, aby byl překvapený. „Sliz k léčení?“ opakoval.

„No, jistě. Ještě sice nevím jak, ale určitě bych to rád zkusil.“

„No, je pravda, že to ještě nikdo nevyzkoumal. Slizuňkáři si svoje tajemství drží a jen tak k sobě někoho nepustí. Tak se ani neví, jak je dokáží rozmnožit a udělat další tůňku.“

Lišek zakýval hlavou a Stach dál pokračoval v navlékání zbroje.

„Takhle se cejtím jako chlap.“ Stach se praštil do hrudi a vytáhl Upalovač. „Od upálení Bohdala a potrestání Raby si říkám, jestli jsem nezlenivěl.“

Cesta do Grundu trvala Stachovi deset dní. Dobrý jezdec to zvládl za dva dny. Průměrný za tři. Stach se rozhodl, že si zásoby bude šetřit a jíst bude po hospodách. Ale kdo jel někdy do Vedunie, ví, že hospod je na cestě až moc. A kdyby se Stach nepral, mohla ta cesta být opravdu inkognito.

Takže jedenáctý den se dostal až k cíli své cesty. Měl dobrou náladu, protože v poslední rvačce vyhrál a hlavně, v Grundu byla zase hospoda.

Jinak tam vlastně nebylo skoro nic. Některé chalupy byly opuštěné, z jiných ho sledovaly podezřívavé oči. Stach toho pranic nedbal. U hospody seskočil z koně a čekal. Ale žádný poskok nepřiběhl, aby se o koně postaral. To začalo Stachovi dobrou náladu kalit. Uvázal koně tedy u studny, nalil mu do vědra trochu vody a rozkopl dveře hospody.

„To si musí rytíř sám obstarávat koně?“ zařval dovnitř.

„Jo,“ odsekl mu zevnitř hostinský a utíral si ruce do hadru. „Jsem tu sám a nemám tu jen vás.“

Stach se podezřívavě podíval po lokále. Kromě něj tam seděl jen jeden host. A to zkazilo Stachovi náladu úplně.

„Džbán piva a něco k jídlu. Pro tři lidi, ale na jeden talíř,“ objednal si Stach. Pevným krokem přešel k hostu a sedl si před něj.

„Tak to, že jsem tě tu potkal, mi zkazilo celej den,“ vyčetl mu.

„My se známe?“ podivil se host.

Stach si shrnul kapuci drátěné košile. „Zdravím tě, Baltazare,“ pozdravil naprotisedícího.

„Obávám se, pane, že vás vidím poprvé,“ vraštil Baltazar obličej.

„Hospoda v Krudomu. Městský kat,“ napovídal Stach.

„V Krudomu jsem byl a městského kata jsem tam viděl. Ale co to má společného s vámi?“

„Ale no tak. Možná tenhle obličej vidíš poprvé. Ale setkal ses se mnou. To jsem ale vypadal jinak.“

Baltazar se zamračil. „Ten kat, co mě vodil za nos,“ pochopil. „A máš tu drzost mi přijít na oči?“

„Mám. Co tu chceš?“ zeptal se tvrdě Stach.

„Já jsem tu za obchodem.“ Baltazar uhnul pohledem.

„Ale, Baltazare, nalijme si nezkaleného piva. Jsi tu, abys zabíjel. Nebo ne?“

Baltazar stočil pohled zpátky na Stacha.

„A to ti vadí?“

„Jistě. Nech ruce na stole, nebo se tvoje hlava bude kutálet až do Vedunie.“ Stach ukázal bradou na Baltazarovy ruce, jimž z rukávů vyčuhovaly konce dýk.

„O co ti jde?“ zeptal se Baltazar.

„Mně o nic. Ale tobě jde o život.“

„Mně?“ zeptal se překvapen Baltazar.

„Jsi assassin a chceš zabít všechny ze dvanáctky. Sám jsi mi to řekl.“

„A proč jsem to tedy ještě neudělal?“ otázal se ironicky Baltazar.

„Protože…“ Stach přemýšlel.

„Myslíš si, Stachu, že nevíme, že jsi donedávna bydlel v katovně? A teď jsi obsadil Bohdalův hrad?“ zasyčel Baltazar.

Stach mlčel.

„Kníže Vlastislav nás požádal, abychom tě ušetřili,“ vysvětlil Baltazar.

„Bezuchý Pačej?“ nechápal Stach. „Vy jste s ním mluvili?“

„Jistě. Máme dohodu.“

„Jakou?“

„Tajnou.“

„Když jsem tě viděl naposledy, chtěl jsi Pačeje zabít.“

„Přesvědčili mě, že je lepší, když kníže i ty zůstanete na živu.“

Stach mírně kývl hlavou a povolil ruku na jílci Upalovače.

„Kdo tě přesvědčil? Trojan?“

Baltazar kývl.

„A?“

„Co a?“

„A co?“

Baltazar nechápavě zavrtěl hlavou.

„Nerozumím.“

„Takže tu nejsi kvůli mně?“

Baltazar zavrtěl hlavou. „Ne. To rozhodně nejsem.“

„Vrček?“ nadhodil opatrně Stach.

Baltazar kývl.

„Takže máme stejný zájem.“

„Je ten náš zájem shodný, nebo protichůdný?“ zeptal se Baltazar.

„E?“ zeptal se Stach.

„Zabít, nebo ochránit?“ vysvětlil Baltazar.

„Přijde na to, jak se k tomu Vrček postaví,“ naznačil Stach rukou.

„Alespoň nelžeš,“ kývl Baltazar hlavou. „Ale myslím, že mrtvý je lepší.“

„Pačej to také tak vidí.“

„Kníže Vlastislav? On tě sem poslal?“

„Ne. Kníže mě sem neposlal. Rozhodl jsem se sám. Inkognito.“

„Rozumím,“ kývl Baltazar hlavou. „Nebude to legrace. Ten proklatec je prý nebezpečný.“

Stach chvíli mlčel.

„To je,“ potvrdil.

„Budeme bojovat společně?“ navrhl Baltazar Stachovi.

„Víš, raději ne. Promiň, Baltazare, ale já ti nevěřím. Vím, že mě chceš nechat zabít, a pochopil jsem, že jediný, co ti v tom brání, je knížecí žádost. Ale je dost možný, že pokud bysme bojovali společně, že by se mi mohlo něco přihodit, v čem bys byl naprosto nevinně, samozřejmě.“

„No, jistě,“ potvrdil Baltazar.

„Proto bude lepší, když budeme každý jednat samostatně, aby, pokud se mi náhodou něco stane, nemohl nikdo spojovat s mojí smrtí tebe.“

Baltazar přivřel oči a podezřívavě si Stacha prohlížel. „Někdy mám pocit, že ti vůbec nerozumím, ale možná jen nechápu váš humor. Proto to nebudu řešit. Chápu, že budeme jednat každý za sebe. Chceš se o to pokusit první, nebo až jako druhý?“

„Jako první. Protože po tobě asi žádné přesvědčování Vrčka nebude možné.“

„To určitě nebude,“ potvrdil Baltazar a přivřel oči. „Ale mám pocit, že je zbytečné ho zkoušet přemluvit.“

„To nech na mě. Pokud se mi to podaří, jakou mám jistotu, že se do Bohemie dostaneme živí?“

„Ty relativně vysokou.“

Stach si olízl rty a naklonil se k Baltazarovi.

„Je to chlap, který se postavil samotnému peklu,“ zašeptal důrazně. „Kde jste v té době byli vy?“

„Stachu, věř mi, že kdybychom měli možnost včas vědět, které město ďábel hodlá obsadit, stáli bychom po vašem boku. Ale ono to trochu trvá, než zprávy dorazí na druhý konec světa, víš,“ ušklíbl se Baltazar Stachovi do obličeje.

„Pokud Vrčka přemluvím a cestou se mu něco stane, pamatuj, že skončí naše křehké příměří a místo boje proti peklu vytáhnu proti vám.“

„Nevyhrožuj, Stachu, v téhle hře jsou všechny výhody na naší straně. Ty nevíš, kdo všechno patří do našeho bratrstva, a jen naše blahovůle vás nechává žít.“ Baltazar se odtáhl od Stacha. „I když občas dumáme, proč to vlastně děláme.“

Stach se také narovnal zpátky. Uvědomil si, že Baltazar má pravdu. Vůbec neví, kdo patří mezi assassiny, a proti jejich zákeřnému způsobu boje se nedokázal nijak bránit.

Rozhodl se ustoupit. „Je to druh ve zbrani,“ vysvětloval.

„Je to neustálé riziko.“

„Ne. Víš, proč chci, aby zůstalo naživu těch pár rytířů z Proklaté dvanáctky, Baltazare?“

Baltazar mírně zavrtěl hlavou.

„Myslím si, že pokud bude na zemi chodit ještě pár mužů z Proklaté dvanáctky, tak necháš knížete na pokoji. Ale pokud budou všichni mrtví, bude tě to lákat. Zabít knížete a brána se zavře. To přece stojí za pokus. Ne?“

Baltazar mlčel.

„Tak proto,“ dokončil Stach.

„A co riziko, že pokleknou před Černou branou?“ zvedl hlas Baltazar.

„Zatím věřím, že to nikoho z nás ani nenapadlo. Kromě Hroznaty.“

„Stachu. Víš vůbec, co všechno riskujeme tím, že vás necháváme žít?“ naklonil se k němu Baltazar. „Stačí jeden, jediný z vás. Jediný z té vaší Proklaté dvanáctky. Jeden jediný pokud se rozhodne a poklekne před Černou branou, svět skončí. Konec světa závisí na několika lidech.“

„A ty tomu věříš? Ty věříš, že proroctví o dvanácti přízracích je pravdivé?“

„A co když je? Představ si, že bys byl na mém místě. Jak by ses rozhodoval?“

„A co ty, kdybys byl na mém?“ odsekl Stach.

„Já bych se zabil.“

Stach zalapal po dechu. „Co bys udělal?“ zeptal se Baltazara a naklonil hlavu.

„Spáchal bych sebevraždu. Jako Takla.“

„Já nejsem Takla.“

„Nedošlo vám, vy namyšlení hajzlové, že kvůli vám trpí celá země? Protože, pokud zemřete, ztratí ďábel o vaši zemi zájem. Brána se zavře a bude zase sto let klid. A vaše země bude zachráněna. Ale lidé musí trpět, protože je tu několik sobců, kteří tak lpí na svých ubohých životech, že raději uvrhnou celou svoji zemi do zkázy, než aby položili na její oltář oběť nejvyšší.“

Stach přemýšlel.

„A co porazit ďábla s tou jeho sebrankou nějak jinak? Tak, aby nebylo už žádné za sto let.“

„Obávám se, že ti nerozumím.“

„Zabít ďábla i zrádce.“

„Nemůžeš zabít ďábla.“

„A jak to víš? Démony zabít jde. Tak proč by nešlo zabít jeho?“

„To je jako zabít boha! Rozumíš tomu, co říkáš?“ vyskočil Baltazar od stolu.

„Rozumím. Jen ti říkám, že jestli budu mít možnost ponořit čepel svého meče do těla jednoho z nich, nebudu váhat ani na moment.“

„Stachu.“ Baltazar si opatrně sedl. „Ty to snad nechápeš. To jsou bozi. Jsou nesmrtelní. Můžeš do nich bodat mečem, rozsekat je na kousky, a stejně se ti budou smát do obličeje.“

Stach mírně zvedl ruku se vztyčeným ukazováčkem. „Proč Pán klíčů?“

„Ten, kdo vidí do tvého nitra? Co je s ním?“ nechápal Baltazar.

„Proč je u brány? Proč hlídá vstup do města?“

„Aby tam nevstoupil někdo s nepřátelskými úmysly.“

„A pokud by tam někdo vstoupil, co by tam chtěl nepřátelského dělat?“

Baltazar vraštil čelo, jak přemýšlel. „No, kvůli zabití nějakého démona tam asi nebude,“ uvažoval. „Pán klíčů hlídá něco víc, než jen vstup do města,“ připustil opatrně.

Baltazar dál vraštil čelo a rukou si přes něj přejížděl. Stach se vítězně opřel o opěradlo židle, zatímco mu hostinský donesl další džbán s pivem a tři jídla na jednom talíři.

„Možná máš pravdu,“ řekl nahlas Baltazar. „Možná je alespoň jeden z nich smrtelný. Možná se dají zabít.“

„Možná,“ Stach kývl hlavou. „Najez se se mnou, Baltazare,“ ukázal na jídlo. „Není to proto, že bych byl takovej dobrosrdečnej, ale u tebe člověk nikdy neví, jestli v tom jídle není trocha jedu. Jsi přece assassin, nebo ne?“

„No dovol!“ Baltazar si vzal kus chleba. „Nejsme žádní traviči.“ Zakousl se do jídla. „I když naše dýky otrávené jsou,“ připustil s plnou pusou.

„A jídlo?“

„To také.“

Pojedli, popili a večer se Stach uložil do hostinského pokoje v hospodě. V noci ho trápily těžké sny, až teprve k ránu se uklidnil a usnul tvrdším spánkem. A potom k němu ve snu přišel on.

Sen IX.

„Ty mě chceš zabít, Stachu?“ zeptal se ho muž s korunkou, který seděl na okraji útesu. Bradu si opíral o dlaň.

Stach k němu došel. „Moře?“ rozhlédl se po okolí.

„Ano,“ odpověděl muž.

„Viděl jsem ho jen jednou v životě. V Germanii.“

„Tohle není Germanie.“

Stach se rozhlédl po okolí. To opravdu není Germanie, uvědomil si. Stromy vypadaly jinak. Písek byl takový jasnější a moře modřejší než to v Germanii. O kus dál stála vesnice. Jen chýše s podivnými střechami. Před chýšemi si hrály děti. Koupaly se v moři. Na moře vyjíždělo několik lodic s opálenými muži. U ohniště tančily ženy. Do půl těla nahé, jen sukně z dlouhých trav.

„Tohle je ráj?“ zeptal se Stach.

„Ano i ne,“ odpověděl muž. „I taková místa jsou na zemi.“

„Tak to se sem podívám.“

„Ne,“ zvedl muž hlavu a usmál se na Stacha. „Je to tak daleko, že se sem nikdy nedostaneš.“

„Tak proč mi to ukazuješ?“

„Proč mě chceš zabít?“ zeptal se muž s kroužkem.

„Nejspíš proto, že jsi nepřítel. Proto, že kvůli tobě umírají tisíce lidí. Žes obsadil mé město. Mou zemi.“

„To není tvé město. Ani tvá země.“

„Narodil jsem se tu. Je to moje země. A říkej si, co chceš.“

„Lidi se mají lépe než pod vaší vládou. Nemusí otročit. Nemusí se dřít od rána do noci v potu tváře. Mají vše, co chtějí.“

„I když pominu ten hnus, co tvé kašny splněných přání nabízejí, nemyslím si, že je to dobré.“

„Vážně? Proč si to myslíš?“

„Nevím.“ Stach usedl vedle muže. „Mám pocit, že by lidé neměli něco dostávat zadarmo, ale že by se o to měli nějak snažit.“

„Proč?“

„Nevím. Jen tak si to myslím.“

„Myslíš?“ Muž se podíval Stachovi do tváře.

„Když jsem byl ještě malý, dostal jsem psa. Štěně,“ začal Stach.

„No?“ povzbudil ho muž.

„Měl jsem ho hrozně rád. Nic jsem mu neodepřel. Dostával to nejlepší jídlo a tolik, kolik mohl sníst. Spával na zlatých polštářích. Nikdo se na něj nesměl ani křivě podívat, aniž by pocítil můj hněv.“

Muž kývl.

„Stala se z něj koule,“ doplnil muž Stacha. „Jen se motal pod nohama a dobrácky poštěkával na každého. Nikdy nezplodil potomstvo, protože to snad ani neuměl. Bál se vyjít ven z hradu. Nakonec po dvou letech pošel.“

„Jak to víš?“

„Ale, Stachu. Je to jen sen. Proto, a nejen proto, vím vše.“

Stach kývl. „Nevěřím, že ty vaše kašny splněných přání jsou dobré.“

Muž se odvrátil a sledoval okolí. „A proto mě chceš zabít?“ zeptal se Stacha.

„Ne. Chci tě zabít, protože…“ Stach se podíval muži do obličeje. „Protože ty sám…“ nedokončil.

„Mlč,“ poručil muž Stachovi a mávl rukou. „Probuď se.“

Stach se probudil.

Kapitola šestá – Vrček Slizuňkář (26. 9. 1402)

Celý otrávený sešel dolů do hospody. Hospodský už byl vzhůru. Seděl v prázdném lokále a prsty točil mlýnek. Když Stach sešel dolů po schodech, zvedl hospodský hlavu a tázavě na něj pohlédl.

Stach chvíli mával rukou, protože si rychle nemohl vybavit slovo. „Snídani,“ řekl nakonec staročeštinou.

Kupodivu hostinský rozuměl. Zvedl se a začal rachotit v kuchyni. Stach došel za pult a natočil si plný žejdlík piva. Po chvíli přišel hostinský a kolébavou chůzí a položil před něj malý chléb, opečenou slaninu, vajíčka, sýr a další pivo.

„Jak to, že rozumíš po našem?“ zeptal se Stach.

„Máma je z Bohemie.“ Hostinský kývl hlavou a chtěl odejít.

Stach po něm rychle hrábl rukou a přitáhl ho k sobě. „Děláš pro slizuňkáře?“ Zmáčkl hostinskému látku pod krkem.

„Ne, pane,“ zasípěl hostinský.

„Lžeš! Zabiju tě!“

„Pane, přísahám.“

„Ale víš, kde jsou.“

„Pane, prosím, pusťte mě. Dusím se.“ Hospodský měl ruce volné, ale neodvážil se je pozvednout na svoji obranu.

Stach trochu povolil stisk. „Kde je najdu?“ zeptal se.

„Nevím.“

Stach znovu přitáhl.

„Klidně si mě zabijte. Ale nevím,“ zasípal hospodský.

Stach povolil stisk úplně. Hospodský se narovnal. Zhluboka se nadechoval a povoloval si látku u krku.

„Nevím, kde jsou,“ zopakoval Stachovi.

„A kdo to ví?“

Hostinský pokrčil rameny a ukřivděně se na Stacha díval. „Proč je chcete?“ zeptal se.

„Chci se s nimi setkat.“

„A kdo jste?“ zeptal se. „Jejich přítel?“

Stach přemýšlel. Hospodský měl odulý obličej, červený nos od pití, ale dobráckou tvář, a v očích nebyla faleš. Rozhodl se mluvit pravdu. „Ne. Nejsem jejich přítel,“ odpověděl.

Hospodský váhal, stejně jako před chvílí Stach. Nakonec také usoudil, že může Stachovi věřit.

„Občas sem přijdou,“ řekl nakonec. „Nemůžu je vyhodit. Je jich třináct. A já jsem sám.“

Stach kývl na lavici naproti. Hospodský se poslušně posadil. „Vede je muž se třema jizvama na tváři?“

„Ano, pane. Znáte ho?“

„Znám,“ kývl hlavou Stach.

„Je to prý proklatec,“ rozpovídal se hostinský, „co zradil svoji zemi a nechal ďábla obsadit Práh. Ty tři jizvy jsou ďáblovo znamení.“

„Ty tři jizvy jsou od toho, jak bránil svoji zem proti ďáblovi.“ Ve Stachovi se vzedmula vlna vzteku, ale okamžitě se uklidnil. „Udělal mu je jeden démon, se kterým bojoval,“ řekl už klidně. „Ale o to teď nejde. Musím ho buď zabít, nebo zajmout.“

„Pane,“ hospodský mu oběma rukama sevřel dlaň. „Pokud to uděláte, celý kraj vám bude neskonale vděčen. Trpíme už víc jak rok pod tím pekelníkem.“

„Myslel jsem, že hospodští na loupežnících většinou vydělávají. Nebo ne?“

„Jak by mohli vydělávat? Tenhle zlořád kazí obchody.“

„Utrácí uloupené peníze.“

„To ano,“ posmutněl hostinský. „Platí za jídlo i pití, a platí dobře. Ale, pane,“ vzdychl hostinský, „tohle byl krásný kraj. Kupci tudy jezdili do Vedunie. Prodávali tu svoje zboží. Měli jsme tu dva podkováře a jednoho kováře. Tři truhláře, jednoho koláře, uživil se tu sedlář a postrojář. A další a další, co měli zisk z kupců. Ale co se tu usadil ten proklatec, kupci se začali kraji vyhýbat. A teď? Podívejte se okolo. Vypadá to tu jako v Bohemii.“

Stach měl na jazyku peprnou poznámku, ale raději ji spolkl.

Lehce vytáhl svoji ruku z hospodského dlaní a nabral si dřevěnou lžící pořádnou hromadu vaječiny.

„Potřeboval bych vědět, jak se k nim dostanu,“ zeptal se s plnou pusou.

Hospodský se na něj zadíval s podezřením. „Vy sám?“

„Vidíš tu snad ještě někoho?“ rozhlédl se Stach po hospodě.

„Myslel jsem, že vy patříte k té podivné bandě. S jedním z nich jste večer seděl u stolu.“

„Známe se, ale pracujeme každý zvlášť. Jsou ještě nahoře?“ ukázal hlavou do schodů k pokojům.

„Ne,“ zavrtěl hospodský hlavou, „odešli už za svítání.“

Stach přežvykoval a střídavě si bral slaninu a vajíčka.

„Kolik jich vlastně bylo?“ zeptal se jen tak mimochodem.

Hostinský mírně protáhl spodní pysk. „To nevím, pane. Nahoře spal ten jeden. Venku jsem u koní viděl další dva, ale koní měli pět. A všichni koně měli sedla. Žádný nenesl zásoby.“

Stach kývl. Koní si také všiml. „Kupovali něco?“

„Ano. Vzali si jídlo. A něco vám tu nechali.“ Hospodský se zvedl, chvíli tápal pod pultem a vytáhl malý balíček zabalený v režném plátně.

Stach rozbalil balíček a chvíli zíral na dárek od Baltazara.

„Co to je?“ zeptal se hostinský.

„Kotva,“ odpověděl Stach. Používá se to na lodích.“

„Ale tady lodě nejsou,“ divil se hostinský.

„To jsem si taky všiml. Proč mi to tu nechal? Co mi tím chtěl říct?“ Vzal malou kotvu s upevněným dlouhým lankem a zvedl ji proti oknu.

„Dá se to na něco jiného použít? Než na lodě?“ zeptal se hostinský.

„Dá se s tím vyšplhat na hradby. Kde se ti slizuňkáři schovávají? V nějakém hradě?“ zeptal se Stach.

„V bažinách. Tam žádný hrad není.“

„Ani zřícenina?“

„Jsou tam zbytky nějakého hradiště. Ale nic, na co byste mohl šplhat.“

Stach položil kotvu na stůl. „Zkoušel je někdo odtamtud dostat?“

„Ano, městská domobrana. Několikrát. Dokonce i z Vedunie jednou přijeli. Ale ti ďáblovi pomocníci vždy zmizeli v bažinách.“

„Jak je to možné?“

„Bažiny jsou rozlehlé. A mají mnoho cest. Aby se dal úkryt obklíčit, muselo by se shromáždit vojsko.“

Stach kýval hlavou a přemýšlel. „Dobrá, dobrá,“ bručel, „tak musíme vlka vylákat z nory.“

„Vylákat z nory?“ opakoval hostinský. „Nevycházejí z bažin. Nenechají se vylákat.“

„Zkusím to.“

„Je jich třináct,“ varoval ho hostinský.

Stach mlčel a vzpomínal, co vše věděl o slizuňkářich a jejich způsobech. „Kde jsou ty jejich jezírka?“ zeptal se hospodského.

„To, pane, nevím,“ vzdychl hospodský.

Stach tázavě zvedl obočí a tázavě nadzvedl ruku.

„Když se tu poprvé objevili ti loupežníci, jasně nám dali najevo, že les patří jim. Odvážíme se jen na kraj, pro dřevo. Ale kdo vešel hlouběji, už se nikdy nevrátil,“ vysvětlil hostinský.

Stach dojedl. Potom seděl a přemýšlel. Hostinský ho nechával být, jen mu pravidelně doléval pití.

V poledne se Stach zvedl. „Tak jdu na to,“ oznámil hostinskému. „Přiveď mi koně.“

Hostinský kývl. Když po chvíli přivedl koně, byl už Stach skoro svlečený.

„Pane?“ divil se hostinský.

„Pokud se nevrátím, dej moje brnění tomu, kdo se po mně bude ptát.“ Stach svázal brnění svým pláštěm.

„Pane?“

„Neptej se.“ Stach měl svraštěné čelo přemítáním a nechtěl se nechat rozptylovat hostinským.

Hostinský se neptal. Vzal brnění a táhl ho do komory. Stach si na sobě nechal jen košili, kalhoty a opasek. Na ten si připjal Upalovač. Potom se zastavil u svého stolu. Vzal kotvu s lanem a dal si ji na rameno.

„Chcete něco na cestu?“ zeptal se hostinský, když se vrátil z komory.

„Kořalku,“ ukázal Stach na lahve.

Hospodský mu jednu podal. Stach zuby vytáhl špunt a pořádně si přihnul.

„Tak,“ odplivl si Stach na podlahu.

Hostinský podezíravě Stacha sledoval, ale neodvážil se zeptat.

„Bojím se,“ prozradil Stach.

Hostinský sevřel rty.

„Nebojím se smrti,“ ospravedlňoval se Stach, „ale bojím se umírání. A utopit se ve slizuňkové tůňce, to je opravdu na hovno.“

Hospodský pochopil a kývl. Stach vyšel ven a shodil z koně brašny. Nechal na něm jen sedlo. Vyhoupl se do sedla a pobídl koně patami. Hostinský mu zamával na cestu.

První, co Stach udělal, když vjel do lesa, bylo, že seskočil z koně a usekl si dlouhý kus mladého stromku. Jen mírně z něj osekal větve a potom znovu naskočil na koně. Teprve pak zajel hlouběji do lesa.

Sledoval cestu, která se vinula před ním. Mizela mezi stromy, občas se ztrácela a někde dokonce prudce měnila směr. Stach se občas sehnul a dlouhou tyčí rozhrnoval humus pod nohama koně.

Nic se nedělo. Stach už zajel skoro do poloviny lesa, když se cesta náhle stočila k severu. Stromy zmizely a objevily se bažiny.

Nepřišlo nic, co by Stacha varovalo. Jenom takový pocit, že kroky kopyt koně znějí nějak divně.

Zastavil koně a tyčí rozhrnul směs listí a drobných větviček. Pod nimi se neobjevila hlína, ale divná poloprůhledná blána. Stach potichu zaklel a zvedl se v sedle. Okolo byly jen drobné keře a nedalo se určit, kde slizuňka začíná a kde končí. Půda pod nohama koně zapraskala a prohnula se. Kůň se začal plašit.

„Klid, klid,“ snažil se Stach uklidnit koně.

Jedna noha koně se probořila do slizu. Kůň zařehtal a zvedl se na zadní. Stach se skutálel po hřbetě koně a zády spadl na zem. Slizuňkový povrch se pod ním okamžitě protrhl a Stach zmizel v slizu.

Zmocnila se ho panika. Ze všech sil se snažil přitáhnout za kus dřeva, který stále držel v ruce. Šlo to ztěžka. Cítil, jak se dřevo prohýbá. Věděl, že nesmí zabrat příliš prudce. Klacek se opíral o neprotržené okraje slizuňkové pasti. Pokud by zabral víc, hrozilo, že se okraj protrhne a Stacha už nic nezachrání. Konečně se mu podařilo dostat ven. Otevřel ústa a přes nakyslý sliz se pořádně nadechl.

Vedle něj bojoval o život jeho kůň. Zoufale kopal okolo sebe, ale čím víc se namáhal, tím více ho slizuňka vcucávala do svých útrob. Řehtal a jeho nářek se ozýval po celém lese. Stachovi vyhrkly slzy. Nevadilo mu sekat hlavy a párat lidem žaludky, ale vždy, když přišel o svého koně, měl pocit, že přišel o přítele. A teď mu jeden umíral před očima. Kůň ještě jednou zoufale zařehtal a zmizel pod hladinou.

Stach čekal. Zhluboka se nadechoval a vydechoval. Pak se opatrně pomalu zvedal nad klacek. Koutky očí sledoval, jak moc se okraje prohýbají a hrozí protržení slizuňky.

Když už byl nad prsa nad klackem, nalehl na něj a opatrně si sundal lano s kotvou. Rozmotal lano a zkoušel ho otřít od lepivého slizu. Moc se to nedařilo.

Vzal kotvu a hodil ji mezi keře. Dřevo, na kterém ležel, nepříjemně zapraskalo a ještě víc se prohnulo.

Stach popotáhl lano. Nervózně sledoval kotvu, jak projíždí mezi keři a občas sjede po pružné větvičce.

Nepodařilo se zaseknout a za chvilku měl Stach kotvu v ruce. Procedil mezi zuby několik těch nejsprostších nadávek, co znal. Potom se pomodlil ke všem bohům, rozmáchl se a hodil.

Dřevo, na kterém ležel, povolilo. Jeden konec protrhl okraj a druhý ho okamžitě následoval.

Stach se ocitl zase pod hladinou slizuňky. Pomalu tahal lano. Neustále odolával pokušení trhnout lanem. Věděl, že pokud by se lano zachytilo o nějakou malou překážku, mohl by ji z ní vytrhnout, a tím se připravit i o tu poslední záchranu. Konečně se lano napjalo. Stach opatrně táhl. Úplně cítil, jak ho slizuňkový sliz svírá a odmítá ho vydat. Když už byl skoro nad hladinou, lano povolilo. V náhlém záchvatu paniky prudce trhl. Lano se znovu napjalo. Konečně se dostal nad hladinu.

Lano se zachytilo mezi keříky. Každé prudší zatáhnutí keře ohýbalo a hrozilo, že je vytrhne z kořenů.

Stach se pomalu přitahoval. Kousek po kousku se plížil k pevnějšímu okraji slizuňky. Když se k němu konečně dostal, čekala ho nejtěžší část. Dostat se na slizuňku. Pomalu naléhával a soukal se nahoru, pomáhaje si lanem. Trvalo to snad věčnost. Nakonec vysíleně ležel na neprotrženém okraji.

Ještě ale stále neměl vyhráno. Musel rychle pryč. Slizuňka byla živý tvor. Její instinkty sice fungovaly pomalu, ale fungovaly.

Stach se zvedl na nohy a udělal krok. Mírně na něj přenesl váhu a potom udělal rychlý úkrok vpravo. Pak zase doleva, potom dopředu. Touto chůzí mátli slizuňkáři slizuňku. Nedokázala se rozhodnout kde, v kterých místech povolit. Hlavně Stach nesměl zpanikařit a dát se do běhu. To by byl jeho konec. Přesto asi tři kroky před křovím to nevydržel a k okraji doběhl. Přeskočil křoví a spadl na pevnou zem.

Chvíli ležel bez hnutí a přerývaně dýchal. Intenzivně cítil vůni země a tlejícího listí pod sebou.

Prsty zajížděl do hlíny a přesvědčoval se, že je opravdu mimo nebezpečí. Trvalo dlouhou chvíli, než se uklidnil. Teprve potom si sedl a rozhlížel se. Začínalo se stmívat. Měl nejvyšší čas. Sáhl si k boku a poděkoval Perunovi, že Upalovač byl stále na svém místě. Stoupl si a rozhlédl se. Přímo naproti němu rostlo několik osamělých stromů. Problém byl, že to bylo přes slizuňku. To Stach riskovat nechtěl.

Opatrně začal tůňku obcházet. Bosou nohou občas rozhrábl humus a kontroloval, jestli není na nebezpečné zóně. Trvalo dlouho, než tůňku obešel. Jakmile se dostal ke stromům, prohlédl okolí a s radostí uviděl velké ohniště. Tušení ho nezklamalo. Zběžně prohlédl stromy. Na jednom byly znatelné rýhy od lana. Vyhoupl se na spodní větev stromu a za chvíli už byl vysoko v jeho koruně.

Teď zbývalo jen čekat.

Setmělo se brzy a nastala hluboká bezměsíčná noc. Noční chlad a prožitý stres ho brzy rozklepal. Jektal zuby tak, že si musel ulomit malou větev a zakousnout se do ní. Po chvíli na něm slizuňkový sliz ztuhl a překvapivě ho i mírně hřál. Stach si sedl obkročmo na větev, objal kmen stromu a začal usínat.

Probudily ho hlasy. Dole stáli čtyři muži s pochodněmi a svítili na tůňku.

„Je tam, muška!“ jásal jeden z nich. „Chytila se nám do pavučinky!“

Všichni sledovali protržený otvor v tůňce.

„Tak rychle do práce,“ popohnal jeden z nich ostatní. „A ty hlídej,“ otočil se na nejmenšího z nich. „A rozdělej oheň, je docela zima.“

Ten něco zabručel, ale neodporoval. Ostatní tři si rychle uvázali provazy okolo stromu. Svlékli se do naha a okolo pasu si přivázali druhé konce lan.

Pak se vydali slizuňkářskou chůzí k místu, kde se probořil nebohý Stach, zatímco čtvrtý vzal ze země pochodeň a šel hledat dřevo na oheň.

Stach čekal a ani nedutal. Netrvalo dlouho a slizuňkáři skočili do tůňky. Stachova chvíle nadešla.

Přehoupl se přes větev a rychle začal slézat dolů. Po chvíli se ozvalo z tůňky zabublání a lana se napjala. Stach se ani nepohnul.

„Našels něco?“ slyšel hlas.

„Jen koně!“ odpověděl druhý.

„Musí být někde u něj. Jdeme znovu.“ Chvilka zašplouchání a zase ticho.

Stach sešplhal až na spodní větev a čekal. Čtvrtý slizuňkář se vrátil s několika klacky. Hodil je na vyhaslé ohniště a zapálil ho pochodní.

Slizuňkáři se znovu vynořili. Chvíli se dohadovali a potom se rozhodli pro poslední ponor. Stach nemohl dál čekat.

Potichu seskočil dolů. Čtvrtý ze slizuňkářů zrovna lámal klacek přes koleno, když se Stach před ním objevil. Stihl akorát překvapeně zvednout hlavu, když před sebou uviděl mohutnou postavu.

Stach ho chytil za uši a vší silou si narazil jeho hlavu na svoje koleno. Křuply nosní kůstky a slizuňkář usnul. Stach vytáhl Upalovač a čekal. Po chvíli se lana napjala.

„Našels?“ uslyšel hlas.

„Nic tam není,“ odpověděl druhý.

„Já taky nic,“ řekl třetí, „kašlem na to.“

„Vrčku?!“ zavolal Stach směrem k tůňce.

V tůňce se rozhostilo překvapené ticho.

„Vrčku, tady je Stach,“ řekl Stach.

„Vrček tu není,“ odpověděl někdo z tůňky.

„To mám teda smůlu,“ zabručel Stach, „a vy ostatně taky.“ A přesekl slizuňkářům lana.

Ozvaly se výkřiky překvapení a děsu.

Stach si sedl k ohni a hřál si ruce. Potom si sundal stále ještě provlhlou košili a začal si zkoušet odložené obleky slizuňkářů. Mezitím výkřiky utichly a slizuňkáři se utopili. Konečně Stach našel košili, která mu jakž takž byla. Sice táhla v ramenou a rukávy měla krátké, ale hřála.

Výhoda slizuňkářů byla, že jejich obleky byly většinou bez vší a jiných cizopasníků. Stach věděl, že je slizuňkáři máčejí občas ve slizuňce a potom suší. Sliz spolehlivě zabil vše, co na obleku slizuňkáře žilo.

Od ohně se ozvalo zasténání. Stach vzal pohozený opasek a svázal poslednímu slizuňkáři ruce. Ten sípal a sténal. Stach prohledal i zbylé oblečení a byl docela potěšen, když našel v kapse jednoho slizuňkáře kus chleba. Napíchl si ho na dlouhý klacek a opékal nad ohněm.

„Co fe ftalo?“ ozvalo se po chvilce ze země.

„Popral ses s medvědem,“ odpověděl mu Stach.

„Kde fou moji kamavádi?“

„Mají padla,“ informoval ho Stach.

Slizuňkář si jazykem přejížděl po rtech. „Vám vyvažený zuvy.“

„A zlomenej nos.“ Stach sundal chleba a doutnajícím koncem klacku dloubl slizuňkáře do oka.

„A taky už jen jedno oko,“ dodal, když utichl řev.

„Plofím, pane, plofím!“ prosil slizuňkář.

„Ani kousek, sám mám málo.“ Stach schoval zbytek chleba do dlaně.

Slizuňkář se nechápavě odmlčel. Stach sebral ze země pohozený nůž a sklonil se nad slizuňkářem.

„Nééé!“ zaječel slizuňkář.

Stach nedbal řevu a otočil slizuňkáře na záda a nožem rozřízl opasek, který slizuňkáře poutal. Pak si znovu sedl k ohni. Slizuňkář se otočil do sedu a odstrkoval se nohama od Stacha.

„Vyřiď Vrčkovi, že s ním chce mluvit Stach. Stach ze Dvanáctky. Budu na něj čekat v hospodě v Grundu. Budeš si to pamatovat?“ usmál se Stach na jednookého slizuňkáře.

Slizuňkář se zvedl a utíkal pryč.

„Stach ze Dvanáctky, pamatuj! Tohle mu vyřiď!“ křičel za ním Stach. „A ještě něco! Pokud si přikreješ to vypíchnutý oko, asi se praštíš do toho zlomenýho nosu!“

Z lesa se ozval bolestivý výkřik.

„Já ho přece varoval,“ pokrčil Stach rameny a dál se ohříval u ohně.

V poledne Stach dorazil do hospody. Hospodský ho vítal s otevřenou pusou.

„Pane. Pane, kde máte koně?“ ptal se.

„Utopil se,“ pokrčil Stach rameny.

„A kde máte kalhoty?“

„V tom uzlíku na ramenou. Hele, nemám náladu se vybavovat. Chci jíst a pít. A hodně,“ přestalo Stacha bavit odpovídat hostinskému.

Hostinský zmizel v kuchyni. Stach vzal velký džbán z police, natočil si ho do poloviny pivem a vypil na jeden zátah.

„Hostinský!“ zavolal do kuchyně. „Za jak dlouho by tu mohlo být vojsko z Vedunie?“

„Vojsko, pane?“ Hostinský vyšel ven a utíral si ruce do zástěry. „Do tří dnů. Asi. Proč?“

„Tak to je pozdě. Myslím, že sem míří ten proklatec i s celou svojí bandou. A je asi docela nasranej.“ Stach si znovu natočil pivo.

Hospodský se rozhlédl po hospodě. „Byla to pěkná hospoda.“

„Je mi to líto.“

„Není,“ zaskřípal hospodský zubama.

„Máš pravdu. Je mi to u prdele.“

Hospodský si sundal zástěru a přehodil ji přes pult. „Stejně jsem se chtěl podívat do hlavního města. Mám tam pár známých.“

„A nebude vadit, když si vezmu něco z tvých zásob?“ zeptal se Stach.

„Posluž si, pane.“ Hospodský se se vzdycháním vydal po schodech do své ložnice.

„A moje brnění?“ zeptal se Stach.

Hospodský se zastavil na schodech a znovu se podíval po hospodě. „V komoře. Hned za dveřmi,“ vzdychl. „Vyčistil jsem ho a naolejoval.“

Stach šel do komory. Na stojanu z hrubě sbitých prken bylo zavěšeno jeho brnění. Vzal ho a začal si ho navlékat. Než se do všeho nasoukal, scházel hospodský dolů po schodech s objemným uzlíkem.

„Stejně mě to tu už nebavilo. Od té doby, co se objevil ten proklatec, to nestálo za nic.“ Zastavil se před Stachem. „Dostanu dva stříbrné za stravu a nocleh.“ Nastavil dlaň.

Stach se usmál a sáhl k pasu. „Jeden stříbrný.“

„Jeden a dvanáct měďáků.“

„Jeden a… ale co. Tady máš ty dva.“ Podal mu dva stříbrné.

Hospodský si je zastrčil za opasek. „Jídlo si vemte v kuchyni. Chtěl jsem vám udělat večer kapouna, ale naštval jste mě,“ zabručel.

„No jo. To je vůle bohů.“ Stach zvedl mírně ruce. „Kdyby ses někdy toulal po Bohemii a zašel jsi do Krudomu, zabouchej na bránu místního hradu.“

„Asi nebudu mít náladu,“ zabručel hostinský a vyšel ven.

Stach zůstal sám. První, co udělal, bylo, že si v kuchyni naložil plné prkno uzenek, slaniny, okurek, cibule a hromadu dalších věcí potřebných k přežití. Všechno si položil na stůl co nejdál od vchodu do hospody.

Potom vytáhl Upalovač. S kusem masa v puse a mečem v ruce poskakoval po hospodě a zkoušel si údery a kryty.

Hospoda měla docela vysoký strop, tak ani s dlouhým jedenapůlručním mečem Stach nenarážel. Pouze u několika nosných trámů bylo nebezpečí zaseknutí. Do těch míst Stach postavil stoly. U každého ulomil jednu nohu a zase jej s ní podepřel. Uhasil oheň v krbu, zavřel okenice u všech oken a pevně je zajistil. Na dveře postavil džbán s vodou. Teď byla v hospodě tma, rušená jen jednou pochodní prskající u Stachova stolu. Stach znovu pojedl a popil a znovu se dal do cvičení. Mával mečem na všechny strany a několikrát si to zkoušel i se zavřenýma očima. Když se začalo stmívat, lehl si na lavici, přikryl se pláštěm a usnul bezesným spánkem.

Probudila ho rána u dveří, řinčení skla a nadávky.

Rychle si sedl. V místnosti stál Vrček. Byl celý mokrý a vypadal naštvaně.

„Vrčku, kamaráde,“ přivítal Stach spolubojovníka.

Vrček se podezřívavě rozhlédl po hospodě. „Jsi tu sám?“ zeptal se.

„Jo. Hospodský utekl.“ Ukázal na kuchyň. „Musíme se obsloužit sami.“

Vrček udělal krok do strany. Do místnosti vklouzlo šest chlapů. Dva měli kuše a mířili jimi na Stacha.

Vrček ukázal hlavou a zbývající čtyři vyběhli zkontrolovat pokoje pro hosty a kuchyni.

Bylo ticho. Stach si vzal z prkénka uzenku a začal žvýkat.

Po chvilce se ozvalo dupání. „Nikdo tu není,“ hlásila hlídka z patra.

„Říkal jsem to,“ pousmál se Stach. „Posadíš se?“ Ukázal na lavici před sebe.

Vrček zamračeně udělal několik kroků, překročil lavici a postavil se před stůl.

„Zabil jsi tři moje chlapy a čtvrtýho jsi zmrzačil!“ Praštil pěstí do stolu.

„No jo,“ rozhodil Stach bezmocně rukama, „odpusť mi to.“

Vrček se znovu rozhlédl. „Co mi chceš?“ zeptal se.

„Kníže chce, abys nechal loupení a vrátil se domů.“

„Kníže je mrtvej.“

„Kníže Vlastislav.“

„Kdo?“

„Kníže Vlastislav.“

„Kdo to je?“

„Pačej. Bezuchý Pačej.“

„Chceš mi říct, že Pačej je kníže?“ Vrček se poprvé koutkem pusy pousmál. „A jak se to přihodilo?“

„Je to legitimní potomek.“

„To jsou kecy.“

„Nejsou. Je to kníže vyděděnec.“

Vrček chvíli přemítal. „Nesmysl,“ zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že nežije. Když jsem ho viděl naposledy, ležel na voze s hlavou popálenou tak, že mu lezla ven lebka.“

„To je pravda.“

„Neříkej, že to přežil.“

„Přežil.“

„A chceš mi říct, že ho někdo bere vážně? Kníže vyděděnec? Kdoví, jak vypadá.“

„Vypadá hrozně. Ale je to poslední žijící potomek starého knížete.“

„Ale kníže ho vydědil!“ Vrček lehce klepl klouby rukou o desku stolu.

„Ano. Všechen knížecí majetek připadl Litomirovi. Ale Litomir padl u Práhu. Tím pádem nedědí Vlastislav po knížeti, ale po svém bratrovi. Po svém polorodném bratrovi. Je to taková klička v právu,“ vysvětloval Stach.

„Jděte mi do prdele s právem!“ vykřikl Vrček. „Je mi úplně jedno, kdo je teď knížetem! Práh padl! Bohemie i s Moravií je v řiti! Rozpadne se na kusy a ty si sežerou ti, kteří se na ní vrhnou první! Ten tvůj kníže je mi volnej, jako ta košile, co jsem včera hodil do ohně!“

„Mám teda vyřídit knížeti, že odmítáš?“ zeptal se Stach vážně.

„Ty mu vyřídíš akorát tak velký hovno, Stachu! Zabil jsi moje lidi! A to já neodpouštím!“

„Vždyť to byl nějakej plebs kdoví odkud. Sedláci, nebo možná i otroci.“ Stach rozhodil překvapeně rukama.

Vrček zavrtěl znechuceně hlavou. „Jsi stejnej jako ostatní,“ otočil se a odcházel. „Zabte ho,“ poručil těm s kuší.

Dva kušníci zvedli své zbraně.

Kurva, to vzalo rychlej spád, napadlo Stacha. Rychle vyskočil a jediné, co držel v ruce, byl kus dřeva, na kterém měl před chvílí naskládané jídlo.

Cvakly dvě spouště a dva šípy opustily samostříl.

První šíp rozstřelil prkno před Stachem, prorazil prsní plát brnění, roztrhl pevnou drátěnou košili, projel prošívanicí, zajel do prsního svalu Stacha a narazil na žebro. Druhý šíp letěl trochu bokem, tak sklouzl neškodně po brnění a zarazil se do trámu hospody.

Stach si nevšímal šípu v prsou. Jak stál, srazil jedinou pochodeň, která osvětlovala hospodu na zem, a přidupl ji nohou.

V místnosti se udělala tma a Stach vytáhl meč.

„Světlo! Rychle, než nám uteče,“ uslyšel Vrčka.

Někde se ozvala rána, jak někdo o něco zavadil a upadl, a kousek od Stacha natahování vrátku kuše.

Stach tím směrem nasměroval hrot Upalovače a bodl.

Ucítil lehký protitlak a pád těla.

S uspokojením mávl směrem, kde stál druhý kušník, ale tentokrát neměl štěstí. Převrhnul od sebe stůl a natrénovanými pohyby ho obešel.

„Kde je, kurva, to světlo?“ uslyšel kus před sebou.

Šel do podřepu a máchl tím směrem. Nic. Kus od něj zajiskřilo světlo a na okamžik osvětlilo okolí. A znovu a znovu, jak se někdo snažil vykřesat oheň. Stach věděl, kam sáhnout. Popadl těžkou stoličku a mrštil ji tím směrem. Ozvalo se bolestivé zasténání. Stach se nechal řídit zvukem a zamířil tím směrem.

„Nehýbejte se. Má brnění, bude slyšet,“ zakřičel Vrček.

Stach narazil na nějaké tělo. Někdo ho chytil za ruku. „Tady je. Mám ho!“ vykřikl ten, kdo ho držel.

„Ty jsi ale vůl,“ zabručel Stach a bodl tím směrem. Ozval se smrtelný výkřik a Stachova ruka se uvolnila.

Někdo zpanikařil a začal utíkat. Narazil ale na stůl nebo na jinou překážku, zakopl a svalil se.

„Nehýbejte se, kurva! Ani se nehněte!“ křičel Vrček.

Nikdo se ani nehnul. Vše utichlo. Stach stál a vedle sebe jasně slyšel jektání zubů. Chytil Upalovač oběma rukama, pomalu se otočil celým tělem směrem od zvuku a pak prudce máchl mečem z půlotočky. Ucítil náraz, ale meč dokončil svoji cestu. Hned poté se ozvala se tupá rána a potom pád těla. „Useknul jsem hlavu úplně potmě,“ pomyslel si Stach s uspokojením. „Starej Blahota by byl na mě pyšnej.“

„Co se děje?! Co se stalo!?“ vykřikl někdo.

„Mlč! Držte huby!“ zařval Vrček.

„Já tu nebudu! To je sám démon! Já tu nebudu!“ řval v panice někdo další.

Znovu úprk, znovu náraz do něčeho a znovu pád těla. Stach toho hluku využil a přesunul se k Vrčkovi.

Konečně se někomu podařilo najít dveře. Rychle je otevřel a vyběhl ven. Místnost se tím přece jen mírně osvětlila a Stach před sebou uviděl postavu, máchající okolo sebe mečem.

Stach udělal krok k Vrčkovi a pozvedl Upalovač. Vrčkův meč narazil na Stachovo brnění.

„Pochopil jsem, že tě nepřemluvím,“ máchl Stach po Vrčkově ruce.

Vrčkův meč zařinčel po podlaze a Vrček zařval bolestí.

„Tohle jsem potřeboval,“ řekl Stach a znovu se rozmáchl mečem.

Řev ustal a další hlava padla na zem. Všude začínalo být nepříjemně kluzko. Stach několikrát podklouzl a spadl na zem. Ruce se mu lepily k podlaze. „Vrček je mrtvej,“ vstal a řekl do prostoru.

Okolo hlavy mu proletěl šíp a s nepříjemným zadrnčením se zarazil do stropu.

„Kurva, ten je dobrej,“ uvědomil si Stach. „Leží někde na zemi.“

Bylo ticho. Stach čekal. Trvalo to dlouho. Měl nervy napjaté k prasknutí. Konečně uslyšel drobný zvuk. Okamžitě skočil tím směrem a bodl k zemi. Vedle. Navíc se Upalovač zarazil hluboko do podlahy a nešel vytáhnout. Vedle sebe uslyšel rychlé natahování vrátku samostřílu. Pustil meč a vrhl se tím směrem. Přes něco zakopl a upadl.

„Dostanu tě, ty sráči,“ vrčel.

Chytil tělo pod sebou a snažil se nahmátnout krk. Nic, to tělo nemělo hlavu. Rychle se postavil a zvedl bezhlavé tělo před sebe.

Znovu se ozval výstřel, ale kam letěl šíp, to ví sami bohové.

„Vzdávám se! Došly mi šípy!“ uslyšel hlas.

Stach pustil tělo. Rychle se vrátil k Upalovači a vypáčil ho ven.

„Kde jsi?“ zeptal se.

„Tady,“ ozvalo se kousek od něj.

Stach mávl mečem a další tělo padlo na zem. „Nemůžu brát zajatce. Promiň,“ omluvil se Stach mrtvému. Bylo ticho. Stach čekal, jestli někde neuslyší další zvuk. Nic.

U dveří se osvětlilo. Někdo stál venku s pochodní.

„No tak pojďte!“ vykřikl Stach.

„Stachu!?“ uslyšel hlas Baltazara.

„Baltazare, ty sráči! Ani nevíš, jak rád tě slyším!

Pochodeň vlétla dovnitř a prskala na podlaze.

„Chceš to tu zapálit!?“ zeptal se Stach.

„Jsi tam sám!?“

„Vypadá to, že asi ano!“

„Dovnitř vešlo sedm lidí!“ zakřičel Baltazar „Ven vyběhli dva! Zkontroluj si to!“

Stach se sehnul, vzal pochodeň a posvítil si po hospodě. „Jo, souhlasí to! Vy jste mě sledovali!?“

„Jo!“

„Aha! Co ty dva, co vyběhli ven?“

„O ty se už nemusíš starat!“

„Pokud se nepletu, mělo jich být třináct! Vlastně deset!“ opravil se Stach. „Chybí mi ještě asi tři.“

„Nechybí! Hlídali venku!“

„Měli jste mi alespoň jednoho nechat!“

„Proč?!“

„No, někde mají základnu! A v ní ty nakradený poklady!“

Do místnosti nakoukl Baltazar s další pochodní. „Který je Vrček?“ zeptal se.

Stach chvíli hledal. „Tady,“ ukázal na tělo bez hlavy a bez ruky.

Baltazar opatrně vešel dovnitř a vyhýbal se kalužím krve. „Kde má hlavu?“ zeptal se.

„Nevím, asi jsem ji někam odkopl.“ Stach zarazil pochodeň do závěsu a vydal se k pultu.

„Kořalku?“ zeptal se Baltazara.

„Jo.“

Stach nalil dvě pořádné sklenice, zatímco Baltazar pořád hledal hlavu.

„Kašli na hlavu. Ta už ti neuteče, ale chlast rychle zvětrá.“ Stach se opřel zády o pult a sledoval Baltazara. Ten pokrčil rameny a přistoupil k pultu.

„Co ti to trčí z brnění?“ zeptal se.

„A, hele. Šíp,“ vzpomněl si Stach. „Tak, na zdraví.“

„No, asi na tvoje,“ pozvedl Baltazar sklenici. „Nechceš ho vytáhnout?“

„Co?“

„Ten šíp, to je přece jasný.“

„Pokud tě to nebude obtěžovat.“

Baltazar vzal šíp a zkusil ho vytáhnout. Stach sykl bolestí.

„Nemá zpětné háčky?“ zeptal se Baltazar.

Stach se sklonil nad jednou mrtvolou. Sáhl jí k pasu a vytáhl šíp. „Má,“ ukázal špici Baltazarovi.

„Tak to budeme muset vyřezávat,“ zaradoval se Baltazar. „Zakašli!“ Nastavil dlaň před Stacha.

Stach poslušně zakašlal na dlaň.

„Je to dobrý, plíce to nezasáhlo,“ zkontroloval Baltazar dlaň.

„Škoda, že tu není Lišek,“ vzdychl Stach.

Baltazar pokrčil rameny.

„Neříkám, že jsem zkušený ranhojič, ale jednou jsem se koukal, jak se to dělá.“

„Kdy to bylo?“

„To si nepamatuju, byl jsem ještě dítě. Je v kuchyni nějaký nůž?“

„Někde tu byl,“ rozhlédl se Stach po zemi. „Krájel jsem s ním před chvílí slaninu.“

Baltazar se také rozhlédl a za chvíli zvedl nůž a Vrčkovu hlavu.

„No, vida,“ zaradoval se, „sem se ta mrcha zakutálela.“ A položil hlavu na pult.

„Sundej si brnění,“ řekl Stachovi.

„Nejdřív musím zlomit ten šíp, jinak ho nesundám.“

„Jasně. Ale ne moc. Aby ho bylo za co chytit.“

Stach vzal Baltazarovi nůž, otřel ho o pult a nařízl šíp. Pak rychle zabral. Zabolelo to, Stach zaskřípal zuby, ale šíp se zlomil. „Teď to půjde.“ Začal si rozvazovat řemínky a sundávat brnění.

Baltazar se mu snažil pomáhat. Když si Stach sundal zbroj, stáhl si košili a nakonec prošívanou vestu.

„Je pěkně hluboko,“ cvrnkl Baltazar do konce šípu. „A hodně to krvácí.“

„Nech toho. Bolí to,“ napil se Stach. Potom polil kořalkou ránu.

„Tohle bolí víc,“ přiznal. „Tak do toho.“ Zaklonil hlavu a pořádně si přihnul z lahve.

Baltazar se postavil před Stacha. „Neměl bys u toho ležet?“ znejistěl.

„Ne,“ odpověděl Stach. „To by se mi blbě pilo,“ vysvětlil Baltazarovi.

„Ten, koho jsem viděl, jak mu vyřezávali šíp, tak ten ležel.“

„A přežil to?“

„Ne.“

„Tak to mohlo být tím.“

„To mohlo,“ připustil Baltazar. „Tak jo.“ Zajel nožem podle šípu.

Stach zaskřípal zuby. „Moment,“ zarazil operaci.

„Bolí to?“

„Ne. Ale došla mi kořalka.“ Stach se natáhl přes pult. Nejdřív se pořádně napil. Pak vzal dřevěný žejdlík a vší silou jím praštil o pult. Dřevo se rozpadlo na několik kusů.

„Pokračuj.“ Stach si strčil kus dřeva mezi zuby.

Baltazar nařízl Stachovi sval i z druhé strany. Potom vzal šíp a zapáčil.

Stach sevřel zuby a cítil, jak dřevo praská.

„Nejde to,“ vrčel Baltazar.

Stach si vyndal dřevo z pusy.

„Protože máš hovno sílu,“ vyštěkl vztekle na Baltazara.

Baltazar chytil konec šípu a prudce trhl. „Nařezával jsem to na špatný straně.“ Zvedl hrot šípu, na kterém visely kusy Stachova masa.

Stach omdlel bolestí.

Sen X.

„Co jsi to zase provedl, Stachu?“ sklonila se nad Stachem hlava s korunkou.

„Co jsem provedl?“ nechápal Stach.

„Zabil jsi jednoho z vás. Jednoho z Dvanáctky.“

„Kníže poručil,“ vymlouval se Stach.

„A když kníže poručí, abys nalehl na meč, taky ho poslechneš?“

„Mluvíš jako moje matka.“

Muž s korunkou zavrtěl hlavou. „Rozzlobil jsi mého pána.“

„A tak to mám radost.“

Na mužově tváři proběhl krátký výraz uspokojení. Tak krátký, že Stach měl pocit, že se mu to jen zdálo.

„Můj pán zuří. Celá Bohemie pocítí jeho hněv.“

„Ještě, že tam nejsem.“

„Nedělej si z toho legraci.“

„Když zahyne celá Dvanáctka, zavře se brána?“ zeptal se Stach.

Muž mlčel a stočil hlavu.

„Zavře se brána,“ pochopil Stach.

„A co z toho? Pro nás čas nic neznamená. Za sto let dostane můj pán další šanci. A už chybí jen jeden. Jen jeden z vás.“

„A co když zabijeme přízrak?“

„Přízrak se nedá zabít.“

„A co když zabijeme tebe?“ vpálil Stach otázku. „Tebe přece zabít můžeme. A pak nebude nikdo, kdo by dal šanci další dvanáctce. A ďábel prohraje a žádný za sto let nebude.“

Muž s korunkou se sklonil nad Stachem. „Jsi blázen, Stachu. Prober se.“ A poplácal ho po tváři.

Stach se probudil a uviděl odulou dobráckou tvář.

Kapitola sedmá – Albrecht (12. 10. 1402)

„Probral jste se, pane?“ popleskal ho hostinský znovu po tváři.

„Ani nevím, že jsem usnul,“ zvedl se Stach na loktech. Ležel v čistě povlečené posteli. Přes sebe měl deku, která ale byla pokryta hnědými skvrnami. Opatrně ji odhrnul. Na prsou byl převázaný mnoha pruhy látky. Přesto se krev přes obvaz dostala a zbarvila deku. „Kde to jsem? Co se stalo?“ zeptal se hostinského.

„Vy nevíte, pane?“ vykulil oči hostinský.

Stach se rozhlédl. Vedle postele byla stolička, na ní lavor s vodou a hadrem. Vedle stoličky stálo na hrubě stlučeném věšáku jeho brnění. Čistě vycíděné a naolejované.

„Neříkal jsi, že jedeš ke známým do Vedunie?“ zeptal se hostinského.

„Jo, říkal,“ rozzářil se hostinský, „ale, to víte, nedalo mi to. Ta moje palice zvědavá. Vrátil jsem se, koukám, hospoda stojí, tak jsem tak chodil okolo a koukám – támhle jeden mrtvej slizuňkář, támhle druhej, támhle třetí, nakouknu dovnitř a v hospodě jako u řezníka. Pět mrtvejch rozsekanejch loupežníků a vy na zemi mezi nima.“

„Byl jsem sám?“

„Naprosto. Ležel jste na zemi, v jedný ruce ten kus šípu, kterej jste si vyrval v agonii z těla, v druhý láhev. V ráně jste měl jen kus hadru. Asi jste si ho tam strčil, ale už jste si to nestihl obvázat.“

„Nikdo tu nebyl?“

„Ani živá duše. Jen já a vy.“

Stach chvíli přemýšlel. „Tohle je teda vaše práce?“ ukázal na obvazy. „Tak to děkuju.“

Hospodský lehce zčervenal. „No, já se přiznám, já si myslel, že už se taky vykecáváte nahoře s Perunem,“ ukázal prstem k nebi. „Tak jsem běžel pro lidi z Grundu, ať se přijdou podívat. Teprve potom si někdo všiml, že dýcháte. Tak jsme vás položili na stůl, pod hlavu jsme vám dali sedlo, no, a poslali jsme pro doktora do Vedunie,“

„Pro doktora z Vedunie? Zbláznili jste se? Jsem docela v pořádku.“ Stach si lehl na záda a sledoval strop. „Bude to zbytečná cesta, kterou si doktůrek nechá draze zaplatit.“

Hospodský se znovu sklonil nad Stachem. „Doktor před třemi dny odjel. Říkal, že teď už je to na vás, jestli se rozhodnete zůstat mezi živými, nebo ne. A o placení si nemusíte dělat starosti. Všechno platí Grund a Vedunie. Jste slavná osoba. Kdybyste nebyl skoro pořád v bezvědomí, to byste viděl, kolik lidí se na vás přijelo podívat.“

Stach se s úlekem zvedl na loktech. „Před třemi dny? Jak dlouho tu ležím?“

„No, dneska je to desátý den. Včera vám konečně povolila horečka a usnul jste klidným spánkem.“

„Deset dní?“ nechápal Stach. „Tak proto mám takovou žízeň.“

„Donesu víno. Červené. Doktor říkal, že je to dobré na krev. Ale nejdřív jen ředěné vodou a medem.“

„A pivo a slaninu.“

Hospodský mávl rukou a zmizel Stachovi z obzoru. Stach si znovu lehnul. Po chvíli vběhl hostinský zpátky. Ve džbánu měl víno, na talíři silnou kuřecí polévku.

„Pivo a slaninu,“ zopakoval umíněně Stach.

„Jste ještě zesláblý, pane.“ Na okraj postele si sedla dlouhovlasá dívka. „Pokud dovolíte, budu vás krmit.“

Stach se znovu naklonil, aby lépe viděl dívčin živůtek.

„Jsem zesláblý,“ potvrdil. „Kdo jste, krásná dívko?“

„Clothilda (=v germánštině Slavná bojem, pozn. aut.).“ Lehce zčervenala. „Můj pán mně poručil, abych se o vás starala, dokud se nevyzdravíte.“

„Aha,“ pojal Stach mírné podezření, „a kdo je tvůj pán?“

„Albrecht, herzog (=vévoda, pozn. aut.) rakouský.“

„A, kurva.“

„No dovolte! Jsem počestná dívka, ještě panna,“ urazila se.

„Omlouvám se, to nebylo na vás. Jen jsem chtěl tuhle akci provést tak nějak v tichosti. In… In…“

„Inkognito?“

„Ano. Hostinský?“

„Ano, pane?“

„Vidělo mě tu hodně lidí?“

„No, jeje. Museli jsme postel s váma někdy vynést i před hospodu, aby se na vás mohly ty davy podívat.“

„Pačej mě zabije,“ vzdychl Stach.

„Jste čestný občan Grundu a Vedunie, můj pán už poslal děkovný dopis knížeti Vlastislavovi. Všichni vás obdivují a říkají, že ďábel to v Bohemii ještě nemá vyhráno, pokud jsou u vás takoví rekové jako vy,“ doplnila Clohtilda.

„Třeba mě nezabije,“ pomyslel si Stach.

„Vážně jsem tak slavný?“ Lehce zčervenal.

„No, zabít sám deset ozbrojených lumpů, s tím si neporadila ani celá domobrana. Škoda, že tři někam zmizeli.“

„Nezmizeli. Utopil jsem je už předtím v slizuňkovým jezírku, abych vyprovokoval tu bestii z jejího brlohu.“ Stach se hrdě vypjal na lůžku.

Hostinský vyběhl ven oznámit tu novinu, zatímco Clothilda se na Stacha podívala s takovým obdivem a láskou v očích, až Stach dostal snad poprvé v životě opravdový strach.

„Jste můj hrdina,“ zašeptala.

„Jsem hrozně zesláblý. Hladový a žíznivý,“ uvědomil si Stach.

„Promiňte,“ omluvila se a zabořila lžíci do polévky. „Otevřete, prosím, ústa.“

Stach nabíral síly rychle. Za tři dny by se už mohl vypravit domů, jenomže měl takový nejasný pocit, že nebude vítán s otevřenou náručí. Tak si užíval jídla a pití, které mu ochotný hostinský nosil, občas blahosklonně pokynul z okna někomu, kdo mu zrovna provolával slávu, a zbytek dne se nechával léčit Clothildou. Léčení bylo příjemné, jen kdyby u toho Clothilda tolik nemluvila.

Třeba jako čtvrtý den, už skoro k večeru. Stacha už svrbělo v patách a rozhodl se, že další den se bude muset vrátit. Tak už jen tak ležel a přemýšlel, jak to Clothildě oznámí.

„Vezmeš si mě?“ přitulila se k němu Clothilda.

„Ne. Proč?“

Uraženě se nadzvedla. „Protože jsi mě svedl,“ řekla ublíženě.

„Sedni si pořádně,“ zvedl ji Stach. „A zavrť trochu zadkem.“

Uraženě si sedla a zahýbala zadkem. „Připravil jsi mě o to nejcennější,“ uronila slzičku.

„Utopil jsem ti tvoje oblíbené koťátko?“ zeptal se Stach. „Na to, že mi tvrdíš, že jsi byla panna, jsi až moc zkušená. A za druhé, myslíš, že jsem si nevšiml, jak ses bodla do prstu a strčila sis ho mezi nohy? Holka, nejsi první, kdo mě chce takhle podvést.“ Otočil hlavu na stranu.

Clothilda zintenzívnila pohyb. „Znásilnil jsi mě,“ popotáhla nosánkem.

„Znásilnil jsem hodně ženskejch, a ty u toho řvaly jinak. Nelži mi a nebul mi tady, kazí mi to požitek.“

„Zůstanu sama a opuštěná,“ vzlykla, „nikdo si mě nevezme.“

„Co řveš? Je ti patnáct, ne? Máš ještě tak tři roky.“

„Ale nejsem už čistá a neposkvrněná.“

„Holka, tak za prvé. Najít pannu na šlechtickém dvoře je asi tak stejný úkaz jako najít polednici o půlnoci. I když, polednici o půlnoci už jsem vlastně potkal. Za druhé, nevím, co s tím máte? Nechápu, proč by si tě nikdo nevzal.“

Přestala hýbat zadkem. „Protože nejsem panna,“

„A to vadí? U nás, u Slovanů, když chlap zjistí, že jeho žena je ještě panna, tak ji vyhodí, protože to musí být asi hrozný jelito, pokud ji o to ještě nikdo nepřipravil.“

„Vaše země musí být úžasná.“

„Už tolik ne,“ vzdychl Stach, „pokud se tam roztahuje ta pakáž. Podívej, holka, počítej s tím, že mě zabijou při pokusu zabít ďábla. Nejsem vhodná partie.“

„Dostanu věnem několik statků, vesnice, polnosti, otroky a nějaké další bohatství.“

„No, vidíš. Už to začínáš brát za lepší konec.“

„Můj otec vlastní hrad jen kousek od Vedunie. Necelý den cesty.“

„To je škoda. Byl by to dobrý úkryt pro dva.“

„Proč škoda?“

„Je tam asi tvůj otec. Oni tatínkové nemají moc rádi, když jim někdo píchá dcerušku.“

„Můj otec je na cestách.“

„A kde je?“

„Byl vyslán do Lucemburska s poselstvím.“

„Lucembursko. To je pěkně daleko. Nepřesuneme se na ten tvůj hrad?“

„Mohli bychom. Papá přijede asi až za dva měsíce. A proč se chceš přesunout na náš hrad?“

„Tady už je na můj vkus až moc čumilů.“

„A neměl ses hned vrátit?“

„No, ono se to nepodělá. Já potřebuju, aby se na mě tak trochu zapomnělo, víš. Tohle měla být taková tichá akce.“

„To je pravda. Venku je to jako na pouti. Zase přijelo pár lidí z města prohlédnout si hrdinu.“

„Tak zmizíme okamžitě. Vzhledem k tomu, že já už jsem, tak se zvedni, sbalíme se a vyrazíme.“

„No moment. A co já?“

„No co? Měla jsi na to stejně času jako já. Tvoje chyba. Padáme odsud.“ Stach se usmál a shodil ji ze sebe.

Clothilda se uraženě zvedla, postavila se proti dveřím a příšerně zařvala. Stach se lehce nadzvedl a podíval se na příčinu jejího řevu. V první chvíli neměl daleko k tomu, aby zařval také. Místo toho ze sebe jen vypravil přiškrceným hlasem. „Jéje, Pačeji. Co tu děláš?“

Pačej se podíval na vyděšenou Clothildu a nahatého Stacha.

„Původně jsem chtěl vykopnout dveře, ale slyšel jsem zevnitř dámu.“ Mírně se uklonil Clothildě. „Smím se posadit?“ ukázal na židli.

Clothilda rychle sebrala ze židle svoje prádlo a jak byla, vyběhla ven.

„Hezká, ale poněkud nervózní,“ sledoval ji Pačej pohledem a posadil se obkročmo na židli, zatímco Stach sbíral po pokoji svoje oblečení.

„Víš, Pačeji,“ vysvětloval Stach.

Pačej mávl rukou. „V klidu. Máme přece tolik času, že ano.“

„Já se chtěl vrátit. A vysvětlit ti to.“ Stach se zamotal do nohavice. Pačej ho zamračeně sledoval.

„Nespěchám. Klidně si dej na čas,“ jízlivě opakoval.

„Já za to nemůžu. Byl jsem zraněnej. V bezvědomí,“ bránil se Stach.

„Vždyť já ti přece nic nevyčítám.“

Stach pomalu získával svoji jistotu. „To jsi sem přijel jen proto, abys viděl přítele, kterého jsi poslal na jistou smrt?“ vypálil Stach výčitku.

„Na jistou smrt posílám ty neschopný. O tobě jsem věděl, že to zvládneš. Jsi přece ten nejlepší.“

Stach se nervózně podíval na Pačeje, jestli si nedělá legraci. „Trošku se to provalilo,“ omlouval se Stach.

„Trošku?“ zeptal se Pačej.

Stach uslyšel zadrnčení kol kočáru. Clothilda se asi rozhodla, že se Stachem na svůj hrad nepojede.

Stach si stoupl k oknu, aby jí alespoň zamával. Venku stálo několik dětí. Vždy, když se Stach v okně objevil, zamávaly mu a potom začaly svoje rozpočítávadlo.

„Ťap, ťap, ťap, ťap!

Jde po to-bě Stach!

Tři-náct mu-žů za-bil!

Tři u-to-pil,

Tři od-hla-vil,

Tři roz-pá-ral,

Tři pro-bo-dl

A po-sle-dní seš ty!“

(Ve starogermánštině se to více rýmuje, ale dal jsem přednost doslovnějšímu překladu do moderní češtiny, pozn. aut.)

Stach na děti zamával, aby byly zticha, ale děti se ještě víc rozvýskaly a radostně mávaly Stachovi nazpátek.

„Podříznu vám krčky…“ ukazoval jim Stach rukou.

Děti Stachovi mávaly a napodobovaly jeho pohyby. Stach nešťastně vzdychl.

„Hezké rozpočítávadlo,“ pochválil Pačej děti a stoupl si vedle Stacha.

„Já vlastně ani nevím, co zpívají,“ zalhal Stach. „Co tu vlastně děláš? Nepřijels sem přece jen proto, abys mi zkazil hezký vztah.“

Pačej mírně zavrtěl hlavou a poodstoupil od okna. „Ne, to ne. Albrecht, vévoda rakouský, si se mnou přeje mluvit,“ řekl zamyšleně.

„No vidíš. Ledy se hnuly,“ zasmál se nervózně Stach a stoupl si do okna tak, aby Pačej neviděl na děti a nebyl zbytečně provokován.

„Možná. Pokud se se mnou začne bavit jako s knížetem, znamenalo by to hodně velké zvýšení prestiže.“

„A myslíš, že na něj zapůsobila ta moje akce?“ zeptal se úlisně Stach.

„Možná,“ pokrčil Pačej rameny. „Protože nevím, co by jinak chtěl. Právo na žádnou z mých zemí nemá. Nemáme s jeho rodem žádnou přízeň.“

„Určitě se rozhodl ti dát nějaké svoje rytíře pro boj s peklem.“

Pačej zamyšleně zavrtěl hlavou. „Tomu nevěřím. Bylo by to krásný, ale Albrecht je velice schopný státník. A když myslím velice schopný, tak tím myslím, že udělá jen to, co je výhodné pro něj nebo jeho zemi.“

„Pokud peklo zmizí z Bohemie, je to výhodné pro něj i pro jeho zemi.“

„Uvidíme. Vezmi si brnění, vyrážíme. Chci být ještě dneska ve Vedunii.“

Stach začal na sebe skládat plech. Pačej si zatím nalil víno, stoupl si k oknu a zamyšleně sledoval okolí.

Ve Vedunii byli přijati s jásotem. Kníže si s sebou vzal jen malou družinu o dvanácti lidech, a Stach měl podezření, že je to možná celé jeho vojsko. Projížděli křivolakými uličkami a schytávali palbu květin.

„Nemělo to být inkognito?“ zeptal se Pačej.

„Podělalo se to,“ vysvětlil Stach.

„Mám opravdu chuť tě za trest oženit s nějakou zdejší šlechtičnou.“

Oba se usmívali a z koní mávali davu.

„Ano, to je Stach, můj první rytíř!“ vykřikoval Pačej. „Ten, který vydá za celou armádu! Každý z mojí družiny vydá za celou armádu!“

„Svatba? To mi nemůžeš udělat,“ děsil se Stach.

„Můžu. A udělám. Fakt jsi mě nasral.“

„Vždyť to pomohlo.“

„To jo. Ale nesplnil jsi moje přání.“

„Jdi do hajzlu, knížátko. Málem jsem vykrvácel.“

„Takhle se svým knížetem nemluv.“ Pačej se lehce uklonil nějaké dámě.

„Pokud mě oženíš, nebudu smět už s tebou chlastat a navštěvovat vykřičené domy.“

„Hele, ty vydíráš?“ otočil se Pačej užasle v sedle.

„Nemám jinou možnost.“

Pačej se znovu otočil zpátky. „Dobrá, dobrá,“ zabručel. „Pro tentokrát ti možná udělím milost.“

Dojeli ke hradu. Před branou je čekalo několik rytířů, kteří se hluboce uklonili.

„To vypadá dobře,“ pochválil si Stach.

„Vítáme vás, kníže Vlastislave. Jmenuji se Bernhard (=Silný medvěd, pozn. aut.) a jsem majordomem vévody Albrechta,“ chytil největší z rytířů Pačejova koně za uzdu. „Náš vévoda vás už netrpělivě očekává. Pro vaše muže je připraveno pohoštění ve zdejší hospodě. Můj pobočník je tam zavede,“ ukázal na rytíře vedle sebe. „Ať jedí a pijí, co hrdlo ráčí, vše jde na účet mého pána.“

Pačej se otočil v sedle a ukázal svým mužům, aby následovali Bernhardova pobočníka. Stach se k nim nepřipojil.

„To je Stach. Ten, který zabil bandu loupežníků, kteří plenili okolí Grundu. Vévoda ho asi bude chtít vidět,“ vysvětlil Pačej Bernhardovi.

Ten kývl na souhlas, že rozumí.

Projeli bránou. Stach se mírně v sedle otočil za svými druhy a spokojeně se ujistil, že se brána za nimi nezavřela. Dojeli k hradu a seskočili z koně.

„Odpočineme si?“ zeptal se Pačej Bernharda.

„Ne, není třeba. Jste netrpělivě očekáváni.“

„To je dobrý, to je dobrý,“ šeptal Stach Pačejovi, „většinou se čeká na audienci i několik měsíců.“

Prošli několika vraty, než se dostali do hlavního sálu. Byl větší než na hradě v Práhu, v Bohemii. Odevšad bylo vidět bohatství a vznešenost. Dvě řady rytířů jim udělaly čestnou uličku. Za nimi stálo velké množství knížat a dvořanů, dvorních dam a služebnictva. Nikdo se nehýbal, dokonce ani dámy se neovíjely vějířem, takže naprosté ticho rušily jen Stachovy a Pačejovy kroky. Došli pevným krokem až před trůn, na kterém seděl herzog Albrecht, vévoda rakouský. Jeho tvář byla vážná, jakoby vyřezaná z kamene. Neusmíval se a jeho oči vážně hleděly na Stacha a Pačeje.

A tehdy jim došlo, že není vše v takovém pořádku, jak si před pár chvilkami mysleli. Oba se uklonili.

„Zdravíme tě z daleké Bohemie, vévodo Albrechte, a děkujeme ti za pozvání a milé přijetí,“ řekl pevným hlasem Pačej.

Herzog Albrecht seděl a ani se nepohnul.

„Tohle není dobré,“ napadlo Stacha. Lehce se otočil. Východ byl hrozně daleko a byl lemován dvěma řadami ozbrojených rytířů.

„Buď zdráv, Vlastislave,“ pozdravil Albrecht Pačeje.

Stachovi lehce zatrnulo. To, že nenazval Pačeje knížetem, znamenalo, že ho odmítá jako knížete uznat.

Pačej se otočil, jako by Albrechta přeslechl. Bylo ticho. Nikdo nepromluvil.

„No nic, půjdeme, tady nevědí, jak se chovat ke knížeti,“ lehce se usmál Pačej na Stacha.

Stach se zpotil. Pokud se Pačej otočí od Albrechta bez pozdravu, je to jasný důkaz neúcty.

„Odcházíme, Albrechte.“ Pačej zvedl ležérně ruku na pozdrav. „A vrátíme se, až budeš mít lepší náladu, nebo vychování.“ Pačej se otočil od Albrechta a odcházel. Stach se otočil za Pačejem a jen se sebezapřením se snažil udržet ruku, která se snažila chytit jílce meče. V sále zašumělo. Někteří rytíři svoji ruku neudrželi a položili dlaň na svůj meč.

„Kníže Vlastislave!“ zvýšil hlas Albrecht.

Pačej se otočil a mírně se uklonil. „Vévodo Albrechte,“ odpověděl na zvolání.

Albrecht stál před křeslem a ruku měl vztyčenou. „Pojď sem. Prosím,“ ukázal na křeslo vedle sebe, „a buď mým hostem.“

Pačej se znovu lehce uklonil a přešel k Albrechtově pravici. Stach zůstal stát osamocen a nervózní.

„To je Stach,“ ukázal Pačej na Stacha, „první z mých rytířů. Ten, který sám přemohl bandu loupežníků, kteří pustošili zemi poblíž Vedunie.“

„Slyšel jsem o něm.“ Albrecht sjel pohledem ze Stacha a koutkem oka pohlédl na Pačeje. „Rád bych ho pozval, ať sedí po tvém boku, ale, jak vidíš, není tu již volná židle. Vadilo by, kdyby strávil zbytek dne u tvé družiny?“

„Jistě by to nevadilo, ale je to můj nejbližší přítel, a věřím mu více než sobě samému. Mnohokrát mi jeho síla a obratnost zachránila život. Uznej, vévodo, kdybych opustil takového člověka a nechal ho spát a hodovat daleko od sebe, nemohl bych se mu podívat do očí. Ale pokud máš strach z jednoho mého muže, může samozřejmě odložit meč a sedět po mém boku bez ochrany.“

Stach vytřeštil oči.

„Jistě ale v rámci rovnováhy udělají tvoji muži to samé,“ dodal tvrdě Pačej.

„Ne. To nebude třeba, působilo by to dojmem, že si nevěříme,“ odpověděl s úsměvem Albrecht. „Ať tvůj přítel postojí vedle tvého křesla v plné zbroji. U nás hosty nepřepadáváme, ani je nijak neomezujeme.“

„Neodvážil bych se o tom pochybovat,“ usmíval se pod maskou Pačej.

Stach se postavil za Pačejovo křeslo. Pážata přinesla poháry a naplnila je vínem. Hudba začala hlasitě hrát a šašci poskakovat před oběma šlechtici. Pačej i Albrecht popíjeli, občas položili pohár na tác a zatleskali zvlášť veselému kousku. Stach měl žízeň. Pot mu stékal po zátylku a smáčel mu prošívanici za krkem.

„Proč jsi mě sem pozval?“ zeptal se Pačej Albrechta po jednom obzvlášť vydařeném kousku kouzelníka.

„Chci se s tebou na něčem domluvit.“

„Týká se to mé země?“

„Jistě.“

„Podpoříš mě vojskem?“ zeptal se polohlasem Pačej Albrechta a pokynul pohárem nějaké slečně, která se na něj mile usmála.

„Ani náhodou,“ odsekl Albrecht, „mám svoje vojáky rád a nevím, proč by měli zhebnout v nějaké cizí zemi pro prohranou věc.“

„Tak proč jsi mě sem potom pozval?“

„Tvůj nárok je nejistý. Jsi kníže vyděděnec. Jsou tu i jiní, kteří tvrdí, že mají na trůn nárok.“

Pačej lehce pokýval hlavou. Odložil pohár a zatleskal žongléřům. „Cena?“ zeptal se.

„Morava,“ řekl polohlasem Albrecht.

Pačej, který sahal pro pohár, sebou cukl a shodil pohár na zem. Vyčítavě se podíval na páže, které zbledlo a rychle se odsunulo, zatímco jiné nahradilo jeho místo s plným pohárem.

Pačej si vzal víno a napil se. „Co mi zbyde, když přijdu o Moravu?“

„Zbytek Bohemie. Pak máš nějaká území v Sasku a někde na okraji Polonie.“

„Pokud přijdu o moravské země, do několika let přijdu i o zbytek země. Vrhnou se na mě jako psi na raněného kance.“

„Stejně jsi už o všechno přišel. Srdce tvojí země má nepřítel, kterého nemůžeš přemoci. Tak o co ti jde?“ ušklíbl se jedovatě Albrecht.

„Není poražen ten, kdo se nevzdal!“ vykřikl Pačej.

Hudba ztichla, šašci přestali poskakovat, žongléři házet vším možným, dvorní dámy se přestaly bavit mezi sebou. Všichni zírali na Pačeje a Albrechta.

„Dovolil jsem vám snad přestat?“ zeptal se vážně Albrecht svých poddaných.

Jako mávnutím kouzelného proutku se hudba znovu rozproudila, šašci začali opět poskakovat, žongléři žonglovat a dámy se mezi sebou bavit.

„Kníže Vlastislave,“ Albrecht se usmál a opřel se zátylkem o opěradlo svého křesla. „Ty nemáš naději získat zpět svoji zem. Protože si ji ani nezasloužíš. Jenom té své zemi prodlužuješ agónii.“

„Nevzdám se, vévodo. Nehodlám se vzdát ani kousku své země. Budu bojovat a buď zvítězím, nebo zemřu.“

„Pokud mohu doporučit, zvol tu druhou možnost, kníže Vlastislave.“ Albrecht lehce pootočil hlavu a úkosem se podíval na Pačeje. „Protože až zemřeš ty, tvůj první rytíř…“ Albrecht se lehce předklonil a mírně se s úsměvem uklonil Stachovi, „a zbývající členové Prokleté dvanáctky, tak se brána v Práhu zavře a ďábel opustí tvoji zem. Pak zavládne opět mír a země bude svobodná a spokojená.“

Pačej mlčel. V ruce držel pohár, ale nenapil se.

„Myslel sis, že o tom ještě nevíme?“ zeptal se Albrecht. „Myslíš, že nevíme, co se stane, až zahyne celá Proklatá dvanáctka? Cvrlikají si to vrabci na střechách. Je jen otázka času, kdy tě někdo z tvých věrných někde oddělá.“ Albrecht mírně kývl hlavou směrem ke Stachovi. „Tedy kromě něj. Tomu můžeš věřit. Ten je s tebou svázán pupeční šňůrou vaší smrti.“

Pačej se zhluboka nadechl. „A Lucemburk ti dá Moravu?“ zeptal se.

Albrecht se pousmál a pokynul pohárem. „Záleží, jak moc bude potřebovat moji pomoc.“

Stach se naklonil k Pačejovi a pošeptal mu zprávu o Clothildině otci, který nedávno odjel do Lucemburska. Pačej zlehka přikývl. „Lucemburk dostal také pozvání?“ zeptal se Albrechta.

„Lucemburk sem jede se svojí družinou požádat o pomoc s prosazením svého práva na Bohemii a ostatní země tvého údajného knížectví.“

Pačej chvíli přemýšlel.

„Kdybys mi dal pár svých rytířů, abych porazil Lucemburka, měl bys u něj lepší pozici pro vyjednávání.“

Albrecht mírně zavrtěl hlavou. „Kníže Vlastislave,“ pohlédl Albrecht do svého poháru, „kdybych ti dal pár svých rytířů, abych měl lepší pozici pro vyjednávání, mohl by se Lucemburk náhodou dozvědět, že jsem ti dal pár svých rytířů, abych měl lepší pozici pro vyjednávání, a to by mi mohlo moji pozici pro vyjednávání hodně ztížit.“

„Jsi bystrý, vévodo Albrechte,“ pozvedl mírně Pačej svůj pohár, „takže, omlouvám se, že dál nevyužiju tvé pohostinnosti. Státnické povinnosti volají.“ Odložil pohár na tác a chytil se opěradel křesla.

„Promiň, kníže Vlastislave, ale to by bylo velice neuctivé a přispělo by to domněnkám o naší roztržce, kdybys tak najednou opustil mou pohostinnost. Zůstaň, prosím, několik dní a buď mým hostem.“

„Nějak mi přestalo chutnat.“

„Můžeš si vybrat. Buď tu zůstaneš jako host, nebo jako vězeň. Pro tvé dobro bych volil první možnost.“

„Když jinak nedáš,“ zaskřípal zuby Pačej a pomalu se posadil.

Albrecht se mírně usmál a pokynul rukou své oblíbené dvorní dámě.

Zavřeli je ve vysoké věži. V komůrce s jediným okénkem mířícím na náměstí hradu.

„Co teď?“ Pačej se naklonil z okna. „Tyhle zdi jsou hladký jako sklo, ani moucha by se na nich neudržela.“

„Mám žízeň,“ vzdychl Stach.

„Jsme tu zavřeni.“ Pačej vzal ze stolu džbán a nalil sobě i Stachovi. „Jsem rukojmím ve vyjednávání o mojí zemi. Ve chvíli, kdy Lucemburk kývne Albrechtovi, mě zabijí.“

Stach vzal odložený džbán s vínem a mohutně se napil. „Takže zatím není víno otrávený. Toho jsem se trochu bál.“ Utřel si pusu.

Pačej se podíval do svého poháru. „Asi ne. Albrecht není travič.“

Stach došel ke dveřím a zkusil je otevřít. Bylo zamčeno.

„Došlo víno,“ zabouchal na dveře.

Chvíli se nic nedělo a potom se ozval klíč. Vešel rytíř a přinesl džbán s vínem. Stach mu podal prázdný. „Dones ještě jeden. Chceme se dneska opít,“ poručil rytíři.

Ten kývl a odkráčel.

„Máš pravdu. Když už nic, alespoň se zpijeme do němoty.“ Pačej se napil ze svého poháru.

Stach si stoupl k oknu. Opatrně pohlédl dolů.

„Nechali nám meče. I zbroj,“ řekl potichu.

Pačej položil dlaň na meč přízraků. „Jsme oficiálně hosté. Albrecht je chytrý. Ví, že Lucemburk tu má svoje zvědy. Pokud by nás někdo viděl neozbrojené, došlo by mu, že jsme tu proti svojí vůli.“

„No a?“

„To je politika, Stachu. Lucemburk může vznést nárok na moje území. Je vzdáleným příbuzným. Když dám Albrechtovi Moravu, nedostane nic. Když mu ji dá on, připojí k Lucembursku to, co z Bohemie zbylo. Když mu jeho zvědové řeknou, že jsem tu dobrovolně, bude mít pocit, že se chci dohodnout. Když tu budu jako zajatec, bude vědět, že jsme se nedohodli.“

„Tomu nerozumím, a je mi to jedno. Mám žízeň a hlad!“ zařval Stach ke dveřím. „Myslíš, že je tvoje družina ještě v hospodě?“ zeptal se o poznání tišeji.

„To nevím.“ Pačej si stoupl k oknu vedle něj.

Chvíli stáli a přemýšleli. Mezitím rytíř donesl další džbán a nějaké jídlo.

„Moji družinu nezabije, to by byl akt nepřátelství. Ani je nezavře. Prostě je nechá v té hospodě. Budou bloumat okolo, vyptávat se, ale nic se nedozvědí. Občas mě Albrecht vyvede mezi lidi, aby ukázal, že žiju, nebo aby naštval Lucemburka. To je utvrdí v tom, že je vše v pořádku.“

„Takže jsme tu jako ptáčci ve zlaté kleci.“

„Jenom já. Tebe zabijí při první příležitosti. Ty nejsi důležitý. Měl jsem tě poslat k ostatním. Nedošlo mi to, promiň,“ omluvil se Pačej Stachovi.

„Kolik myslíš, že je hodin?“ zeptal se Stach.

„Tak okolo třetí ráno.“

Stach vzal křeslo a podepřel jím dveře. Pačej mlčel a sledoval Stacha.

„Dar od mého přítele.“ Stach sáhl pod plášť a vytáhl kotvu.

„Jak tě to napadlo?“

„Zachránila mi život. A víš, že já nic nevyhodím,“ řekl skromně Stach a začal odmotávat lano od opasku. „Navíc jsem po tom zranění trochu zhubl a začaly mi padat gatě. Nechtěl jsem kupovat novej pásek, tak jsem se omotal tím provazem, než zase přiberu.“

„Musím ti říct, že mě s tou šetrností někdy sereš, ale dneska asi udělám výjimku. Lezu první,“ rozhodl Pačej.

Stach zahákl kotvu za kraj zdi. „Na to zapomeň. Tobě smrt nehrozí, ptáčku ve zlatý kleci.“

„Jsem přece tvůj kníže.“

Stach se přehoupl přes parapet. „Tak se na to zeptáme Albrechta?“

„Nekecej a lez.“

Stach se znovu vytáhl a skočil zpět do místnosti.

„Tohle tu přece nenechám.“ Popadl džbán s vínem a mohutně se napil.

„Vem si ještě trochu jídla,“ ukázal Pačej na jídlo a přehoupl se přes parapet.

Stach se zakousl do jídla. Sedl si na parapet, jednou rukou držel kuře a druhou pro jistotu přidržoval kotvu. Když se lano uvolnilo, zahryzl se do kuřete, smutným pohledem se rozloučil s nedopitým vínem a sjel dolů po laně.

„Děláš hrozný hluk,“ zasyčel na něj Pačej.

Stach hodil lanem vlnu a zkusil vyháknout kotvu.

„Kašli na to.“

„Může se ještě hodit. A kalhoty mi znovu padají.“ Stach poslal novou vlnu.

„Udělá to rámus,“ vztekal se Pačej.

Stach vzdychl a nechal kotvu kotvou. V tichosti se blížili k bráně.

„Je tam jeden strážný,“ řekl Pačej.

„Vezmu si ho na starost,“ zabručel Stach.

„Hlavně ho nezabij. Nechci dělat zbytečně zle.

Stach přikývl a šel k bráně. Voják se otočil směrem k němu a zvědavě se díval, kdo to přichází z hradu.

Když přišel Stach blíž, vytáhl dýku a vrazil ji vojákovi do krku. Voják zabublal a umřel.

„Snad jsem ti rozkázal, abys ho nezabíjel,“ zasyčel Pačej.

„Promiň, neslyšel jsem tě,“ omluvil se Stach Pačejovi.

Prošli branou. Nikde nikdo. Jen městská hlídka, která jim nevěnovala pozornost.

„Přišli jsme o koně,“ brblal Stach. „Co teď? Jsi kníže, tak mysli.“

„Musíme se dostat do Bohemie,“ přemýšlel Pačej nahlas. „Pošlu družinu napřed. Co nejrychleji. Řeknu jim, ať se vždy po čase rozdělí. Budou je pronásledovat a budou se taky dělit. Když je dostihnou, nenajdou mě.“

„A my?“

„Pojedeme jinam. Nevíš o nějakým úkrytu?“

„No, vím o jedný dívčině. Má prý hrad asi dva dny cesty na západ. Můžeme se tam u ní ukrýt. Pod jednou podmínkou.“

„Pod jakou?“

„Že mě s ní neoženíš.“

Pačej kývl. „Budu o tom přemýšlet,“ řekl vážně.

Stach nešťastně zavrtěl hlavou.

V hospodě vzbudil Pačej svoji družinu známým pískotem, který používali muži v Bohemii, když chtěli přivolat psa nebo manželku. Rychle jim vysvětlili, jak se věci mají, sebrali koně a vyrazili k Bohemii. Cestou se Stach s Pačejem oddělili a stočili koně směrem k hradu Clothildina otce.

Jeli dva dny a vyhýbali se městům a vesnicím.

Konečně hladoví a špinaví dorazili ke hradu a zabušili na bránu. Chvíli trvalo, než jim hlídka zavolala dceru pána domu.

„Stachu,“ zavýskla a skočila mu do náruče, „nezapomněl jsi na mě.“

„Jak bych mohl.“ Stach sevřel Clothildu v náručí. „Tohle je kníže Vlastislav, pán Bohemie, a chce se ti omluvit, že tě tak vylekal,“ ukázal na Pačeje. Pačej vysekl Clothildě poklonu a omluvil se, že si při jejich prvním setkání zapomněl vzít masku. Clothilda s úklonou omluvu přijala.

„Jsou vaši doma?“ zeptal se Stach přímo.

„Ne. Papá přijede za pár dní, psal, že už s knížetem lucemburským vyrazili, ale jedou pomalu, prý si ten dědek dává na čas. Chcete mu oznámit něco důležitého?“ zeptala se s očekáváním.

„Nespěchej na mě.“ Stach se nervózně zasmál a kradmo pohlédl na Pačeje. „Říkal jsem ti přece, že nejspíš mě zabijou někde v Bohemii.“

„Tak proč jste tady?“ zamračila se Clothilda.

„Jeli jsme tak náhodou kolem a já říkám: Kníže Vlastislave, tady žije ta nádherná dívka, kterou jsi tak vystrašil, a bylo by záhodno, kdyby ses jí omluvil.“

„Jen tak náhodou kolem?“ Clothilda si dala ruce v bok. „Bez družiny, prostě tak? A pokud vím, něco jsem zaslechla, že jste se ocitli ve Vedunii.“

„No, pokud jede kníže do nějaké cizí země, tak by se přece měl pozdravit s jejím panovníkem, ne?“ kývl Pačej hlavou.

Clothilda přejížděla pohledem z jednoho na druhého. „Jasně,“ připustila, „pojďte dál a buďte mým hosty.“ Ukázala do hradu.

Vešli dovnitř vedouce koně za uzdu za sebou. Oba se rozhlíželi. Kromě hlídky v bráně nebyla v okolí žádná ozbrojená stráž. Nebyl důvod, Vedunie byla klidná a mírumilovná země. Krom toho asi veškeré ozbrojence vzal s sebou Clothildin otec, aby dal váhu vyjednávání v Lucembursku.

„Moc lidí tu nemáte,“ prohodil Pačej.

„V této době jsou už všichni ve svých domovech. Noci už jsou studené, obilí v sýpkách, seno ve stodole, ovoce sesbíráno, tak co s tou holotou tady.“ Ukázala a brána se zavřela.

Odevzdali koně starému podkonímu a v sále dostali pohoštění.

K ránu zabouchal Stach na pokoj, kde spal Pačej.

„Nemůžeš spát?“ zabručel Pačej, když mu otevřel.

Stach došel k oknu a díval se ven. Pačej se postavil vedle něj. Sledovali několik postav, jak vyjely z hradu.

„Zradila nás,“ zabručel Stach.

„A co jsi čekal od ženský?“ Pačej se opřel o parapet. „Byla by to pěkná mrcha, kdyby zradila svého knížete.“

„Říkala, že mě miluje.“

„Stachu,“ zasmál se Pačej a napil se. „Podívej se občas do zrcadla.“

„Milovala mě pro můj charakter,“ přiťuknul si Stach s Pačejem.

„Tak to potom jo. Tak to nechápu, proč jede za tím bezcharakterním vévodou,“ naklonil se Pačej z okna.

„Asi víc platí.“

„Pojedeme. Albrecht bude za chvíli vědět, že jeho stopa je špatná.“

Sešli dolů po schodech, s meči obnaženými.

„Nevezmeme to přes kuchyň?“ zeptal se Stach Pačeje. „Tu určitě nehlídají.“

„Kušuj,“ zavrčel Pačej.

Ani schody, ani bránu nikdo nehlídal.

„Vypadá to dobře.“ Pačej zastrčil meč. „Holka neinformovala svoje lidi.“

„Sama neměla žádné informace. Tak nevěděla, co dělat.“

Došli před konírnu.

„Odjíždíme,“ informoval Stach podkoního. „A nemyslím si, že bys nám měl bránit.“

Podkoní nebránil. Pačej hlídal venku, zatímco Stach vybral čtyři koně, o nichž předpokládal, že budou dobří. Ukázal podkonímu a jeho sluhovi, ať všem nasadí sedla, a společně vyrazili z hradu.

„Kam teď?“ zeptal se Pačeje.

„Kdybys byl na útěku a hrozilo ti pronásledování, kam bys jel?“

„Tam, kde je bezpečno. Domů.“

Vyrazili k domovu.

Kapitola osmá – Kníže lucemburský (20. 10. 1402)

Protože dějiny píší vítězové a ti mívají zhusta sklony k nadsázce, bylo možno v pozdějších kronikách číst asi toto. Bitva, která později vešla do dějin, vlastně ani bitvou nebyla. Střetlo se několik rytířů knížete Vlastislava (v počtu asi tří set mužů) s mohutnou přesilou lucemburského knížete (čítající okolo osmdesáti rytířů). V boji zahynul lucemburský kníže, který navíc bojoval nečestně a používal ve svých řadách ďáblovy pohůnky. Víme, že počty nesedí ale jak bylo řečeno, dějiny píší vítězové. Komu se to nelíbí, tomu Stach usekne hlavu.

Kde se nachází Lucemburk, tedy přesněji, kde bude za pár dní, se dozvěděl Vlastislav ve chvíli, kdy vstoupil na území Bohemie. Zprávu mu dodal Trojan a zároveň přijel na pomoc s několika desítkami zakuklených bojovníků z Černobogova chrámu. Vlastislav neváhal a rozhodl se zvítězit. Shromáždil své věrné ve Znaimu a čekal na unavenou Lucemburkovu družinu.

Záda měl teoreticky krytá. Clothilda poskytla svému vévodovi medvědí službu, protože většina pronásledovatelů teď hledala Vlastislava se Stachem na jejím hradě.

Vlastislav se tedy připravoval ve Znaimu, zatímco nepřítel se pomalu, ale neúprosně blížil.

„Jak to tedy je?“ zeptal se jeden rytíř s tak dlouhou zrzavou bradou, že Stach přemýšlel, jak se mu může vejít do brnění a netrčet zpod přilby na všechny strany.

„Co myslíš?“ Kníže Vlastislav odhodil kost za sebe a natáhl se po další.

„Má ten Lucemburk nějaké právo na Bohemii, nebo si vymýšlí?“

„Jasně, že má.“ Vlastislav utrhl silnými zuby kus masa a soustředěně žvýkal. „Jedna z mých pratet si vzala jeho děda. Takže je potomek naší šlechty. Částečně.“ Lehce zakýval hlavou ze strany na stranu.

„Takže jeho práva jsou legitimní? Má nárok na knížecí trůn. Nebude ti divné bojovat proti svému příbuznému, proti bratranci?“

Pačej se na chvilku zamyslel. „Ty jsi za mlada také ošukal všechny ovce v okolí. Je tedy dost pravděpodobné, že zrovna to, co máš na talíři, je jedno z tvých vnoučat. Není ti to divné, když ho žereš?“ ukázal kostí na rytířovu jehněčí kýtu. Všichni u stolu se dali do hurónského smíchu. Mlátili pěstmi do stolu a ohýbali se v kříži, zatímco rytíř zrudnul do barvy svých vousů. Ve chvíli, kdy to vypadalo, že zlostí vybuchne, Vlastislav zvedl ruku a smích okamžitě ustal.

„Dělám si srandu,“ omluvil se rytíři. „Lucemburk nemá žádné právo, dokud jsem tu já. Ale pokud bych tu nebyl, stále nemá nikdo žádné právo zabírat tuto zem ohněm a mečem. Má pokorně předstoupit před mé urozené pány, před mé rytíře.“ Vlastislav mírně naznačil úklonu k ostatním u stolu. „A před všechen můj lid a s úctou je požádat o svolení tuto zemi spravovat. Potom je to kníže, který si tuto zemi zaslouží, a ne vstoupit do země našich předků jako lupič a buran, který přijel krást a pustošit, drancovat a dobývat!“ zvýšil Vlastislav hlas. Nastalo krátké ticho.

„Tak pravil kníže!“ Trojan pozvedl svůj pohár.

„Tak pravil!“ I ostatní rytíři zvedli svůj a mohutně si připili.

Velká pijatyka se zvrhávala v ještě větší pijatyku.

„Připomeňte si ještě jednou, co jsme si říkali večer,“ řekl Vlastislav polohlasem svým nejbližším rytířům. „Lucemburk nesmí přežít. Pokud zhyne on, rozpadne se koalice proti nám a bude dost velkou dobu trvat, než ji zase někdo sestaví. Rozumíte?“

Všichni souhlasně zabručeli.

Trojan si přisedl ke Stachovi. „Stachu, něco od tebe potřebuju,“ zabručel mu do ucha.

„A nepočká to? Nemám dopito.“ Stach ukázal na džbán s vínem.

„Ne.“

Stach dorazil číši a natočil se k Trojanovi.

„Něco bych od tebe potřeboval.“

„Hmm?“

„Lucemburk má u sebe svoji stráž.“

„Heribert a Sigebert. Já vím.“

„Znáš je?“

„Ne. Ale slyšel jsem o nich. Jsou to prý nejlepší bojovníci pod sluncem. Tedy až po mně.“

Trojan kývl hlavou. „Půjdou po Vlastislavovi.“

„Vůle bohů,“ pokrčil Stach rameny.

„Ne. Vůle bohů jsi ty. Musíš knížete ochránit.“

„Vykopal by mě ze své družiny, kdyby zjistil, že ho chci ochraňovat.“

„Nesmí to zjistit.“

„A proč ho neochrání ti tvoji znetvoření?“ Stach si nalil další číši a ukázal jí ke stolu, kde seděla Trojanova družina.

„Jak by to vypadalo, kdyby znetvořeného chránili znetvoření?“

„Vyváženě?“

Trojan vzdych a mávl rukou. „Uvědom si, že pokud tvůj kníže zahyne, není nikdo, kdo tě bude chránit před assassiny.“

Stach se ušklíbl koutkem úst, ale věděl, že Trojan má pravdu.

Boj začal další den odpoledne. Pačej nechal svoje lidi odpočinout a vystřízlivět a počkal na Lucemburka za hradbami. Část svých lidí ukryl v lese, další část ve městě. Když se družina lucemburského knížete přiblížila k městu, brána byla zavřená. Lucemburského knížete přivítaly urážky a nadávky, což ho samozřejmě urazilo, a tak nechal zapálit několik chatrčí v okolí. To byl ovšem akt nepřátelství a kníže Vlastislav vzplanul hněvem spravedlivým, nechal otevřít bránu města a se svým vojskem se vyhrnul vstříc zkoprnělému cizáckému knížeti.

Přesila Vlastislavových vojsk byla značná, zvláště když se k němu připojily stovky hlav místního ozbrojeného lidu, který v dorážení zraněných pážat, sluhů, lučištníků a dalších lidí neurozeného původu viděl snadnou možnost získat kořist. Není tedy divu, že se válečné štěstí obrátilo skoro okamžitě na stranu domácích.

Boj trval krátce, pouze v těsném okolí lucemburského knížete se nepřítel zmohl na odpor.

Jeho osobní stráž ho v kruhu obklopila, štít na štítu bránila svého knížete a nedovolila nikomu se přiblížit.

Teprve po hodné chvíli se podařilo Vlastislavovi a jeho družině rozbít Lucemburkovu obranu. Stach se prodral mezi prvními vzniklou mezerou a snažil se zabít knížete. Do cesty se mu postavil jeden z obránců, vysoký skoro jako Stach. Zvedl meč nad hlavu a shora tnul po Stachovi.

Stach zaregistroval mezeru v brnění v rytířově podpaží. Kryl se mečem, nechal se srazit na kolena a ve chvíli, kdy protivník znovu pozvedl meč nad hlavu, Stach bleskurychle hmátl ke svému pasu, vytáhl krátkou dýku a tu vrazil z pokleku rytířovi do podpažní jamky.

Rytíř se složil. Stach neměl čas, aby vytáhl dýku, jen rychle vykryl slabý útok mečem na hlavu a Upalovačem srazil dalšího z knížecí osobní stráže. Meč sice neprosekl brnění, ale porazil nepřítele na zem. Ve chvíli, kdy se protivník zvedal, udeřil ho Stach hlavicí meče do přilby. Náraz to byl tak silný, že promáčkl přilbu a rytíře poslal do bezvědomí.

Okolo Lucemburka bylo už jen pár železných pánů obklopených Vlastislavovými rytíři, kteří na ně zle dotírali.

Mezi Lucemburkovými obránci vynikali dva rytíři ve zlaté zbroji. Strach věděl, o koho jde. Byla to pověstná dvojčata. Heribert, což by se dalo přeložit jako zářící bojovník, a Sigebert, což bylo v překladu zářivé vítězství. Dva rytíři, kteří prý byli cvičeni od dětství, aby dokázali bojovat jako jeden muž a aby se později stali osobními strážci knížete. Stach se s nimi kdysi párkrát setkal, ale nikdy ne v boji. Nyní tito dva ochránci několika rychlými údery zbavili knížete jednoho útočícího rytíře. Stach přeskočil zraněného rytíře a zaútočil na rytíře ve zlaté zbroji.

Ti na kratičkou chvilku ustoupili, ale téměř okamžitě na Stacha společně zaútočili. Jejich údery byly tak rychlé a silné, že je Stach nebyl schopen vykrývat. Jen kvalitnímu brnění mohl děkovat, že žádná z mnoha ran, které utržil, nebyla hluboká nebo nebezpečná. Stach si uvědomil, že pokud se mu nepodaří prolomit obranu dvojčat, bude jen otázka času, než ho udolají nebo najdou slabé místo v jeho zbroji. O krok ustoupil a v duchu se modlil, aby nezakopl o rytíře, kterého před okamžikem zachránil.

Dvojčata přískokem zaútočila. Stach okamžitě postoupil dopředu, natočil se bokem a meče dvojčat neškodně sjely po hrudním a zádovém pancíři Stachova brnění. Potom se Stach mohutně rozpřáhl a z půlotočky sekl po prvním z bratrů. Meč se zasekl do železného límce jednoho z dvojčat. Sice ho nezranil, ale srazil ho na zem, přímo pod nohy druhého z bratrů, který na okamžik zavrávoral. Toho Stach využil. Jednou nohou odkopl ležícímu dvojčeti ruku s mečem a celým tělem narazil do stojícího druhého bratra. Ten sice neupadl, ale musel pár kroků uskočit. Než nabral rovnováhu, přišlápl Stach jeho dvojče k zemi, pozvedl meč rukojetí nahoru a oběma rukama zarazil hrot meče ležícímu rytíři do prsou. Kvalita Upalovače se opět prokázala a meč projel prsním brněním i drátěnou košilí a zajel hluboko do rytířova těla. Stach vytáhl meč a okamžitě šlehl po druhém rytíři. Ten uskočil a nejistě se vykryl. Stach prosekl slabý kryt a zasekl meč do ramene nepřítele. Rána nebyla hluboká, ale přesto nepřítel zaskučel bolestí a hrůzou. Pustil meč, klesl na kolena a chytil se za rameno. Stach se rozmáchl dozadu a ve chvíli, kdy druhý z rytířů zvedl zdravou ruku a vykřikl „Vzdávám se!“, zabořil špici Upalovače do hledí protivníka. Rytíř sebou krátce zacukal a byl mrtvý. Stach vytáhl meč. Rytíř zůstal v klečící póze. Stach se mu dál nevěnoval a otočil se proti Lucemburkovi.

„Vzdávám se!“ odhodil kníže svůj meč, zatímco vyděšeně sledoval Stacha.

Také ostatní rytíři odhazovali meče a poklekávali před Vlastislavem a jeho rytíři. Stach kontroloval situaci. Bylo po boji. Nepřítel opravdu ztratil vůli bojovat. Zatímco Vlastislavovi rytíři sbírali nepřátelské zbraně a sháněli Lucemburkovy přeživší do houfu, zarazilo Stacha mírné pokašlávání u jeho nohou. Ležel tam rytíř ve zlaté zbroji s probodnutým hrudníkem. Jednu ruku měl na ráně, zatímco druhou zoufale hrabal do hlíny. Stach poklekl, nadzvedl rytíři opatrně hlavu a sundal mu přilbu. Rytířova tvář byla popelavě šedá. Modré žilky mu vystupovaly po celém obličeji a tvořily na tváři rytíře strašidelnou mozaiku.

„Já… Já umírám,“ šeptal rytíř.

„To se občas v boji stává,“ odpověděl Stach polohlasem.

„A co můj bratr?“

Stach se otočil za sebe a pohlédl na postavu v pokleku za sebou.

„Žije. Ale je zraněný, proto nemůže přijít.“

„Zraněný?“ nechápal rytíř. „Prohráli jsme? Neochránili jsme knížete?“

„Kníže se vzdal a bude s ním slušně zacházeno.“ Stach se rozhlédl okolo sebe.

„Já umírám,“ znovu začal rytíř, „bratr je zraněný a kníže zajatý. To se nemělo stát.“

Jeho tvář ještě více zešedivěla a rytíř zavřel oči. Stach opatrně přejel rytíři po obličeji a sledoval vrstvu šedivého prachu na své rukavici. Potom opatrně nasadil rytíři jeho přilbu a vstal.

„Hej, vy tam,“ zavolal na dva panoše, kteří právě uřezávali nějaké mrtvole prst s prstenem, „stoupněte si k těmhle dvěma mrtvým, a kdyby se k nim někdo přiblížil, tak řekněte, že jsou majetkem knížete Vlastislava a pokud chce někdo nasrat Stacha, tak ať na ně jen sáhne.“

„Ale my tu máme práci,“ ukázal jeden z panošů na mrtvé.

„Ti vám neutečou. Ale ještě jedno slovo protestu a připojíte se k nim,“ pozvedl Stach meč.

Panoši se nahrbili jako spráskaní psi a přiběhli k mrtvolám. „Pane, mohu se zeptat?“ odvážil se jeden z nich.

„Jo,“ zavrčel Stach.

„To je opravdu zlato?“ Ukázal na brnění.

„Kéž by. To by byl Vlastislav bohatý. Ale jenom idiot by si udělal brnění ze zlata. Bylo by to těžký a krájelo by se to jako pergamen.“

„Vypadá to jako zlatý,“ ukázal panoš na brnění.

Stach nadzvedl kousek plátu. „Podívej,“ ukázal na spodní část, „kvalitní železo.“

„Tak proč je máme hlídat?“

„Protože jsem to přikázal,“ jedovatě se pousmál Stach. „Ještě nějaký dotaz?“

Oba mladíci zavrtěli hlavami.

Bylo po boji. Zajaté rytíře dovedli do Znaimu do vězení na radnici, zatímco ostatní neurozené držel dav na náměstí. Vlastislav se usadil ke stolu a nechal si předvést Lucemburka.

„Kníže lucemburský, smím vědět, proč jste vpadl do mé země?“ zeptal se trochu otráveně Vlastislav.

„Nevpadl jsem do žádné země,“ odsekl Lucemburk, „pouze jsem projížděl zemí, jejíž kníže před několika lety zemřel v boji a nezanechal dědice. Projížděl jsem zemí na pozvání svého přítele, váženého vévody Albrechta, se kterým jsem měl vést diplomatické hovory. Při této cestě jsem byl věrolomně napaden zákeřnou přesilou nějakých lumpů vedených někým, kdo sám sebe označuje za pána této země, aniž by měl na ni nějaký zákonný nárok. Buďte ujištěni, že tento věrolomný akt nezůstane bez potrestání, a věřím, že veškerý civilizovaný svět se spojí proti těmto vyvrhelům.“

Rozhostilo se naprosté ticho. Vlastislav i ostatní zasmušile seděli u stolu.

„Měl padnout v boji,“ zuřivě šeptal jeden z rytířů.

Vlastislav mírně pokrčil rameny. „Byla to vůle bohů.“

„Pokud bude naživu, jsme v řiti.“

„A co mám, kurva, dělat?“ zasyčel polohlasem Vlastislav tak, aby ho Lucemburk neslyšel. „To mám teď jít a useknout mu hlavu?“

Stach něco zavrčel, zvedl se, udělal několik kroků k Lucemburkovi, a než mu v tom mohl někdo zabránit, vytáhl meč a prudkým máchnutím usekl lucemburskému knížeti hlavu.

„Co jsi to udělal?!“ vykřikl Vlastislav.

„Když si s něčím nevíš rady, usekni mu hlavu,“ odsekl Stach.

„Byl to kníže a zajatec. Porušil jsi všechny kodexy. Zradil si ctnosti rytířskosti,“ vykřikovali rytíři.

Stach si jich nevšímal. Pevným krokem došel ke stolu a prudce praštil mečem o stůl.

„A jaký je trest pro knížete, který se paktuje s pekelníky?“ vzkřikl.

Všichni ztichli.

„Nechápu, co tím myslíš?“ zeptal se opatrně Vlastislav.

„Tak se běžte podívat na ty rytíře ve zlaté zbroji. Jsou to nelidi. Upíři.“

Všichni začali vykřikovat a zvedat se od stolu. Vlastislav zvedl ruku a zajistil klid.

„Kde jsou?“

„Ještě na poli. Stojí u nich dva panoši. Alespoň doufám. Nějak jsem na ně během oslavování vítězství zapomněl.“

„Jsi si tím jistý?“

„Já nevím, třeba utekli. Ani nevím, komu patřili.“

„Stachu. Já, kurva, nemyslím ty panoše. Já myslím ty mrtvý rytíře.“

„Ty ve zlatý zbroji?“

„A koho jiného?“

Stach pokrčil rameny.

„Tak ti by tam měli ležet. Doufám.“

Vlastislav lehce potřásl hlavou.

„Stachu, jsi si naprosto jistý, že jsou to nelidé? Pokud jsou to upíři, jak jsi je mohl zabít? Jen tak železem? To přece nejde!“

Stach pozvedl meč, ze kterého ještě odkapávala knížecí krev.

„Tomuhle meči se říká Upalovač. Jsou v něm zakovány tisíce drobných drátků stříbra. Nepřejte si vědět, co všechno jsem musel dělat, abych se k tomu meči dostal. Na světě jich bylo vyrobeno jen sedm a zachoval se jen jeden. V minulosti vyhubily skoro veškeré upíry.“ Lehce zaťukal čepelí Upalovače o stůl.

„Počkej, tys věděl, že kníže lucemburský s sebou vodí upíry jako stráž?“ zeptal se jeden z rytířů.

„Ne,“ přiznal Stach, „byla to náhoda.“

„Nic není náhoda. Byla to vůle bohů,“ rozhodl Vlastislav. „Přineste oba mrtvé.

Rozkaz byl rychle vykonán. Oba rytíře ve zlaté zbroji položili na stůl. Stach sundal prvnímu přilbu.

Všichni vydechli úžasem.

„Je tohleto mrtvola normálního člověka?“ Stach se dotkl obličeje vysušené mrtvoly.

Vlastislav opatrně seškrábl kůži z horního rtu a odhalil velké špičáky.

„Myslím, že je vše jasné. Sundejte přilbu i tomu druhému,“ poručil.

I mrtvola druhého dvojčete vypadala podobně.

„To ovšem hodně mění situaci. Přiveďte zajatce,“ poručil Vlastislav.

Rytíři se rozběhli. Po chvíli přivedli svázané zajatce. Ti nejprve zkameněli hrůzou při pohledu na mrtvolu svého knížete. Poté se jejich hrůza začala měnit v zuřivost. Vztekle drtili mezi zuby nadávky a výhrůžky.

„Ano, váš kníže je mrtvý. Nechal jsem ho popravit,“ postavil se před ně Vlastislav.

Jeden z rytířů si před ním uplivl. „Svět se to dozví. Nechal jsi zabít knížete, který se ti vzdal.“

„Kolik rytířů poslal váš kníže mému bratrovi na pomoc?“ zeptal se Vlastislav.

„To s tím nesouvisí!“ odsekl bělovlasý rytíř.

„Kolik?“ opakoval znovu Vlastislav.

„To s tím nemá nic společného.“

„Ptám se kolik!?“

Chvíli mlčeli. Po očku sledovali jeden druhého.

„No?“ znovu se zeptal Vlastislav.

„Ani jednoho,“ zabručeli.

„Proč?“

„Nemělo to cenu. Zbytečný boj,“ bručeli.

„Opravdu byl ten důvod?“

„Jistě.“

„Nebylo to proto, že se váš kníže domluvil s Temným pánem už předem?“

Zajatci se začali rozkřikovat. Metali na knížete nadávky a trhali pouty.

„Tak mi tedy vysvětlete tohle.“ Vlastislav poodstoupil a ukázal na mrtvoly na stole.

Zajatci ztichli.

„No, běžte si je prohlédnout zblízka. My tu žádné tajnosti nemáme,“ posmíval se Vlastislav.

Zajatci obklopili stůl.

„Poznáváte je?“

Bylo ticho. Jen občas někdo zašeptal.

„Jsou to knížecí nejbližší. Je to jeho ochranka?“ ptal se Vlastislav.

„Viděli jsme je málo. Většinou byli zakrytí v brnění. Ale občas měli přilbu sundanou. Ano. Jsou to oni,“ potvrdil rytíř, který stál nejblíž k mrtvolám.

„Zakrytí byli proto, protože na slunci by uhořeli,“ vysvětlil Stach.

„Jak zemřeli?“ zajímal se rytíř.

„Já to viděl,“ odpověděl mu jiný. „Probodl je támhleten,“ ukázal bradou na Stacha.

„Kam je bodl?“

„Heriberta do prsou a Sigeberta do hledí.“

Rytíř zběžně pohlédl na otvor na prsou prvního rytíře. „Ale upír přece nezemře běžným železem,“ zvedl zmateně hlavu.

„Byla to náhoda,“ vysvětlil Stach. „Tenhle meč je dělaný speciálně na upíry. Má v sobě zakované jemné drátky stříbra. Tak jemné, že je okem neuvidíš. Ale pro upíra jsou smrtelné.“

„A vy jste si ho náhodou vzal do boje?“ zvedl rytíř oči ke Stachovi.

„Nosím ho skoro pořád. Seká stejně dobře lidi jako upíry.“

„Můžu si ho prohlédnout?“

„Tak se otoč,“ pokynul Stach rytíři.

Když se rytíř otočil, Stach vytáhl meč a rychlým sekem přesekl rytířovi pouta.

„Na, přesvědč se sám,“ podal rytíři meč.

Rytíř vzal meč a ani ho nepřekvapilo Stachovo chování. Chvíli ho opatrně převracel v ruce a pozorně studoval nápisy vyryté na čepeli.

„Je to Upalovač,“ potvrdil, když prohlédl runy.

„Ty ho znáš?“ zeptal se Stach.

„Znám,“ potvrdil rytíř a podal meč Stachovi. „Potvrzuji, že jedině tenhle meč mohl zabít dvojčata upíry. A potvrzuji, že ti upíři, co leží přede mnou, jsou osobní stráž našeho zesnulého knížete.“ Na malou chvíli se odmlčel. „Ale to vás neopravňovalo k tomu, abyste knížete popravili jako sprostého zločince.“ Praštil vztekle pěstí do stolu.

„Chtěl jsem ho zabít čestně v boji, ale vzdal se rychleji, než jsem to mohl udělat,“ vysvětloval Vlastislav.

„Vzdal se ve chvíli, kdy tenhle zabil dvojčata,“ potvrdil ten, který viděl Stacha zabít rytíře ve zlaté zbroji.

„Kníže je v tom nevinně,“ postavil se Stach vedle knížete. „Provedl jsem to já a bez povolení knížete. Zabil jsem zajatce v prudkém návalu vzteku, dřív, než mi v tom mohl někdo zabránit. Jsem připraven nést vinu.“

První rytíř zajatců pokýval hlavou. „Stalo se a nejde odestát. Na tvém štítu je skvrna hanby, kníže Vlastislave, ale ani náš kníže není bez viny. Neměl se o tuhle proklatou zemi vůbec zajímat. Stálo ho to život a navíc to odhalilo, že se přátelil s nečistými silami.“

„Tyhle rytíře ale používal už jeho děd,“ vykřikl jeden ze zajatců.

Rytíř mírně sevřel rty. „Podvedli nás. Tvrdili nám, že jsou to pokaždé noví rytíři. Vždy dvojčata, která jsou vychovávána a cvičena na tajném místě.“

„Vždy jedna dvojice střeží knížete,“ dodal jiný rytíř. „Ta dvojice, co byla před nimi, odejde na tajné místo, kde cvičí tu další dvojici, která nastoupí, až ti, co stráží, začnou stárnout. A ti jdou zase cvičit tu další dvojici. A tak to šlo po generace.“

„Nebylo to tak. Byli to jen tihle dva,“ řekl Trojan.

„Nikdy jste na to nepřišli?“ zeptal se Vlastislav.

„Ne,“ zavrtěl rytíř hlavou, „nikoho to nikdy ani nenapadlo.“

„A co krev? Upíři přece pijí krev. Museli jste přece něco poznat?“

„Ne. Ale to nebylo nic těžkého. Oba mohli chodit volně po hradě, měli neomezený přístup do vězení a mučíren hradu a sami občas mučili.“

„Tak to vysvětluje mnohé.“

Rytíř stočil hlavu na mrtvolu knížete. „Propustíte nás, knížeti Vlastislave, za příslib, že se vrátíme zpět do zajetí? Chtěli bychom našeho knížete dopravit do rodné země a vystrojit mu vhodný pohřeb.“

„Jistě,“ kývl Vlastislav. „Uvolním vás na tuhle dobu. Jinak svobodu si můžete samozřejmě vykoupit, nebo mi stačí slib, že až vytáhnu proti Práhu, postavíte se po mém boku.“

„Já po tvém boku, kníže Vlastislave, bojovat nebudu, raději seženu výkupné, ale nebudu nikomu z mých druhů bránit, aby proti silám pekelným bojoval.“

„Rozumím, a děkuji,“ kývl Vlastislav hlavou. „Rozvažte všechny, kteří slíbí, že přistoupí na moje podmínky.“

Trojan se k němu na chvíli naklonil a něco mu šeptal. Kníže souhlasně přikyvoval.

„Je tu návrh, a je to myslím dobrý nápad,“ řekl, když Trojan skončil.

Zajatci i ostatní rytíři zpozorněli.

„Můj rádce mi navrhl, že v rámci boje proti silám pekla by bylo dobré nerozmazávat vaši ani moji hanbu. Moji rytíři se zaváží rytířskou přísahou, že nepromluví ani slova o podivné smrti Heriberta a Sigeberta, a tím budou chránit čest vašeho knížete. Zároveň bych vás požádal, abyste pomlčeli o jeho dost nešťastném skonu.“

„To přece nejde,“ bránil se šedovlasý rytíř. „Vražda knížete je přece ten nejohavnější zločin. Víte, jak se to trestá?“

„Víme. Ale představte si, že by váš kníže žil. A rozneslo by se, že ve svých řadách ukrýval ďáblovu čeládku. A dokonce ji použil proti těžce zkoušené zemi Bohémů. Celá vaše země by se dostala do opovržení. Na vás všechny by dopadl stín zrady. A to, že chtěl váš kníže zabrat zemi, by v mnoha očích mohlo vypadat, že má smlouvu s ďáblem. Přemýšlejte,“ vložil se Trojan do hovoru.

Šedovlasý rytíř nehybně stál a přemýšlel. Ruce měl položené na desce stolu a ukazováčkem do ní lehce ťukal. „Možná máte pravdu,“ řekl nakonec. „Možná bude lepší, když pomlčíme o posledních chvílích knížete,“ rozhodl a otočil se po ostatních. „Pokud tedy moji druhové souhlasí.“

Lucemburští páni se srazili do houfu a šeptem se radili.

„Myslíš, že budou souhlasit?“ zašeptal Stach.

„Je mi to úplně u prdele,“ odpověděl šeptem Vlastislav, „stejně se to vykecá. Ale bude se to různě dementovat a popírat, takže bude jen hromada sraček a dohadů. Teď mě napadlo, nemáš ty na hradě taky upíra?“

„Ne.“

„Lišek není upír?“

„Ne.“

„Určitě?“

„Lhal bych ti?“

„Lhal.“

„Tak proč se ptáš?“

„To je vlastně pravda, proč se ptám?“ odklonil se Vlastislav od Stacha.

„Tak, urození pánové, pokud jste se dohodli, rád bych vás pozval ke slavnostní tabuli.“ Ukázal na stůl, kde pořád ležela těla ve zlatém brnění. „Vezmi si ty dva pytle problémů, ať mi tu nestraší ještě po smrti,“ rozkázal Stachovi.

Stach kývl na ozbrojence v okolí a společně popadli mrtvé upíry.

„Kam s nimi?“ zeptal se jeden z nich.

„K mýmu stanu.“

„Neměly by se jim useknout hlavy?“

„To udělám,“ rozhodl Stach, „i když si myslím, že u nich už zombiismus nehrozí.“

Kapitola devátá – Doma (1. 11. 1402)

Po vítězné bitvě poslal Pačej Stacha domů. Přece jenom potřeboval, aby se na nešťastnou příhodu u Znaimu trochu pozapomnělo.

Později, přesně tak, jak kníže Vlastislav předpokládal, proběhly nějaké hádky ohledně zabití lucemburského knížete, ale vždy, když někdo vznesl nějaké obvinění, ať už ohledně podivného skonu knížete, nebo původu Heriberta a Sigeberta, narazil na protistraně na výmluvy a vytáčky. Takže nakonec vše relativně vyšumělo do ztracena.

Stach si užíval zimu na svém hradě. Zima v prokleté části Bohemie byla stejná jako předchozí, to znamená žádná. Teplé dni a noci, večerní vlažný déšť, země zarůstající lesy, mizející neudržované cesty, chátrající města s lidmi, kteří trávili dni a noci v alkoholovém opojení.

Stachova družina čítala jen pár lidí. Většina z nich mu zůstala po Bohdalovi a sloužila tak nějak ze zvyku.

Stach odpočíval nebo jezdil na lov. Lišek se dál věnoval svým koníčkům. Ctirad převzal roli správce Stachova hradu. Večer se scházeli v hodovním sále a společně jedli, pili a rozprávěli.

„Hele, Ctirade?“ zeptal se jednou Stach bývalého rychtáře. „Co to bylo za ten dluh u Bory v bordelu?“

„Prostě jen dluh v bordelu,“ odsekl Ctirad.

„Pořád mi vrtá hlavou, kolik to bylo peněz. To jsi musel být pěknej kanec, co, za mlada?“ zachechtal se Stach.

Ctirad se ušklíbl.

„Houby,“ odsekl, „byl jsem jen velký idiot.“

„Vyprávěj,“ přidal se Lišek a odložil hmoždíř. „To totiž zní jako někdo, kdo se zamiloval do lehké děvy.“

Ctirad se překvapeně podíval na Liška a potom přikývl. „Jo. Měl jsem po studiích. Mladý a plný ideálů, ale nezkušený. Kamarádi mě vytáhli do bordelu.“ Odmlčel se a zamyslel.

„Jmenovala se Šárka a zamiloval jsem se do ní,“ pokračoval Ctirad se zavzdycháním. „Tehdy bordel ještě nepatřil Borovi, ale vlastnila ho nějaká Vlasta. Ušily na mě se Šárkou boudu. Šárka se tvářila, že moji lásku opětuje. Ale byla to otrokyně Vlasty.

Samozřejmě, na vykoupení Šárky jsem neměl peníze. Byli jsme domluveni, že ji unesu a utečeme někam daleko. Měl jsem přijet k hradbám Krudomu, tam, kde je bordel. Je tam takový skrytý výstup. Šárka měla utéct a společně jsme měli začít život někde daleko…“ Ctirad se odmlčel a znovu vzdychl.

„No, povídej,“ nevydržel Stach.

„Není co. Šárka vylezla, zatroubila na roh, odevšad vyběhli Vlastini vyhazovači, zajali mě, ztloukli jako psa a přivázali ke stromu. Potom jsem dostal na vybranou. Buď jako únosce otroka roky žaláře a veřejné zostuzení, nebo tisíc stříbrných. Co jsem měl dělat?“

„Půjčil sis u Bory?“

Ctirad kývl hlavou. „Už je to patnáct let. Když jsi vypálil ten bordel, měl jsem konečně pocit, že je ta kapitola uzavřená,“ kývl směrem ke Stachovi.

„Ctirad a Šárka. Láska a zrada. To je úplně námět na nějakou hru pro potulné divadlo,“ usmál se Lišek. „A od té doby jsi se ženami neměl nic?“ zavrtěl zvědavě dlaní.

„Ne. Jako by ve mně něco umřelo. U toho stromu. Jen když občas někdo zatroubí na roh, píchne mě tady,“ ukázal Ctirad na srdce.

„To je tak dojemný,“ vzdychla Dobrava.

„Co ty tu děláš?“ zavrčel na ni Stach.

„Jsem tu pořád, ale vy mě přehlížíte,“ odsekla.

„Nepřehlížím,“ nesouhlasil Stach, „bez tebe bych umřel žízní.“ Stach ukázal na prázdný džbán s pivem. Dobrava vztekle práskla dveřmi.

Někdy po slunovratu se zastavil Trojan. Nepřinesl dobré zprávy. Albrecht, vévoda rakouský, se nemínil smířit s tím, že mu Pačej zhatil plány, a začal sbírat vojsko. Jako důvod si samozřejmě vybral zabití knížete lucemburského. Byl to prý jeho host a on je tudíž nucen se s Pačejem utkat, aby smyl pohanu, která mu tím vznikla. Zatím se vše omezilo jen na pohraniční šarvátky. Ale Albrecht pomalu sbírá vojsko a hrozí, že napadne Bohemii.

„A co tím sleduje?“ nechápal Stach. „Na Moravii nemá žádný nárok.“

„To máš těžký,“ vysvětloval Trojan, „pokud bude takhle napadat moravská města častěji, stane se, že ta začnou platit daně raději Albrechtovi než knížeti Vlastislavovi.“

„A pokud se s ním Pačej utká?“

„Pokud kníže Vlastislav bude poražen, může Albrecht jako výkupné žádat Moravu.“

„Máme tu svoje problémy, a teď tohle,“ vztekal se Stach.

„Kníže Vlastislav jel na sever k litevskému knížeti. Zkusí tam vyjednat nějakou vojenskou pomoc. Ale zadarmo to nebude,“ krčil rameny Trojan.

Stach se mračil a nadával. Trvalo dlouho, než se uklidnil, a teprve potom mu dal Trojan nějaká lejstra, která měl Stach jako zemský správce podepsat. Stach je pročítal a radil se. U posledního se zamyslel.

„Trojane, pamatuješ, jak jsi tehdy četl to mé jmenování zemským správcem?“ zeptal se velekněze.

„Pamatuji.“

„Tehdy jsi přeskočil můj titul. Řekl jsi jen mé jméno. Proč?“

„Přiznám se, že mi to došlo, až když jsem to předčítal nahlas. Věděl jsem, kdo jsi, a že byl tvůj otec zapletený do vzpoury proti otci našeho knížete. Ale něco jiného je číst si to v soukromí, a něco jiného jmenovat na veřejnosti syna zrádce. Navíc od knížete Vlastislava, společníka ve vzpouře.“

„Nevěděl jsem, že to vadí.“

Trojan mírně zakýval hlavou ze strany na stranu. „Pořád je tu to stigma vzpoury proti knížeti. Tvůj otec se spojil se synem knížete Oldřicha, Vlastislavem, neboli Pačejem, aby vládnoucího knížete svrhl z trůnu. Pořád by to mohlo vypadat jako spojenectví proti zesnulému knížeti.“

„Takže já nejsem oficiálně rytíř?“

„Titul ti zůstal. Jen jsem trochu zazmatkoval a přišlo mi, že by to mohli vaši nepřátelé zneužít.“

Stach mlčel a Trojan po chvíli pokračoval. „Přiznám se, že když jsem to zjistil, trochu mě to zaskočilo. Syn vůdce spiknutí. Tvůj otec popraven na náměstí a ty jsi zemským správcem. To zase bude keců, až se to dostane mezi šlechtu,“ vzdychal Trojan.

„Rád se správcovství vzdám.“

„Ne, to ne,“ zavrtěl Trojan rychle hlavou. „Neboj, to vyřešíme.“

Chvíli bylo ticho.

„Škoda, že to povstání nevyšlo. Všechno mohlo být jinačí,“ přemýšlel Stach.

„Asi ano. Starý kníže nebyl dobrý panovník. Ale zrada knížete se neodpouští. Dřív nebo později by tvůj otec stejně skončil pod katovým mečem.“

Stach mlčel. „Ale kdyby se to podařilo, Vlastislav by se stal knížetem a ten by dokázal zemi ubránit,“ rozmyslel se po chvíli.

„Možná,“ přiznal váhavě Trojan.

„Všechno kvůli tomu zasranýmu šaškovi,“ odplivl si Stach.

„Prosím?“

„To přece víš. Povstání proti knížeti zhatil knížecí šašek, který tehdy mého otce zákeřně srazil k zemi.“

Trojan mlčel a ve tváři mu cukalo.

„Co je?“ naježil se Stach.

„Nenapijeme se?“ zeptal se Trojan Stacha.

„Proč?“

„Protože. Možná… Možná bys měl znát celou pravdu.“

„Pravdu o čem?“

„O povstání proti knížeti.“

„Já ji znám,“ zvýšil hlas Stach.

Trojan mírně zavrtěl hlavou.

„Ne, Stachu. Já vím naprosto přesně, jak povstání probíhalo. Četl jsem o něm úřední záznamy. Neměl by ses držet té verze o zákeřné ráně do zátylku.“

„Šašek mého otce nesrazil?“

Trojan sevřel rty a mírně zavrtěl hlavou. „Mám ti říct, jak to opravdu bylo?“ zeptal se Stacha.

„Ano.“

„Nebude ti to asi příjemné.“

„Jsem už velký. Snesu to.“

„Tak dobrá.“ Trojan se nadechl a začal. „Popravdě, tohle bylo snad nejzpackanější povstání, o jakém jsem kdy slyšel.“

Stach se ironicky ušklíbl koutkem úst.

„A věř mi, že jsem se povstáními zabýval,“ nenechal se Trojan vyvést z míry Stachovým ušklíbáním.

„Byli jsme přemoženi přesilou,“ začal Stach.

„Kdo my?“ skočil mu Trojan do řeči. „Tys tam nebyl. Tak jak to můžeš vědět?“

„Nebyl. Ale vypráví se to.“

„Ano. O třiceti povstalcích. Tahle verze zatím převládá.“ Trojan se podíval na pohár s vínem.

Stach kývl na Dobravu a ta rychle Trojanovi dolila.

„Stachu, zeptám se tě znovu. Chceš vědět, jak probíhalo povstání tvého otce proti knížeti, nebo raději chceš zůstat v nevědomosti?“ Trojan pohlédl Stachovi vážně do očí.

„Nevím,“ znejistěl Stach.

Trojan mlčel.

„Chci vědět pravdu,“ rozhodl se Stach, „ale pravou pravdu.“

„Přísahám, že tohle je ta nejpravdivější pravda, jakou jsem vyčetl ze soudních spisů a z výpovědí svědků, kteří byli v době povstání poblíž knížete a vše viděli, a pokud byli tehdy schopni, tak si i zapamatovali. Dokonce je tam i výpověď toho tvého šaška, který prý zhatil povstání.“

„Tak jsem měl pravdu. Šašek zhatil povstání.“

„Ne. Ne v tom pravém slova smyslu. Jen k jeho zhacení nevědomky přispěl. Asi nejvíc za to vše může chlast a nepřipravenost celého povstání. Vezmi si to, Stachu, k srdci.“

„Mé plány jsou vždy promyšlené,“ odsekl Stach.

Trojan zvedl oči v sloup a chvíli je tam měl. Stach sjel očima na Liška, ale ten se tvářil naprosto nezúčastněně.

„Jsi úplný odraz tvého otce,“ vzdychl Trojan stále s očima upřenýma na strop.

Stach zavrčel. Trojan sjel očima dolů a smutně se na Stacha podíval.

„Takže, Stachu, ty asi znáš verzi, kdy povstání ztroskotalo na zradě a hlavně na faktu, že se v tu chvíli udělalo knížeti nevolno, a proto ho museli odnést rychle k jeho doktorovi. Takže když vtrhli do hodovního sálu vzbouřenci, už tam kníže nebyl.“

„Ano. Tohle je ta moje verze,“ potvrdil Stach.

„Dobrá. V něčem je ta verze pravdivá. Knížete opravdu odnesli k doktorovi chvilku potom, co začalo povstání. Opravdu se mu udělalo nevolno. Ale ta nevolnost se mu udělala od smíchu. Smál se tak, až celý zbrunátněl a začal lapat po dechu. Svíjel se ve smíchu na zemi jako červ a vedle něj v podobném stavu i jeho družina.“

Stach se tvářil zmateně. Trojan tedy pokračoval ve vyprávění.

„Stachu. Celý plán byl založen na tom, že na oslavě narození druhého knížecího syna, knížete Litomira, tvůj otec, který byl také přítomen, vytáhne meč a mocným hlasem zařve:

´Jsi jat, kníže! Vláda přechází na tvého prvorozeného syna Vlastislava!´

To bude signál pro ostatní vzbouřence. Jak pro ty, kteří jsou přítomni, tak i pro ty, kteří čekali v kuchyni a měli při první známce boje vtrhnout dovnitř a unést knížete.“

Stach kývl a mohutně se napil. Trojan udělal to samé a potom pokračoval.

„Bohužel pro vzbouřence, byla to hostina, která se svojí opulentností zapsala do dějin knížectví. Stoly prohýbající se pod hromady jídla, sudy piva, vína, kořalky. Tvůj otec, stejně jako většina ostatních rytířů, neodolal a zpil se do němoty. Takže ve chvíli, kdy se rozhodl vyhlásit vzpouru, už nedokázal stát na vlastních nohou. Přesto se o to ke své škodě pokusil.

V jednu chvíli se vztyčil z lavice a snažil se zařvat: ´Jsi jat, kníže. Vláda přechází na tvého prvorozeného syna!´

Tak vstal, chvíli se kymácel a pak zařval něco, co většina pochopila jako: „Jsi jedl křížaly, kláda nalevo tr… pr… vr…“ Zde se tvůj otec prý zarazil, protože prvorozený už bylo pro něj v té chvíli nevyslovitelné slovo. Rozhodl se tedy jednat a sáhl po meči rukou nejistou. Když viděl knížecí šašek, že tvůj otec hmatá po meči, sebral ze stolu velkou prasečí kost a strčil ji tvému otci do rukou. S tou kostí potom tvůj otec namířil na knížete, chvíli na ni udiveně zíral a potom řekl: ´Ha, kouzlo.´ A spadl nazad.“

Stach chtěl něco říct, ale Trojan zvedl prst, aby ho Stach nepřerušoval. „Ze všech vzbouřenců, co byli na hostině, jen dva pochopili, že to je signál k povstání. Ostatní byli na tom buď podobně jako tvůj otec, nebo se přidali k všeobecnému veselí, které nastalo po pádu tvého otce. Pouze dva rytíři, kteří pili střídmě, vyskočili na stoly s úmyslem vrhnout se na knížecí družinu. Bohužel, přetížené stoly nevydržely váhu mužů v železe a zhroutily se. S tím i další naděje na úspěch povstání. Jeden z rytířů si zlomil vaz hned při pádu ze stolu, zatímco druhý se snažil vyškrábat na nohy z hromady jídla a dalších věcí, které se na zemi válely. To vyvolalo další bouři smíchu, protože nic nepotěší rytíře víc, než když se stane jeho druhovi něco nepříjemného. Poslední nadějí byli vzbouřenci v kuchyni. Ti sice neslyšeli projev tvého otce, ale pád stolu a řinčení nádobí jim dalo jasný signál, že povstání začalo. Ve chvíli, kdy první rytíř probíhal kuchyní s taseným mečem nad hlavou, se snůška smůly nad povstáním završila. V tu chvíli se srazil s kuchtíkem, který opatrně nesl velký hrnec s vroucím olejem. Oba spadli, nejdřív rytíř, na něj hrnec a potom kuchtík. Vroucí olej natekl rytíři všemi možnými otvory do brnění, hlavně v oblasti krku. Pokud jsi někdy zažil vařící olej na svém těle, víš, že to není nic příjemného. Rytíř tedy pustil meč a za příšerného řevu a naříkání vtrhl do hodovní místnosti. Protože na dlouhé sundávání brnění nebyl čas, popadl první velkou věc, ve které šplouchalo, a vylil to na sebe. Ta věc bylo jedno z věder, kam si rytíři chodili ulevovat, protože se jim nechtělo až na hradby, nebo tam chodili zvracet, když už jim žaludky vypovídaly službu z jídla a pití, a sloužící tam lili zbytky, co zbyly na stole a nikdo je nechtěl. Tak si představ knížete brunátného od smíchu, sotva popadajícího dech, co s ním asi udělalo, když do hodovního sálu vtrhne rytíř, ze kterého se kouří a na hlavu si vylije takovéto vědro sraček a pak tam stojí a neví co dělat. V tu chvíli šlo knížeti opravdu o život. Dostal takový záchvat smíchu, že padl na zem a začal se svíjet v křečích. A s ním i všichni jeho strážci. Kdyby v tu chvíli měl někdo ze vzbouřenců alespoň trošku duchapřítomnosti, mohl je všechny připíchnout k podlaze. Jenomže ostatní vzbouřenci v té chvíli zrovna leželi na hromadě v kuchyni. Ono totiž běžet v brnění přes kaluž rozlitého oleje je jako běžet v brnění přes zamrzlou řeku. Stalo se, co se stát muselo. Hromada plechů, kterou kuchaři a kuchtíci zpacifikovali násadami od motyk. Nastalo vyšetřování a tak dál, ostatní už znáš.“

Stach mlčel. Po chvíli se zvedl. „Jdu spát,“ zavrčel a odešel.

V místnosti zůstali jen Trojan, Lišek a Dobrava.

„Bylo to tak?“ zeptal se Lišek Trojana.

„Bohům žel,“ pokrčil rameny Trojan.

„Tohle je asi poprvý, kdy nedopil pivo,“ zvedla Dobrava poloprázdný džbán.

„Chtěl to vědět,“ omlouval se Trojan.

„Já tě nekritizuju,“ zavrtěl hlavou Lišek. „Je na tom stejně jako dítě, kterému rodiče řekli, že dárky nenosí Bělobog, ale že mu je na jeho narozeniny strkají k nohám postele oni sami.“

Trojan se podíval ke dveřím, ve kterých zmizel Stach. „Asi máš pravdu,“ souhlasil.

Stach se trápil zpackaným povstáním do první větší pijatyky. Potom si řekl, že to byla vůle bohů, a nechal to být. Další den ho ráno vzbudila vyděšená Dobrava, která k němu vtrhla bez ohlášení.

„Pane,“ třásla s ním Dobrava s očima vytřeštěnýma, „před branou je nějaký hrozný monstrum.“

„Asi kníže Vlastislav přijel na návštěvu,“ zabručel Stach v polospánku.

„To není kníže Vlastislav. Alespoň myslím.“

„A co chce?“ protíral si oči Stach.

„To nikdo neví. Jen tam stojí a čeká. Chlapi ho obstoupili a míří na něj kopím. Teda, ti co neutekli…“ Dobrava se odmlčela. „Vlastně…“ pokračovala, „utekli všichni.“

Stach něco zaklel a popadl Upalovač. „Chceš mi říct, že brána je otevřená a ve vratech stojí nějaká bestie!? Já vás pověsím všechny! Umlátím vás svýma sandálama!“ řval na celý kolo, když bral schody po třech. Vyběhl ven a běžel k bráně.

Před branou se zastavil. Stál a sledoval obludu. „Co chceš?“ zeptal se.

Raba stál a ani se nehnul. Drahý oblek měl na cáry. Vychrtlé tělo plné jizev a boláků. Na prasečím obličeji mu z lidských očí kanuly slzy. Stach stál a v ruce držel Upalovač. Hlavou mu probíhalo všechno, co mu Raba provedl, a nejenom jemu. Sledoval Rabu a Raba sledoval meč v jeho ruce.

Nakonec se Stach rozhodl. „Mám to udělat?“ zeptal se Raby a lehce kývl rukou s Upalovačem.

Rabova hlava s prasečím ksichtem přikývla.

„Tak se trochu nahrb, ať se trefím,“ stoupl si Stach bokem.

Raba se mírně předklonil. Stach se rozpřáhl a prudce mávl Upalovačem. Rabova hlava odskočila a kutálela se branou dolů po blátivé cestě, zatímco jeho tělo ještě několik chvil stálo v předklonu, než spadlo na zem.  Zpoza brány se ukázalo několik hlav.

„Najděte tu hlavu a spalte ji společně s tělem někde v ústraní. Popel hoďte na hnůj. Víc pro tu svini udělat nemůžu,“ zabručel Stach. Potom vytáhl kus hadru a vracel se do domů, zatímco utíral Upalovač.

Ve dveřích stál Lišek a sledoval ho.

„Byl tu Raba,“ informoval ho Stach.

„Viděl jsem,“ kývl Lišek.

„Musel jsem to udělat. Jako rytíř rytíři,“ omlouval se Stach.

„Nevyčítám ti to,“ souhlasně kývl Lišek, „já už si svoji pomstu užil.“

Stach prošel okolo Liška a vydal se nahoru.

„Dobravo,“ zavolal Lišek na Dobravu, „velký džbán vína a mísu na zvracení. Tvůj pán bude dneska pít.“ Mírně se ušklíbl. „Hodně pít. Bude zapíjet smutek vítězů,“ dodal zamyšleně.

Kapitola desátá – Přízrak (15. 2. 1403)

Slunovrat a nový rok proběhl docela v klidu. Stach s ostatními žil celkem spokojeně v izolaci na svém hradě. Do Krudomu už jezdil jen výjimečně. Nebyl důvod.

Lidé v obsazené Bohemii si dál užívali pohodového života pod ďáblovou nadvládou. Teplé a příjemné počasí a kašny splněných přání jim dál umožňovaly vést zahálčivý život. Pole a louky zarostly podivným lesem s podivnými tvary. Celá zabraná země byla takto zarostlá. Lidé z okolí tento les netěžili. Pokroucené stromy se nehodily k žádné stavbě a navlhlé a zčásti shnilé dřevo nehořelo.

Skoro všechna šlechta se již odstěhovala, pouze Stach zatvrzele lpěl na svém hradě. Jídlo a pití pro sebe a svoje lidi nechával dovážet z neobsazené části Bohemie, protože pole už v okolí úplně zplaněla.

Někdy koncem zimy přijel do Proklaté země kníže Vlastislav s Trojanem a několika rytíři. Stach je pohostil a zajímal se o novinky.

„Chystáme se vyrazit proti Habsburkovi,“ doplňoval mu Pačej kusé informace, které Stach už předtím občas někde zaslechl. „Napadá města a vesnice na Moravě. Došlo to už tak daleko, že mi některá města neplatí daně,“ mračil se Pačej.

Stach se podíval na Trojana a ten souhlasně kývl.

„Má velké vojsko?“ zajímal se Stach.

„Ne,“ zavrtěl Pačej hlavou, „nemá. Počítá s tím, že ani já nemám velkou družinu, tak velké vojsko nemá. Neví, že jsem vyjednal okolo patnácti set rytířů jagellonského knížete.“

„Žoldáků?“

„Zadarmo to dělat nebudou,“ lehce se ušklíbl Pačej, „ale předpokládám, že pokud se nám podaří Albrechta zajmout živého, dostanu ty peníze z něj.“

„A kde hodláš svést bitvu?“

„Zatím budu Habsburka dráždit. Budu na oplátku plenit jeho města a vesnice. Zkusím ho vylákat na Moravu a tam ho zničit. V dohodnutý čas se spojím s litevskými rytíři a porazím ho.“

„A máš vybrané místo?“

Pačej chvíli přemýšlel. „Ano.

„Dürnkrut (= Suché Kruty, pozn. aut.). U řeky Moravy.“

„Tam to neznám.“

„Moravské pole. Tak se to jmenuje. Bude to lehký.“

„A kdy vyrážíme?“

Pačej se odmlčel a zamračeně si Stacha prohlížel.

„My jedeme ráno. Ale ty s námi nejedeš.“

„Proč?“

„Nemůžu si dovolit žádnou další useknutou knížecí hlavu.“

„Budu si dávat pozor.“

„Ne, Stachu. Téhle bitvy se ty nezúčastníš.“

Stach se nešťastně podíval na Trojana.

„Je to tak, Stachu,“ souhlasil Trojan s knížetem. „Stálo nás hodně vysvětlování a přesvědčování, abychom okolní vládce přesvědčili o naší nevině. A nemyslím si, že nám všichni věří. Nemůžeme riskovat.“

„Já přece nebudu sedět na hradě, zatímco vy budete bojovat.“

„Tak si někam vyraž. Pořád jsi chtěl poznat ten přízrak v Teutoburském lese,“ navrhl Trojan.

„To je dobrý nápad,“ luskl Pačej prsty. „Pojedeš do Germanie, najdeš tam ten přízrak a přineseš mi jeho hlavu. Jasný?“

Stach přeskakoval pohledem z jednoho obličeje na druhý, ale neviděl v nich, že by si z něj dělali legraci. „Jasný,“ zabručel zkrotle. „Vyrazím hned ráno.“

Stach uraženě vyjel hned ráno a ani se nerozloučil. Objel celé obsazené území, a tentokrát se ani moc nikde nezdržoval. Do Germanie dojel za tři dny. Další dva dny bloudil a vyptával se, než mu konečně nějaký starousedlík řekl, kde by mohla zřícenina s přízrakem být. Stach nemeškal a znovu vyrazil. Trvalo dalších pár dnů, než se dostal do starého lesa, kde strašili duchové mrtvé sedmnácté, osmnácté a devatenácté římské legie. Přes ně se konečně doptal na přízrak. Další den dorazil ke zřícenině. Protože už se stmívalo, Stach rychle nanosil dřevo, rozdělal oheň, připravil si k ruce meč a čekal.

Čekal dlouho. Blížilo se ráno. Oheň lehce osvětloval okolí. Půlnoc už dávno minula a Stachovi se klížily oči. Náhle něco zašramotilo. Rychle chytil meč a namířil tím směrem.

„Jdeš si pro smrt?“ ozvalo se ze tmy.

„Zrovna jsem chtěl říct to samý.“ Stach se snažil proniknout zrakem tmu.

Ze sklepení vystoupil přízrak. Vypadal staře, pokud se to o přízraku dá říct. Jeho pleť měla stříbrnošedou barvu, kůže okolo očí svítila černí. Oči, původně černé, zešedly a okolo zorniček zbělaly. Přesto jimi přízrak viděl jasně.

„Přišel jsi mě zabít?“ zeptal se přízrak Stacha.

„Přišel jsem se o to pokusit.“

„Pokusit? No, tak dobrá. Pokusit se zabít přízrak,“ zachechtal se. „Taková odvaha se cení,“ zavrčel a hrnul se nahoru.

Stach ustoupil a nechal ho projít. Přízrak nebyl ozbrojen. Oblečen byl jen ve starém potrhaném rubáši. Vůbec si Stacha nevšímal. Přidřepl si k ohni a ruce strčil do plamenů.

„Oheň,“ vzdychl. „Jak je to dávno, co jsem se u takového ohně hřál.“

Stach sledoval, jak oheň obtéká jeho ruce, ale nepálí je. Jen okraje rubáše začaly doutnat.

„Nehřeje,“ řekl přízrak smutně. „Už ani nevím, jak vlastně oheň hřál a pálil.“ Dál držel ruce v plameni.

Stach ho sledoval, špičku meče stále napřaženou k němu.

„Chceš mě tedy zabít? Nebudu bojovat,“ vzdychl přízrak. „Dej mi jen pár chvil. Ať se potěším s ohněm. Dlouho, dlouho jsem neviděl oheň.“

Stach lehce sklonil meč. „Za chvíli vyjde slunce,“ upozornil.

„Já vím,“ vzdychl přízrak. „Oheň kdysi pálil, teď ho necítím. Slunce kdysi hřálo, teď jen pálí. Nepříjemně mi připaluje kůži. Potom se mi loupe.“

Stach sklonil meč ještě víc.

„Někdo na to používá medvědí sádlo,“ poradil přízraku.

„Nesnáším smrad z medvěda.“

„Co jsi vlastně zač?“ zeptal se Stach s podezřením.

„Záleží na tom?“

„Jsi přízrak?“ ujišťoval se Stach.

„Ano. Tělem jsem přízrak,“ potvrdil. „Tělem jsem přízrak,“ opakoval, „ale zůstalo ve mně něco lidského.“

Stach mlčel.

„A ty jsi vyvolený. Prokletý a vyvolený. Jeden z těch, na které nesmí peklo sáhnout, a přesto jediný z nich, kterého můžeme zabít, protože ty se učedníkem nestaneš.“ Přízrak dál sledoval plameny a ani se ke Stachovi neotočil.

Stach lehce kývl hlavou.

„Prokletý od lidí, prokletý od nelidí, s červenou kápí projíždíš nocí a vraždíš pekelné bytosti.“

„Nejenom je.“

„Já vím.“ Přízrak stáhl ruce z ohně.

„Jak to všechno víš?“

„Byl tady nedávno jeden vlk si postěžovat. Že už svět není to, co býval. Že jeden přízrak přišel o svůj meč a je všem pro smích. Že se lidé Temného pána už tolik nebojí.“

„To nevím. Nevšiml jsem si, že by se Temného pána už nebáli.“

„Vlci toho navyprávějí,“ mávl přízrak rukou. „Nesmíš jim všechno věřit.“ Lehce se usmál.

„Jenom jestli si ze mě neděláš trošku legraci,“ mračil se Stach. „Hele, už svítá. Musím tě zabít, abych se do tmy vymotal z těchto lesů.“

„No, jak myslíš,“ postavil se přízrak a rozpřáhl ruce. „Tak do toho, Stachu. Bodni do mě svůj meč. Ať zmizím.“

Stach se rozmáchl a zůstal stát.

„Tak co?“ zeptal se přízrak.

„Nějak mi to nejde,“ váhal Stach.

„Co ti nejde? Zabít někoho?“

„To mi nevadí. Ale je mi to takový divný. Jak tu stojíš. Neozbrojený.“

„Mám si vzít meč? Nebo nějakou zbraň?

„Možná by to pomohlo.“

„Žádnou nemám. Půjčíš mi něco svého?“

„Mám dýku.“

„Na lidi to stačí.“

Stach podal přízraku svoji dýku.

Přízrak ji vzal a čekal.

„Mávej s ní nebo se nějak braň,“ napovídal Stach.

Přízrak lehce zamával Stachovi dýkou před obličejem. „Stačí?“ zeptal se.

„Nestačí,“ rozčílil se Stach. „Hele, mně to takhle nebaví. Chci tě zabít, a ty mi to moc neulehčuješ.“

„A co mám jako dělat?“ zamával přízrak dýkou. „Dlouho tu nikdo nebyl. Poslední dobou stačilo, když jsem se objevil, a byl zase na pár let klid. Zapomněl jsem, jak se bojuje.“

„Ale o to nejde. Ty chceš zemřít?“

„Chci.“

„Ale já to takhle neumím. Zabít někoho, kdo chce umřít.“

Přízrak naklonil hlavu na stranu. „Ty mě neumíš zabít, já se nedokážu zabít. A přitom smrt je v naší kultuře úplně normální, naše náboženství nám říká, že po smrti se znovu vrátíme, ale v jiném, lepším těle.“

„Co je mi do vašeho blbýho náboženství? Plahočím se sem takovou dálku.“ Stach zabodl Upalovač do země. „A zase zbytečně.“

Vysvitlo slunce. Přízrak se přesunul do stínu.

„Nemáš ani brnění. Co jsi za přízrak? Kde máš meč přízraků?“ vztekal se Stach.

„Někde, v nějakém městě. Nevím. Už je to dávno. Možná bych ti ho i přinesl, kdybys hezky poprosil,“ zašklebil se přízrak.

„Jeden už mám. Na lidi je dobrej. Ale přízrak nezabije. Osobně jsem to vyzkoušel.“

„Ne. Nemůžeš zabít něco, co už je mrtvé.“

„To vím taky.“

„Tak co sem lezeš?“ rozčílil se přízrak.

„Myslel jsem, že to zkusím jinak. Lepším mečem.“ Stach ukázal na svůj meč. „Mám meč, Upalovač. Je v něm stříbro. Zabíjí každou bytost.“

Přízrak se vstal a natáhl k meči ruce. Stach ho okamžitě vytáhl ze země a namířil na přízrak.

„To ne,“ zasmál se. „Ty s mečem a já bez něj. To bych byl pěknej idiot.“

Přízrak vzal Stachův meč za ostří do rukou. Ozvalo se syčení, jak stříbro reagovalo, a vyvalil se kouř.

„Takhle, takhle u nás doma odchází ze světa pravý samuraj.“ Přízrak si zabořil špičku meče do břicha.

Stach pustil meč. Přízrak klesl na kolena a dál si vrážel pomalu meč hloub a hloub do těla. Stach se odsunul a se zaujetím sledoval přízrak. Meč se za syčení a praskání pomalu propracovával od jedné strany břicha k druhé. Pak přízrak zvedl špičku meče nahoru a páral dál.

„Správně by měl teď za mnou stát přítel a useknout mi hlavu. Abych třeba bolestí nehlesl, a tím neprokázal slabost.“ Přízrak zvedl hlavu a podíval se na Stacha.

„Jestli to pomůže… Ale vrať mi meč,“ natáhl Stach ruku.

Přízrak podal Stachovi meč a předklonil se. Stach chytil meč a máchl prudce dolů. Meč zazvonil o dlažbu a odrazil se. Přízrak se narovnal.

„Nejde to,“ ukázal na břicho bez jediného poškození.

„To jsem ještě neviděl,“ vzdychl Stach, „ta hlava ti přirostla rychleji, než jsem stačil postřehnout. Voda by se za mým mečem nezavřela rychleji. Můžu to zkusit ještě jednou?“

„Posluž si,“ předklonil se přízrak.

Stach máchl znovu. „No, to je úžasné. Škoda, že to nemůže vidět Lišek.“

„Kdo je Lišek?“

„Kamarád. Ranhojič a lékař. Určitě by ho to zajímalo.“

„Může se stavit. Rád uvidím lidskou bytost.“

„No, to nevím…“ zasmál se Stach. „Posadíme se?“ ukázal k ohni.

Sedli si k ohni, přízrak do stínu, Stach do vycházejícího slunce.

„To je blbý, že se nedáš zabít. Vkládal jsem do tebe dost velké naděje.“

„Omlouvám se.“

„Ne, v pohodě, ty za to nemůžeš,“ mávl Stach rukou. „Odkud vlastně jsi? Původem,“ zeptal se přízraku.

Přízrak naklonil hlavu a přemýšlel.

„Moje město je daleko. Daleko na východě. Padlo před mnoha staletími,“ začal.

„Dál?“

„Byl jsem jeden z Dvanáctky. Z dvanáctky přeživších. Dostal jsem nabídku od toho člověka, co měl být bohem. Tehdy jsem odmítl. Všichni jsme odmítli. Jedenáct mých druhů si otevřelo břicha a zemřelo se ctí. Já jsem měl rodinu, malého syna. Chtěl jsem ho ještě uvidět, než také spáchám sepuku.

Ale místo domova bylo jen spáleniště. A vzkaz. Připíchnutý dýkou na spáleném těle mé ženy. Pokloň se a tvůj syn bude žít.“

Stach mlčel.

„Můj syn byl to jediné, co mi zůstalo. Šel jsem ke skleněné bráně a dal se do služeb ďábla. Výměnou za synův život.“

Bylo ticho. Přízrak pokrčil nohy, jak slunce vycházelo a stín se zkracoval.

„A hlavně, chtěl jsem se pomstít. Zabít zrádce. Když jsem se měl napít z řeky mrtvých, napil jsem se málo. Byla to chyba.“

Stach zvědavě pozvedl obočí.

„Pokud někdy, Stachu, dostaneš nabídku, využij ji zcela. Pokud ti dají vypít kalich z řeky mrtvých, vypij ho do dna. Zapomeneš na svět, zapomeneš na život. Já udělal chybu. Stal jsem se přízrakem, ale trochu lidského ve mně zůstalo. Ze začátku to nebylo tak hrozné. Chodil jsem a zabíjel. Měl jsem sílu mnoha duší. Ale časem se moje paměť začala vracet. Můj syn, ten, pro kterého jsem se obětoval, propadl alkoholu a upil se k smrti. A já zůstal sám. Plynula léta. Nemohu zabít zrádce. Nedokáži to.

Po nezdařeném útoku na Germanii jsem zůstal se svojí legií zde, opuštěný v lese. Časem pobili všechny moje vojáky, ale mě zabít nedokázali. Utekl jsem sem. Párkrát na mě zkusili zaútočit, ale k ničemu to nevedlo. Neškodil jsem, tak mě tu nechali. Usídlil jsem se na tomto hradě. Vyhnal jeho obyvatele. Lidé se začali tomuto místu vyhýbat. Po čase, bez přílivu lidských duší, jsem začal stárnout. Nikdy neumřu, ale vypadám, jak vypadám.“ Podíval se na Stacha.

Stach si pozorně přízrak prohlédl. „Nevypadáš zase tak strašně. Možná by se hodil lepší oblek,“ ukázal na rubáš. „Jsi jiný než přízrak, který jsem viděl.“

„To je ten poslední. Jak že se jmenuje?“

„Hroznata. Býval to můj přítel.“

Přízrak pokýval lehce hlavou. „Také jsem míval přátele. Ale všichni jsou mrtví.“

Stach sledoval oheň. V puse stéblo, které bůhví kde sebral, a přemýšlel.

„Mohl bych být tvůj přítel. Ale taky asi brzo umřu.“

Zase bylo chvíli ticho. Stach se chtěl několikrát zvednout a odejít, ale nějak se do toho neměl.

„Budu muset jít,“ rozhodl nakonec. „Přátelé se chystají do bitvy a já je v tom nechci nechat samotné.“

Přízrak mlčel. Stach vstal a chytil koně za uzdu. „Děkuji za hezkou společnost. I když jsi mě moc nepotěšil.“

„Tím, že jsi mě nedokázal zabít? Omlouvám se,“ poklonil se přízrak.

„Jak se vlastně jmenuješ? Lidským jménem.“

„Kentaro Renzo.“

„Kentaro Renzo. Budu si to pamatovat. Ať ti neříkám ve svých vzpomínkách přízrak.“

„Ve vašem jazyce je to veliký třetí syn.“

„A ty jsi tedy přízrak z té daleké země na východě?“

„Ano.“

„Jakže se to město jmenovalo?“

„Heinkjoto. Nebo také Heian. Největší město země vycházejícího slunce.“

Stach se zamyslel. „Jedenáct tvých druhů spáchalo sebevraždu, a ty ses stal přízrakem. To znamená, že nikdo další nebyl. To se brána v Heianu nezavřela?“

„Zavřela. Ale náš císař odmítl žít v místech, kde žil ďábel. Proto přesunul svoje hlavní město jinam. Teď se jmenuje Edo.“

Stach nasedl na koně a sledoval Kentara. „Kentaro Renzo z Heitanu. Budu si to pamatovat.“

„A Stach z Bohemie. Také nezapomenu. Dobře se mi s tebou povídalo,“ zvedl přízrak ruku.

„Nestýská se ti? Po lidech?“ zeptal se Stach.

„Trochu,“ připustil Přízrak.

„A nepřemýšlel jsi, že by ses vrátil? Mezi lidi?“

„Já? Jsem přízrak. Nepatřím mezi lidi. Nenávidíte mě.“

„Mně jsi docela sympatický. A navíc, s jednou podobnou bytostí se už pár let přátelím. Nechceš se vrátit se mnou?“

„S tebou? A k čemu ti budu? Jsem slabý a starý. Žiju z lidských duší. Ze smrti jiných. V tom je má síla. Ale já jsem se rozhodl, že už nebudu zabíjet.“

„No, to je jedno. Nezabíjel bys lidi. Bojujeme proti Temnému pánovi a jeho čeládce. Chceš se přeci pomstít. A tady můžeš.“

„Vy byste mě vzali?“

„Mít mezi sebou rytíře, kterého nejde zabít, to je sen každého krále. A ty jsi rytíř. Jak jsi to říkal?“

„Samuraj.“

„Určitě ti samurajové jsou nejlepší válečníci.“

„No, to si piš.“

„Tak na co čekáš? Zajdi si do sklepa pro brnění a vyrážíme.“

Přízrak se usmál.

„Ne. Už jsem si tu zvykl. A navíc, přísahal jsem, že už nikdy nikoho nezabiju. Ale děkuju za nabídku.“

„Mám doma upíra, co léčí lidi, a teď jsem poznal přízrak, který nechce zabíjet. Svět už opravdu není co býval.“ Stach vzdychl. „Tak třeba v budoucnu.“ Vyhoupl se na koně a napřáhl ruku.

„Třeba.“ Přízrak Kentaro Renzo stiskl Stachovi ruku. Byla ledově studená, a přesto měl Stach pocit, že ji právě strčil do plamene. Vyrazil zpátky. Cesta byla překvapivě klidná.

Stach byl nevyspalý, a proto nebyl žádný div, když v sedle usnul.

Sen XI.

Stach se rozhlédl. Jen mlha, rozblácená zem a krákání. Nebylo vidět skoro na krok.

Podíval se pod nohy. Bahno, krev, kus nějaké látky. Opatrně zvedl ten kus hadru.

Zbytek rytířského pláště.

Stach udělal pár kroků. Před ním ležel kůň. Bez jezdce. S velkou dírou v boku.

Stach pohlédl na sedlo. Bylo precizně udělané. Patřilo jistě někomu, kdo jedl stříbrným příborem a pil ze zlatých pohárů. Lehce se dotkl jemného povrchu sedla. Zřetelně cítil tlak kůže na své dlani.

„Tohle přece není sen,“ napadlo ho.

Zvedl se vítr a rozehnal mlhu. Stach se rozhlédl.

Zem byla posetá mrtvými lidmi a koňmi. Stovky, možná tisíce vran a krkavců. Snášeli se a hodovali na mrtvolách. Nikde nebylo živé duše. Jako v mátohách se procházel Stach po poli a hledal někoho známého, ale nikoho nepoznával. Teprve po chvíli uviděl někoho živého. Shrbenou postavu lkající nad mrtvým. Stach se rozběhl k postavě.

Ta uslyšela jeho dusot. Zvedla se, pohlédla na Stacha a napřáhla proti němu dlaň.

„Tohle přece nechceš vidět,“ vykřikl ten, který mohl být bohem.

Stach se probudil.

Kapitola jedenáctá – Proklatá země (22. 2. 1403)

Okolo byla tma. Byl sám, na koni uprostřed Teutoburského lesa. Obklopen hordou ozbrojenců.

„Tak co, Stachu?“ zeptal se ho nejbližší z nich. „Našel jsi svůj přízrak?“

Stach sjel z koně a protáhl se. V kostech mu zakřupalo. „Našel,“ potvrdil.

„Co jsi mu vlastně chtěl?“

„Ale, chtěl jsem ho zabít.“

Ozbrojenci ztuhli. „Cože jsi ho chtěl?“ ptali se.

„No, zabít ho.“

„A povedlo se ti to?“

„Ne.“

„No jo,“ zachechtali se. „Kdyby se ti to povedlo, tak bychom tě požádali o tutéž laskavost.“

Stach přejel pohledem duchy dávno mrtvých vojáků sedmnácté, osmnácté a devatenácté legie.

„No, to bych se posral, než bych vás všechny zabil. Kolik vás to tady tehdy zařvalo?“

„Dvacet tisíc. Teda něco málo přes.“

Stach si sedl na ležící kmen stromu. „No, teda. To musela být bitva.“

„Spíš to byly takové šarvátky. V hustým lese se nedaly naše vojska srazit do formace. Navíc dlouho pršelo, všude bahno, štíty nám ztěžkly. Jestli někdy povedeš bitvu proti dobře vyzbrojenému vojsku, vlákej ho někam do nepřístupného terénu, tam ho udoláš.“

„Budu si to pamatovat. Strašíte tu dlouho?“

„No, hodně přes tisíc let.“

„A dá se vám nějak pomoct?“

„Těžko. Někdo by musel naše kosti vykopat a pohřbít nebo spálit. Pronést modlitbu za mrtvé a tak dál.“

„Tak až vyhrajeme válku proti Temnému pánovi, tak to udělám.“

„Hehehe,“ smáli se vojáci, „už tě vidíme, jak se tady v lese lopotíš s vykopáváním kostí. To bude trvat ještě tak tisíc let, než technologie pokročí tak daleko, aby se k nám pomocí techniky dostali.“

Stach nevěřícně zatřepal hlavou. „Vůbec nevím, o čem mluvíte.“

„To neřeš,“ mávali vojáci rukama, „ale jestli chceš zastavit vašeho knížete před bitvou, měl by sis pospíšit, a ne se tu vykecávat s duchy mrtvých. Už svítá, na cestu uvidíš.“

„Jak víte, že chci zastavit knížete? To je nějaký kouzlo? Nebo vidíte za oponu tajemna?“

„Ne. Chrápal jsi tady v sedle pěknou chvíli a vykřikoval jsi ze spaní.“

„Co jsem vykřikoval?“

„Pačeji! Pačeji! Zrada! Kde jsou naše posily? Někdo jim zaplatil víc, než ty!“

Stach nasedl na koně.

„Díky,“ poděkoval. „Žijte tu blaze.“ Zarazil se. „Teda, vlastně, mír s vámi. To asi taky není vhodný pozdrav. Ať vás bohové ochraňují taky není nejvhodnější.“

„Prostě vypadni,“ pomohli mu vojáci.

Stach bodl koně do slabin a vyjel k domovu.

Hnal koně, ale nebylo potřeba. Vše se jako vždy zdrželo a Pačeje našel na Moravském pomezí.

„Kdy bude bitva? Mám hlad.“ Vtrhl do stanu knížete Vlastislava.

Kníže rukou pokynul strážím, které vtrhly do stanu společně se Stachem.

„Pivo a slaninu máš na stole, a ty se bitvy nezúčastníš,“ otočil se Pačej k Liškovi a Trojanovi.

Stach si sedl ke stolu, vzal cibuli a ukousl si pořádný kus, aniž by se staral o její oloupání.

„Co ty tu děláš?“ zeptal se Liška.

Lišek mlčel. Stach sjel pohledem na Trojana, ale ten se taky neměl k odpovědi.

„Už hodnou chvíli mě přemlouvají, abych si dal spravit obličej,“ rozhodl se nakonec promluvit kníže Vlastislav.

„Proč? Máš s ním něco v nepořádku?“ Stach si uřízl kus slaniny.

„Ne.“

„Možná domalovat obočí.“

Pačej šlehl po Stachovi pohledem. „Jak jsi dopadl s přízrakem?“ zeptal se.

„Zabít se to nedá, ale hezky jsme si spolu pokecali. Dobrej společník, akorát oblek má trochu vyšlej z módy.“

„Nedá se zabít? Ani Upalovačem?“ Pačej mírně sevřel rty.

„Nedá,“ zavrtěl Stach hlavou. „Zkoušeli jsme i useknout hlavu, a nejde to. Přiroste dřív, než upadne.“

„Zkoušeli jste to?“ nechápal Trojan. „S kým?“

„S tím přízrakem. Vždyť říkám, dobrej společník. Musíš zrušit bitvu.“

Pačej lehce zatřepal hlavou. „Jakou bitvu?“

„Něco jsem propásl?“ zvedl Stach hlavu od slaniny. „Bitvu na Moravském poli. Ona už byla, nebo vůbec nebude?“

„Proč by neměla být?“

„Měl jsem sen…“

„Stachu, počkej,“ zvedl Pačej varovně ruku, „tohle nedávno řekl jeden z otroků a stáhli ho z kůže.“

„Měl jsem sen,“ opakoval umíněně Stach, „kterej mi řekl, že to totálně prosereš.“

Rozhostilo se ticho.

„Blbost.,“ promluvil Pačej. „To říkáš jen proto, že jsem ti zakázal bojovat.“

„Ne. Celý vojsko mrtvý. Posily nedorazí.“

Pačej sjel očima ze Stacha na Trojana a pátravě si ho prohlížel.

„Domluvili jste se spolu?“ zeptal se Trojana.

„U všech bohů přísahám, že ne,“ zvedl Trojan prsty k nebi.

Pačej sjel pohledem zpátky na Stacha. „Nedomlouvali jste se na mě?“ zeptal se.

„Ne.“ Stach si nacpal plnou pusu. „Prostě jsem měl sen a rozhodl jsem se ti zabránit v bitvě.“

„Ne. Ne. Ne. Nezruším bitvu jen na základě tvého snu,“ odsekl Pačej.

Stach pokrčil rameny a dál se cpal. Potom polkl a čekal.

„Co jsi tam viděl?“ nevydržel to Pačej.

„Vojsko. Mrtvé vojsko. A postavu, která brečela nad mrtvým knížetem.“

„To byl on?“ naznačil Pačej korunu nad hlavou.

„Jo.“

„A ten mrtvý jsem byl já?“

„To nevím, nepustil mě dál.“

„A byli tam moji lidé?“

Stach pokrčil rameny.

„Nevím.“

„A vysvětlil ti, co to znamená?“

Stach pokrčil rameny a napil se piva. „Já nevím. Vůbec nic nevím. Nevím, co to mělo znamenat.“ Rozvalil na lavici a mohutně si říhl.

Pačej strhl masku ze svého obličeje a vztekle ji hodil ke stěně stanu. „Hrozně mě pod ní svědí,“ vysvětlil. „A ty mlč,“ zvedl výhrůžně prst k Liškovi. „Můj obličej zůstane takový, jaký je.“

Lišek pokrčil rameny, stejně jako před chvílí Stach.

Pačej se dal do přecházení.

„Pochop mě, chci zabránit nejhoršímu,“ snažil se Stach.

„Chápu tě,“ řekl Pačej už klidnějším hlasem. „Ale pochop i ty mě. Pokaždé, když jedu někam bojovat, najde se někdo, kdo tvrdí, že bych neměl. Že měl vidění, špatný sen, že mu bozi radili, že se jeho kráva na něj tak divně koukla.“

„Jen říkám, co jsem viděl ve snu,“ opakoval znovu Stach.

„Mohl jsi vidět rozsekaného Habsburka. Proč ses se nechtěl podívat? He?“

„Já chtěl. On mě zastavil.“

„Nad Habsburkem by tak nenaříkal,“ postavil se Trojan.

„A proč by měl naříkat nade mnou?“

„Protože jsi jeden z Dvanáctky.“

Pačej se odmlčel. Došel ke stěně, opatrně vzal masku a v rukách ji vyrovnával.

„Chtěl jsem navrhnout, že vám můžu ušít jemnější masky z jehněčí kůže. Dobře promazané, aby vás pod nimi pot neštípal,“ řekl Lišek. „Tahle by chtěla vyprat,“ ukázal na masku.

„Většinu věcí na sobě nosím, dokud se nerozpadnou. Ušetřím za pradlenu,“ vysvětlil Pačej.

„Je to cítit.“

Pačej se nadechl k peprnému odseknutí, ale Trojan ho předešel. „Já Stachovi věřím,“ skočil jim do hádky. Chvilku bylo ticho.

„Já sice nemám co do toho mluvit, ale některé Stachovy sny se ukázaly docela pravdivé,“ přidal se Lišek.

„Ty jsi je přece měl také. Copak už je nemáš?“ zeptal se Stach Pačeje.

„Ne, přestaly.“

„Asi nejsi ten pravý.“

„Vy jste se dneska všichni rozhodli mě nasrat!“ Pačej si dal ruce v bok.

Rozhostilo se ticho. Pačej stál s rukama v bok uprostřed stanu. Stach sledoval svoje pivo, Lišek masku v Pačejově ruce a Trojan jen tak koukal ze stanu na ruch venku.

„Jak vypadal ten erb na tom plášti?“ zeptal se Pačej.

„Nebyl tam erb. Nebyl to plášť, jaký nosí naši muži. Teda tvoji,“ opravil se Stach. „A i to sedlo bylo jiné.“

„Jak jiné?“

„Jinak zdobené. A když jsem se rozhlédl po okolí, když se zvedla ta mlha, byly tam poházené i zástavy.“

„Výborně. A co na nich bylo za znaky?“

„To nevím.“

„Poznal jsi nějakou z našich? Poznal jsi někoho z mých lidí?“ Pačej ukázal ke dveřím stanu, kde venku tábořila jeho družina.

„Ne,“ přiznal Stach, „nikoho z těch padlých jsem nikdy neviděl.“

„Takže to mohlo být jiné vojsko?“

Stach pokrčil rameny. „Mohlo,“ potvrdil.

„Vidíte,“ mávl Pačej maskou, „bitva na Moravském poli bude.“

„Bitva na Moravském poli nebude.“ Stach vstal a postavil se proti Pačejovi. „Bitva bude hluboko v Bohemii. Vlákáš tam Albrechtovo vojsko. První, co bude dělat, napadne města a vesnice cestou, aby se zásobil. Dostane se k fontánám štěstí. Co bude dál, to víme všichni. Jeho vojsko se rozpadne. Jeho vojáci se ožerou. Stane se z nich to, co se děje s našimi lidmi. Naplní si kapsy tím, co si budou myslet, že je zlato. Navlíknou se do zrezavělých plechů, které budou vypadat jako kvalitní brnění. Jsem zvědavej, jak Albrecht udrží morálku,“ vysvětlil Stach.

„Má pravdu, kníže,“ přidal se Trojan. „Ať Habsburk vidí, proti čemu tady bojujeme.“

„To zní rozumně,“ řekl Lišek.

„Ne. Bitva bude na Moravském poli,“ znovu rozhodl Pačej.

„Nebuď poleno, Pačeji! Teď mluvíš stejně jako tvůj bratr, neústupně a hloupě!“ Stach praštil vzteky do stolu.

Pačej se na Stacha zuřivě podíval a v první chvíli to vypadalo, že se na něj vrhne. Potom jeho vztek začal pomalu vyprchávat a kníže Vlastislav se otočil zády ke Stachovi. Pomalu přešel k východu stanu a zhluboka dýchal. „Tohle bolelo,“ řekl polohlasem.

„Pořád míň než Habsburkovo kopí v tvým břiše.“

Pačej sledoval krajinu. „Zatracený peklo,“ zahrozil pěstí k Práhu. „Kdyby se tu ďábel neobjevil, mohli jsme teď někde chlastat v bordelu nebo hrát kostky nebo vyspávat opici. Ale místo toho teď musím řešit takovéhle věci, jako kde vést bitvu, a ještě poslouchat lidi, kteří nemají ani potuchy o válečnickém umění.“

„Jako bys je ty měl.“

Pačej se otočil. „Stejně to říkáš jen proto, aby ses mohl zapojit do bitvy.“

Stach pokrčil rameny. Tenhle den asi posté. „Říkám to, protože nechci ztratit přítele.“

„Ty přeci žádného nemáš,“ odsekl Pačej. „Takovou nádhernou bitvu jsem si vysnil před spaním, a vy mi to takhle zkazíte. Kde si myslíte, že by se to mělo odehrávat?“

„Co nejhlouběji v Bohemii.“

„A proč ne rovnou u Práhu? Spojíme se s ďáblem proti Habsburkovi.“

„Nepřítel mého nepřítele je mým přítelem,“ potichu zašeptal Trojan.

„Nemel kraviny. Kdo je vlastně mým přítelem? Ten, který mi ukradl hlavní město a pořádný kus mé země, anebo ten, který mi chce vzít zbytek?“

„Stach už nemá imunitu. Ale u tebe si ďábel pořád není jistý. Pokud budeš v nesnázích, mohl by ti pomoct,“ přemýšlel nahlas Trojan.

„Na to zapomeň. To je nečestné a nesportovní.“

„Ale pomůže to zvítězit. Stejně už máš na svém štítě takových fleků, že jeden další se tam ztratí.“

Pačej pořád stál uprostřed místnosti. S rukama v bok zamračeně sledoval jednoho po druhém. Pak se najednou rozesmál. „Dobrá, ať je po vašem,“ rozhodl. „Co chcete dělat?“

Chvíli bylo ticho.

„Asi bys měl poslat dopis Albrechtovi, že jestli chce smýt pohanu za to, že jste mu oddělali Lucemburka a že jste mu zdrhli z hradu, tak že na něj počkáte někde v lůně Bohemie,“ řekl opatrně Lišek.

Všichni zbývající se na Liška podívali a on se trochu nahrbil a zmenšil.

„Chtěl jsem mu poničit pár vesnic. Jako na oplátku,“ váhal Pačej

„Moc dlouhá cesta zpátky. Riziko léčky.“

„Dobrá. Vy dva sesmolíte dopis,“ ukázal Pačej na Trojana s Liškem. „A já jdu zapíjet žal. A jestli se ti bude něco zase zdát…“ ukázal na Stacha, „a nebude se mi to líbit, tak si pamatuj, že to byl poslední sen v tvým životě.“

„Došla slanina,“ pokrčil rameny Stach a ukázal na stůl.

Posel se vrátil za pár dní.

„Tak co chce?“ ptal se Stach.

„To, co předtím. Moravské země,“ studoval Pačej dopis.

„Tak ti je musí vzít násilím.“

„Do toho se mu moc nechce. Pokud prý chci boj, sejdeme se na hranici a utkáme se tam.“

„Není tak hloupej. Co mu napíšeš?“

„Že je mi to jedno, kde se setká s Jagelem,“ usmál se Pačej.

„S Jagelem?“

„Ano. Jagelo má na moje území také nějaký nárok.“

„A ty chceš dát Moravu Jagelovi?“

„Chraň tě bozi! Rozhodně ne! Ale chci to napsat Albrechtovi.“

„Nebude mít na vybranou,“ přemýšlel Stach.

„Má na vybranou. Může mě porazit, ale Moravu nezíská, protože připadne Jagelovi. Nebo se na to vykašle.“

„Teď ti nerozumím.“

„Boj nebude. Naznačuju mu tím, že Moravu nezíská, ani když mě zabije.“

Chvíli bylo ticho. Stach chápavě přikyvoval, zatímco Trojan váhal. „Jagelo nám měl přijít na pomoci?“

„Měl by. Zaplatil jsem mu.“

„A, Stachu, ty tvrdíš, že jeho vojsko se zpozdí nebo vůbec nepřijede?“

„Vojáci v Teutoburském lese mi tvrdili, že jsem to vykřikoval ze spaní.“

Rozhostilo se ohromené ticho.

„Kdo ti to říkal?“ prolomil ho první Pačej.

„Ti mrtví vojáci. Říkali, že jsou ze tří římských legií, které tam germánské kmeny zničily před stovkami let.“

Pačej se podíval na Stacha a potom na Trojana.

„Já se ničemu nedivím,“ zavrtěl mírně hlavou Trojan.

„Ty spíš s mrtvými vojáky?“

„Ne. Proč?“

„Právě jsi tady řekl, že ti to říkali mrtví vojáci. Že prý jsi vykřikoval ze spaní, že pomoc od Jagela nepřijde.“

„To jsem nespal s vojákama. To jsem spal s koněm… Teda… Na koni jsem usnul. Když jsem jel od toho přízraku, tak jsem usnul na koni, protože jsem předtím s tím přízrakem nespal, a když jsem se probudil, už svítalo a byli tam ti vojáci.“ Stach mávl nervózně rukou. „Já nevím, proč vám to říkám, vy to stejně úplně překroutíte a já potom budu vypadat jako blbec.“

Pačej naprosto vážně pokýval hlavou.

„No, vraťme se k věci. Když jsi spal na koni s mrtvými vojáky potom, co jsi nespal s přízrakem, tak jsi vykřikoval ze spaní, že posily od Jagela nepřijdou.“

„Tak nějak.“

„Dobrá. Je dost možný, že Albrecht se s Jagelem domluvil. Potom by se tedy měla bitva konat.“

„A jak to zjistíme?“

„Že začneme ustupovat. Pokud nás bude následovat, znamená to, že se s Jagelem domluvil.“

„A když bude pustošit Moravu?“

„Bude uchvatitel, který využívá neštěstí jiného. Navíc, pokud mu ji nedám já, bude na ni mít nárok Jagelo.“

„Ale ten ji nechce. Podle všeho.“

„Co platí dnes, nemusí platit zítra. Anebo, co když si v budoucnu nějaký potomek vzpomene, že by Morava měla podle starého práva patřit jemu, a šup sem s armádou?“

Do stanu vstoupil posel.

„No, co je?“ zeptal se Pačej.

„Zvědové hlásí, že Habsburk se pohnul.“

„Vrací se do Panonie?“ Trojan povstal.

„Ne. Bohům žel ne. Jde po nás,“ poklekl posel na jedno koleno.

„Ústupem k vítězství,“ pronesl ironicky Pačej a pozvedl číši.

Nebyl to ústup, byl to spíše útěk. Pačej za pár dní přišel téměř o všechny zásoby a další zásoby těžce získával.

„Kdo to kdy viděl, útočit takhle zjara,“ vztekal se Pačej a hrozil pěstí směrem k Albrechtovu vojsku. „Bojuje se přece po žních, kdy můžeš získat co největší zásoby ve městech a vesnicích nepřítele.“

„To by se ti líbilo. Vybrat všechny zásoby a nechat se sledovat hladovým vojskem.“ Stach smutně sledoval kůži od slaniny na stole.

„Líbilo,“ potvrdil Pačej. „Jestli to takhle půjde dál, tak mi dojdou zásoby vína a budeme muset pít vodu. Nevím, co to udělá s morálkou.“

Pačej přecházel z místa na místo a přemýšlel.

„Nechceš ho něčím zabavit?“ naklonil se ke Stachovi Trojan. „Nebo ho zase něco napadne a bude trvat hodiny, než mu to vytlučeme z hlavy.“

„Něco mě napadlo,“ zastavil se Pačej.

„Nesjedeme se podívat k zadnímu voji? Třeba to Habsburk vzdal.“ Stach srazil plechový talíř s kůží od slaniny ze stolu a zvedl se.

„Přesně tohle mě napadlo. Jsem rád, že se mnou konečně někdy někdo souhlasí.“

Stach se podíval na Trojana a ten mírně pokrčil rameny.

„Mrkneme se Albrechtovi na zoubek,“ bručel Pačej. „Dokud máme koně. Než je hladoví vojáci sežerou.“

Odpoledne dorazili k zadnímu voji. Stach zamračeně sledoval ustupující vojáky. Nezdravili knížete, jen sveřepě sledovali cestu před sebou nebo zem pod nohama. Prapory byly svěšené, pokud je někde už nepohodili cestou. Pár vojáků se potácelo.

Pačej si svého vojska nevšímal, nebo alespoň dělal, že ho to nezajímá. Dojeli na nejbližší kopec a čekali.

„Za jak dlouho myslíš, že se objeví?“ Stach se podíval na slunce.

„Má víc zásob a nespěchá. Hraje si s námi. Věřím, že mu z Panonie vozí jídlo a z Moravy už taky dostává poplatky. Moje vojsko je v rozkladu, jak sis všiml.“

„Koukal jsem.“

„Pokud dojedeme do Proklaté země alespoň s polovinou vojska, budu to pokládat za malé vítězství.“

Stach přemýšlel. „Ty, Pačeji, napadlo mě…“ začal.

„Už jedou,“ ukázal kníže Vlastislav k obzoru, kde se objevil oblak prachu.

Stach zmlkl. Sledovali Habsburkovo vojsko. Z bezpečné vzdálenosti, dobře ukryti.

Lehká jízda jela vpředu, zkoumala terén a její hlídky se rozjížděly na všechny strany, aby hlavní voj nemohl být nečekaně překvapen. Za ním šla ozbrojená pěchota, lučištníci, nájemní žoldáci. Teprve potom jeli na koních rytíři, zakutí v železe. Poté zase pěchota, která tvořila zadní voj. Nakonec trén. Vozy s jídlem, náhradní koně, další vozy se stany. Potom nebojující doprovod. Kováři, sedláři, truhláři, kuchař, sluhové, rodiny některých vojáků, obchodníci, prostě hromada všeho možného, co se táhne za vojskem. Byl to průvod, který projet od začátku na konec na koni by trvalo pěkně dlouhou dobu.

„Neříkal jsi, že máme přesilu?“ zeptal se Stach Pačeje.

Pačej přejížděl očima tu část, kterou mohli vidět. Ostatní bylo zahalené v prachu, který zvířil dusot kopyt. „Moji zvědi to říkali,“ zamračil se.

„Možná bys je měl přivázat za palce ke svému koni a projet se s nima po okolí.“ Stach trhl uzdou svého koně a otočil se. Pačej udělal to samé.

„To asi udělám. Kde mohl Habsburk nabrat tolik vojska?“ zeptal se.

„To vědí sami bohové. Doufám, že mi poděkuješ, že jsem tě od bitvy na Moravském poli odradil.“ Stach se rozjel dolů z kopce.

Pačej ho dohnal. „Děkuju,“ řekl. „Byl by to můj konec. Příště na tvoje sny budu hledět s větší váhou.“

Stach se překvapeně otočil na Pačeje. „Nečekal jsem, že poděkuješ,“ přiznal.

„Nic to nestojí, tak proč bych to neudělal.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Stach.

Jeli chvilku v zamyšlení.

„Nejsou to kumáni ze stepí?“ zeptal se Stach.

„Jsou tam také. Ale s nimi jsem počítal. To byla ta lehká jízda vepředu. Proti železným pánům a obrněným koním jejich luky moc šancí nemají.“

„Bitva v otevřeném poli by byla sebevražda.“

Pačej neodpověděl.

Dojeli dolů. Pod kopcem na ně čekala část jejich družiny.

„Přesila je obrovská,“ potvrdil Pačej svým hejtmanům. „Ustoupíme do Proklaté země.“

Moc se jim ten plán nelíbil.

„Máme lepší obrněnou jízdu. Lepší rytíře,“ zkusil protestovat hejtman Čeček.

Pačej se na Čečka podíval s despektem v očích. „Lepší rytíři hnijí u Práhu. Tohle jsou ti, co utekli. A nechali mého bratra v loji,“ ukázal na zbytek družiny.

Čeček se uraženě odmlčel.

„Zavelte k přesunu do proklaté země. Rychle. My zatím Habsburka zdržíme,“ rozhodl Pačej.

„Jak?“ zeptal se Stach.

„Budeme vyjednávat.“

Stach se pousmál.

„Můžu být přítomen u vyjednávání?“ zeptal se lišácky.

„Proč?“

„Jen tak,“ nemohl Stach rychle najít výmluvu.

„Předpokládáš, že přijede Albrecht, ty mu usekneš hlavu a bude po problému?“

„To mě ani nenapadlo,“ zavrtěl Stach hlavou.

Pačej se zamyslel. „Nápad je to docela dobrý. Nechal bych tě jako vraha zaživa upálit a možná by byl na chvíli klid, ale myslím si, že by to problém nevyřešilo. Takže, Stachu, ne, v žádném případě u vyjednávání nebudeš. Vyrazíš s vojskem k proklaté zemi. Já vás později doženu.“

„A co když někdo usekne hlavu tobě?“

„Nemyslím si, že někde na světě je ještě další takový užitečný idiot jako ty,“ zasmál se Pačej. „Ale pokud se tak stane, byla to vůle bohů a ty se podřídíš novému vládci.“

„Takový hovno,“ ukázal Stach ruku sevřenou v pěst.

„Tak to už bude tvůj problém, já budu hodovat tam nahoře,“ ukázal Pačej hlavou k obloze. „Teď jeď k družině a popožeň vojsko k Práhu.“

„Kde se setkáme?“

„Doženu vás asi večer.“

Pozdě v noci probudily Stacha výkřiky.

„Kníže přijel, kníže je v táboře!“

Rychle vstal, navlékl si brnění a vyrazil ke knížecímu stanu.

„Tak jak dopadlo vyjednávání?“ zeptal se a zamračeně očima přejel Trojana a hejtmany, kteří do stanu dorazili před ním.

„Už ne Morava, ale rovnou vazalství,“ usmál se Pačej a napil se vína.

„No to ne!“ rozkřičeli se hejtmani.

Pačej je uklidnil mávnutím ruky. „Odmítl jsem, ale přemýšlím, jestli jsem neudělal chybu,“ uklidňoval je Pačej.

„Chybu?“

Pačej se ztěžka posadil do křesla. „Pokud bych byl vazalem Albrechta, měl by mi pomoci v boji.“

„Je to jen další klička. Albrecht je prohnaný. Vždy udělá jen to, co je dobré pro jeho zemi. Nebude své rytíře vystavovat předem prohranému boji.“

Pačej se znovu napil. „To je i můj názor,“ potvrdil, „a proto jsem odmítl.“

„Co dál?“

„Chtěl bitvu. Tak jsem mu ji slíbil. Ale bitva bude v Bohemii.“

„Kde?“

„Bílá Hora. U Práhu.“

„Tam to neznám. Ale mám z toho názvu stejně husí kůži jako z Moravského pole.“

„Já ani pořádně nevím, kde to je. Ale je to dost daleko v Bohemii. Trojan to tvrdí.“

„Co on?“

„Odmítl. Ale to je mi jedno. Jedeme do Proklaté země.“

„Do proklaté země,“ opakoval Stach zamyšleně.

Stach už v noci neusnul. Seděl u ohně a přemýšlel. K ránu znovu vešel do stanu knížete Vlastislava. Hlídka u stanu Stacha nikdy nezastavovala, měl naprosto volný vstup ke knížeti v jakoukoliv dobu.

„Pačeji,“ zatřásl knížetem.

„Stachu,“ zabručel kníže, „jestli máš žízeň, nalej si víno, a jestli nemáš s kým chlastat a máš splín, nalej i mně.“

Stach nalil oběma. Pačej si sedl na postel a protíral si oči. „Mám pocit, že jsem toho moc nenaspal,“ bručel. „Za jak dlouho bude svítat?“

„Je tak čtvrtá hodina,“ tipoval Stach. „Pačeji, potřebuju s tebou něco probrat,“ začal opatrně.

„Zase nějaký sen?“ Pačej se napil vína.

„Ne. Nespal jsem. Přemýšlel jsem.“

„Tak na to se opravdu musím napít.“ Pačej dopil a nastavil prázdný pohár Stachovi.

Stach dolil.

„Tak co jsi vymyslel?“ zeptal se Pačej bez ironie.

„Vymyslel jsem, že bys měl rozpustit armádu.“

Pačej překvapeně zamrkal a cuknul rukou. „Mám rozpustit armádu?!“ vykřikl.

Stach mu ukázal rukou, aby se ztišil.

„Co to meleš za krávoviny?“ zopakoval ztišeným hlasem Pačej.

„Věř mi,“ složil Stach ruce prosebně k sobě.

„Věřím ti, ale armádu nerozpustím.“

Stach mlčel. Věděl, že Pačej potřebuje čas, aby začal rozumně přemýšlet.

Pačej se znovu napil a podíval se na Stacha. „Tak spusť,“ řekl. „Proč mám rozpustit armádu?“

„Proč jedeme do Proklaté země?“

„Svést boj.“

Stach mírně zavrtěl hlavou.

„Jo,“ vzpomněl si Pačej, „rozložit Albrechtovu armádu.“

„Viděl jsi jeho armádu?“

„Nedávej otázky knížeti. Kníže je ten, který se ptá,“ poučil Pačej Stacha. „Ale pokud se mě neptáš jako knížete, ale jako přítele, tak ti odpovím. Viděli jsme tu jeho armádu dnes ráno společně. A už se neptej.“

„Byla jeho armáda organizovaná?“ začal Stach a hned se opravil. „Jeho armáda byla organizovaná. Dost dobře. Myslím, že je i dobře vycvičená. Taková armáda ve svého knížete věří a nerozprchne se hned, když se objeví nějaké lákadlo.“

Pačej kývl.

„A naše armáda?“ začal znovu Stach.

Pačej mírně sevřel rty a ani si nevšiml, že se Stach znovu ptá.

„Sám jsi to řekl v poledne před hejtmany,“ odpověděl si Stach. „Dobří rytíři padli u Práhu. Tohle je sebranka druhořadých rytířů, žoldáků. Jen pár z nich za něco stojí. Pokud bych měl vsadit na to, čí armáda se rozpadne dřív, vsadil bych na tu naši.“

„A tím, že ji rozpustím, tak ji posílím?“

„Překvapivě ano. Raději tři stovky rytířů, o které se můžeme opřít, než tři tisíce, kteří zradí.“

Pačej dopil pohár a znovu nastavil Stachovi. Stach dolil.

„Je to banda pobudů,“ řekl tiše Pačej. „Je to jen zdání armády,“ souhlasil se Stachem. „Lucemburka jsme přemohli jen proto, že nás bylo mnohem víc a že jsme si vybrali místo a čas pro přepadení. Nevěřím, že boj s Albrechtem vyhrajeme. Jen se snažím nedávat to najevo.“ Položil pohár vedle postele a rukama si projel obličej. „Stachu, je to všechno na hovno. Jezdím sem a tam jako idiot a sháním podporu. Když mám štěstí, tak mě pustí k sobě a vyslechnou. Když mám velké štěstí, tak mi slíbí neurčitou pomoc a hodí mi pár zlaťáčků jako almužnu chudému příbuznému. V noci ležím na posteli a koukám do stropu a přemýšlím, čím jsem si to všechno zasloužil. Proč já? Proč tahle zem? Museli jsme hrozně srát bohy, že nás takhle odkopli. Pořád si říkám, jestli by nebylo lepší sebrat to, co zbylo z Proklaté dvanáctky, a vyrazit na poslední spanilou jízdu. Všichni zemřít v boji. Potom se brána uzavře a všechno bude jako dřív.“

Stach zavrtěl hlavou. „Myslím, že už je pozdě. I když se brána uzavře, pro tuhle část Bohemie už není cesty zpět. A potom, je tu jeden další důvod.“

„Jaký?“

„Myslím si, že ty jsi opravdu ten nejlepší kníže, co tahle země má. Žádný jiný se pro záchranu týhle země nesnažil udělat tolik, co ty. A nejenom pro záchranu země, ale i celého světa.“

Pačej vzal ze země pohár a napil se. „To máš asi pravdu,“ řekl potěšeně. „Jak jsi to tedy vymyslel s tou armádou, ty patolízale?“

Ráno, sotva se rozednilo, nechal Pačej nastoupit svoje rytíře. Stálo jich v houfu několik tisíc. Byli unavení, demotivovaní, otrávení.

„Bojovníci, válečníci, rytíři!“ oslovil je Pačej ze svého koně. „Svolal jsem vás, abych vám vysvětlil, co nás čeká!“

„O co jde?“ přitočil se Trojan ke Stachovi.

„Nevím,“ zalhal Stach.

„Dnes vstoupíme do Proklaté země. Do míst, kde vládne ďábel. Abychom tam svedli bitvu s vévodou Albrechtem,“ přerušil Pačej jejich hovor.

Mezi rytíři zašumělo.

„Nebudu nikomu nic nalhávat. Cesta bývalou Bohemií je krutá a záludná, plná úskalí a nebezpečí. A na konci té cesty nás čeká boj s vycvičenou armádou, která je desetkrát silnější, než jsme my.“

Vše utichlo. Dokonce i vítr přestal vát.

„Na tuhle cestu chci jen opravdu odvážné a statečné muže! Jen ty, kterým můžu věřit! Jen ty, kteří jsou ochotní za mě zemřít!“ Pačej projel rytíře pohledem. „Pokud tedy takoví nejste, pokud máte o sobě nebo o mně pochybnosti, raději odejděte! V tichosti, bez výčitek a bez rozloučení! Nebudu vás vinit a nebudu vás pronásledovat! Nikdo z vás nebude obviněn z dezerce nebo ze zrady! Jděte na svá sídla, na své hrady, na své državy!“ Pačej se odmlčel a znovu přejížděl rytíře pohledem.

„Vím, že je mezi vámi hodně těch, kteří si myslí, že nejsem právoplatným knížetem, protože mě můj otec odvrhl, a sloužíte u mě jen z úcty k tradici, z povinnosti! Zbavuji vás všechny této povinnosti!“ pokračoval. „Chci jen ty, kteří mi věří! Kdo chcete odejít, jděte! Jděte!“ rozkřikl se.

Bylo ticho. Stáli proti sobě naprosto nehnutě. Pačej, Stach, Trojan a několik hejtmanů na jedné straně, rytíři a zbytek vojska na straně druhé.

Potom jeden z rytířů trhl uzdou a pomalu začal odjíždět. Než dojel na konec řady, začali se k němu přidávat další a další. Pěšáci a lučištníci odcházeli v tichosti. Netrvalo dlouho a řady knížecí družiny notně prořídly.

Pačej se zvedl v sedle, aby je přehlédl. „Jsi spokojen?“ otočil se ke Stachovi.

Stach mlčel a Trojan se otočil na Stacha s němou otázkou.

„Tak čtvrtina,“ tipnul Pačej. „Tři čtvrtiny armády odešly.“

„Odešly by stejně.“

Pačej se znovu otočil ke svým rytířům. „Všem, kteří tu zůstali, děkuji!“ poděkoval zbylým. „Čeká nás krásná doba, plná slavných cest a bojů, a na jejím konci bohatství a sláva! Nikdo z vás, kdo mi zůstali věrní, nebude zapomenut! A všem se v budoucnu odměním! Rozumíte? Sláva družině knížete Vlastislava!“

Zvolání nebylo tak silné, jak si kníže Vlastislav a Stach představovali, ale nedalo se nic dělat.

„Doufám, že mi to vysvětlíte,“ požádal Trojan Stacha.

Stach se otočil k hejtmanům. „Ráno jsme spolu mluvili. Víte, co máte dělat?“

Hejtmané kývli. Podali si ruku se Stachem a jen tak se v sedle uklonili knížeti Vlastislavovi. Potom se také rozjeli do všech stran. Zůstali jen Pačej, Stach a zachmuřený Trojan.

„Promiň, že jsme tě neinformovali, ale nebyl jsi ve svém stanu,“ omluvil se Pačej Trojanovi.

„Byl jsem ve svém stanu,“ ohradil se Trojan.

„Posílal jsem k tobě za svítání hlídku, a tvůj stan byl prázdný.“

„Za svítání se modlím. To přece víš?“

„Ach, ano. Zapomněl jsem, že jsi v prvé řadě Černobogův velekněz.“

„Tady je svatyně Černoboga?“ zeptal se podezřívavě Stach.

„Není potřeba svatyně. Vždy, když den přemáhá noc, se musíš pomodlit za duše, které s sebou náš bůh odnáší. A nejlepší je to někde, kde je svítání dobře vidět.“ Trojan ukázal bradou na nedaleký kopec.

„A když noc přejímá vládu nade dnem?“

„To samé. Modlíme se dvakrát. Za svítání a za soumraku.“

Stach kývl.

„Proto tě moji poslové nenašli,“ pochopil Pačej.

„A to jste vymysleli v noci?“

„Ano. Uvědomili jsme si, že naše armáda se v Proklaté zemi rozpadne dřív než Albrechtova. Proto jsem se rozhodl zbavit se těch nespolehlivých. Mohlo by to mít na morálku zbytku neblahý vliv.“

„To zní rozumně.“ Trojan se zadíval Stachovi hluboko do očí. „A není v tom ještě jinačí záměr?“

Stach se snažil vydržet Trojanův pohled.

„Nevím, jaký máš na mysli.“

„Ty v té zemi žiješ, Stachu. A nesou se nějaké zvěsti…“ nedokončil Trojan.

„Zvěsti jsou zvěsti a pravda je pravda,“ odsekl Stach. „Tak nech zvěsti být, pokud neznáš pravdu.“

„To mě by to docela zajímalo, protože i na zvěstech bývá občas něco pravdy,“ chytil se Pačej.

„Nechme to být a raději se vydejme na cestu, nebo nás dohoní Albrecht, nebo se ti rozuteče zbytek vojska…“

Pačej se podezíravě podíval na Stacha a na Trojana a potom mávl rukou.

„Jedeme,“ ukázal směrem k Proklaté zemi.

Hranice Proklaté země byly jasně viditelné. Prostě najednou neprostupná masa lesa. Ale už dobrou chvíli před hranicí začala na člověka padat tíseň a melancholie.

„Pokaždé, když sem jedu, je to horší a horší,“ přiznal Pačej.

Jeli po sotva znatelné cestě. Tráva byla žlutá a v okolí stály desítky zakrslých uschlých stromů.

„Také něco cítím. Ale hodně slabě,“ přiznal Stach.

„Jsme zvyklí, kníže.“ Trojan se přitočil ke knížeti z druhé strany. „Jsme jedni z mála lidí, kteří žijí ještě na proklatém území, pokud nepočítám ty nešťastníky u kašen splněných přání.“

„To už moc lidi nejsou. Takže ty také nepočítám,“ přidal se Stach.

„Takhle jsem to nemyslel.“

„Já ano.“

„Až vyženeme ďábla, tak kašny zničíme,“ trhl Pačej uzdou.

Stach se překvapeně podíval na Pačeje. „Ty pořád předpokládáš, že porazíme ďábla?“

„Věřím v to.“

„To se cení,“ kývl uznale Stach, „ale s kašnama je problém. Zkoušel jsem je ničit. Nejde to.“

„Jak jsi je zkoušel ničit?“

„Jeden den jsem vypil více vína než obvykle a byl jsem odvážnější. Tak jsem vzal pár mužů a přijeli jsme do Krudomu na náměstí. Nejdřív jsem ohlásil, že kašna bude z příkazu knížete Vlastislava zničena.“

„Nepamatuju si, že bych dal takový příkaz.“ Pačej sjel pohledem na Stacha.

„Já ano. Ale to teď přeci není důležité. Rozháněl jsem ty prasata koněm, tloukl je plochou stranou meče do těch přiblblých palic a schytával jen kamení a nadávky. Nakonec, když bylo místo u kašny, jsme s chlapama vzali sochory a snažili se najít slabé místo.“

„A nenašli.“

„Jak to víš?“

„Asi by ses už pochlubil.“

„Není tam žádná spára. Nic, kam vrazíš špičku meče. A mlátit do toho můžeš, jak chceš, palice ti odskakuje jako na pružině.“

„Co katapult? Balista?“

„Balistu jsem zkoušel. Koule se odrazila od kašny a nechala jen škrábnutí. A katapult? Nedokážu si představit, že bych se na do takové drobnosti trefil.“

„Co zkusit ten prach z Kitaje?“ houkl na ně Lišek zezadu.

Stach se otočil na koni. „Tyhle novinky nikdy nefungovaly a fungovat nebudou. Je to jen slepá ulička ve vojenství.“

Lišek zpomalil.

„O tom už jsem něco slyšel,“ přidal se Trojan. „Za pomocí ohně se dá vypustit železná nebo kamenná koule takovou rychlostí, že ji při zásahu nic nezastaví. Rozbije hradby hradu, proletí několika desítkami rytířů ve zbroji, zničí všechny budovy a druhou stranou hradu vyletí ven.“

„To mi připadá dost přehnané.“

„Pokud to nezkusíš, nikdy to nezjistíš.“

„Stojí to moc peněz.“

„Víc než katapult?“

„To já nevím.“

„Určitě bych se přijel podívat, až to vyzkoušíš,“ poplácal Pačej Stacha po rameni.

„Mě to také zajímá. Mohl bys mě, Stachu, přizvat, až budeš tu novou zbraň zkoušet,“ přidal se Trojan.

„Ale já jsem přece nikdy neřekl, že to vyzkouším. Já o to přece nemám vůbec zájem.“ Stach trhl uzdou.

„Už se těším.“ Pačej pokynul rukou, aby vojsko zastavilo. „Stachu, ty dokážeš překvapit. Jsi tak odvážný a pokrokový. Novátorský, to je to slovo, které jsem měl na jazyku.“

„Určitě to bude drahé,“ lapal po dechu Stach.

„A velkorysý. Bude se o tobě mluvit. Stach – ten, který dokáže metat koule za pomoci ohně.“

Stach nevěděl, co říct, a tak se jen otočil v sedle a zahrozil na Liška.

„Podívej, co jsi způsobil. Teď to budeš mít za trest na starosti.“

Lišek se ještě víc zachumlal do hadrů, kterými byl omotán, a zařadil se na konec kolony.

„Co teď?“ ukázal Lišek na hradbu stromů. „Mám pocit, že to za těch pár týdnů zase zhoustlo.“

„No, co. Albrecht je nám v patách, jedeme,“ popohnal Stach koně a vjel do Proklaté země.

Ostatní se vydali za ním.

„Odpočineme si na tvém hradě,“ navrhl Pačej.

„Jedeme rovnou do Krudomu.“

„Ke kašně přání. Už se těším na pořádnou pečeni. Poručím si bílé víno z Florencie, vránu pečenou v jíšce, holoubátka. Určitě holoubátka,“ rozplýval se kníže.

„No, určitě se máš na co těšit,“ ušklíbl se v duchu Stach.

Před kašnou zázraků se vlnil dav. Silní odstrkovali slabé, hbití se proplétali mezi silnými. Všichni se snažili dostat ke svému přáni.

Stach, Pačej a jejich družina to sledovali. Seděli na koních, hledí na helmách vytažené, a se smutkem a opovržením sledovali ten dav.

„Rozežeňte je,“ poručil tiše Stach, „ale nezabíjejte je a neubližujte jim. Jsou to ubožáci, ztracení ve své zemi. Jen plochou stranou mečů.“

Rytíři se rozjeli. Někteří ani nevytáhli meče z pochvy a jen nájezdy koní a odstrkováním odehnali dav od kašny.

Neobešlo se to bez nadávek a bez házení hroud bláta, ale lidé byli vcelku tak opilí a přejedení, že se ani moc nebránili.

„Jako stádo přežraných vepřů,“ vzdychl Trojan.

Když bylo okolo kašny místo, sesedl Stach a ostatní z koně a přišli ke kašně.

„Tohle je ďáblova kašna přání,“ vysvětloval Stach. „Splní vám vše, o co si požádáte.“

Bylo ticho. Rytíři dychtivě sledovali kašnu.

„Vzal jsem vás sem, abyste viděli, jak vypadá Proklatá země.“ Stach se rozhlédl po třech stovkách rytířů. „Teď si každý může přát, co chce. Nebudu vám v tom bránit.“ Udělal krok od kašny. Potom se naoko zarazil.

„Ale moment.“ Zvedl ruku, protože někteří rytíři se už netrpělivě hrnuli směrem ke kašně. „Tohle je moje přání. Přejte si jen dvě láhve toho nejlepšího pití, které znáte. To vám na cestu stačí. A dvě jídla, která máte nejraději. Jen dvě jídla.“ Zvedl ruku a ukázal všem dva prsty. „Naprosto stejná jídla. A jako další přání si přejte nějakou drobnost na památku. Třeba hrst zlaťáků nebo já nevím co. Ale ať je to něco malého, ať vám to nezatěžuje koně. Těch kašen je tady v okolí dost a není to jediná, u které se zastavujeme. Rozumíte?“

Rytíři kývali na souhlas.

„Mé další přání je, abyste snědli jen jedno jídlo z těch dvou, co dostanete. A druhé si schovali na cestu. A z těch dvou lahví vína nebo něčeho jiného, co si objednáte, také jen jednu láhev. Rozumíte mi?“

Bylo ticho. Rytíři sledovali kašnu a Stacha.

„A mé třetí přání je, že to jídlo sníte a tu láhev vypijete ve chvíli, kdy vám poručím. A na tom budu trvat. Odpřisáhněte mi to.“

Váhali.

„Svěřil jsem Stachovi velení. Pokud vás požádá o přísahu, tak je to, jako by vás o to žádal váš kníže,“ pomohl Stachovi Pačej.

„Je to ta nejhloupější přísaha, co jsem slyšel, ale budiž. Přísahám, že splním to, o co mě pan Stach žádal,“ souhlasil nejbližší rytíř a zvedl prsty k přísaze.

Ostatní ho následovali.

„Tak, kašna přání je vaše,“ ukázal Stach rukou na kašnu.

Překvapivě váhali. Stach se rozhodl jít příkladem.

„Dvě láhve toho nejlepšího vína, takového, které nejraději pije Albrecht, vévoda panonský,“ poručil. „A k tomu dvakrát zaječí paštiku, křupavé žemle, opékané holoubě a křepelku vařenou v račí omáčce. Vše na stříbrném podnose, a ještě zlatý prsten s diamantem jako můj malíček.“ Stach ukázal malíček.

Na široké obrubě kašny se na stříbrném podnose objevilo požadované přání. Stach vzal podnos do rukou a odcházel. Rytíři se vrhli ke kašně.

„Nezapomeňte na přísahu,“ zavolal za nimi Stach.

„Můžeš mi říct, co tím sleduješ, pane tajemný?“ ukázal Pačej ke kašně. „Albrechta máme za prdelí, vojsko jsem na tvé přání rozpustil, a ty chceš oslavovat?“

„Dáš si víno z Albrechtova dvora?“ nabídl mu Stach tác.

Pačej vzal láhev, prohlédl ji na světle, přivoněl a ochutnal.

„Dobré. Proklatě dobré,“ uznale pokýval hlavou. „Teda, ten panáček si žije.“

„A křepelka v račí omáčce,“ nabídl Stach.

„To jsem nikdy neslyšel.“

„Já taky ne. To jsem si vymyslel.“

Pačej zarazil ruce do hutné omáčky. V jedné ruce držel drobného ptáčka a sledoval, jak mu omáčka stéká po brnění.

Opatrně olízl stékající omáčku.

„Taky dobrý. Tohle si nechám vařit každý den.“ Zakousl se do křepelky.

Zapraskaly kosti a Pačej žvýkal.

„Ty si nedáš?“ zeptal se s úsměvem Stach Trojana.

„Ne. Já asi začínám tušit, kam tím míříš,“ odpověděl Trojan.

„Ukazuje nám, co za hrůzu čeká Albrechtovo vojsko,“ zasmál se Pačej a dál drtil mezi zuby křepelku.

„Přesně to jsem měl na mysli,“ jedovatě se usmál Stach.

Trpělivě držel tác Pačejovi před obličejem, dokud nedochroupal první část jídla.

„Už jen víno,“ uhnul s tácem, když se Pačej natáhl po dalším soustu.

„Žral bych, až bych brečel,“ vykřikl Pačej.

„Nech si něco na cestu.“ Stach hodil jídlo do sedlové brašny.

„Víš, jak to jídlo v tý brašně bude za chvíli vypadat?“ vztekal se Pačej.

„Jako by ti to někdy vadilo.“

„Ale to nebyly křepelky v tom, račím tom…“ Pačej zaklonil hlavu a dopil víno.

„Nasedat, vyrážíme!“ zavelel Stach.

Rytířům se zjevně nechtělo, někteří samozřejmě Stacha neposlechli a ještě si objednávali na cestu u kašny další dárky, jiní už byli notně pod parou. Ale většina poslechla. Stach popohnal koněm opozdilce a rozjel se k západu.

„Kam jedeš?“ nechápal Pačej.

„Jedu pryč z Proklaté země.“

„Ale proč jedeme do chřtánu Albrechtovi?“ nervózně šeptal Pačej. „Kurva, vysvětli mi to, jsem přece tvůj kníže.“

„Kdybych ti to vysvětlil, nechápal bys a nevěřil bys mi.“

„Nechápu a nevěřím.“

„Já chápu a věřím,“ podpořil Stacha Trojan. „Jen mám takový pocit, jestli jsi to Stachu trochu nepřehnal.“

„Ty vaše zvěsti?“ tápal Pačej. „Povíte mi o tom něco?“

„Teď už je asi pozdě, kníže Vlastislave,“ mumlal nervózně Trojan. „Jen, prosím, nezabíjej Stacha, udělal to pro dobro tebe a vlasti.“

„Vy dva mě už pěkně serete a dlouho nebudete,“ začal být Pačej podezřívavý. „Jestli je v tom nějaká zrada…“

Stach popohnal koně a v sedle se otočil. Rytíři ho většinou poslušně následovali. Někteří se kymáceli mírně v sedle, jiní se nenápadně otáčeli a dopíjeli další láhve. Jeli docela rychle. Stach nevěděl, jak blízko už Albrecht je, a opravdu mu nechtěl vjet do chřtánu.

„Nechceš jet napřed a hlídat Albrechta?“ zeptal se Stach Trojana, když vyjeli z Proklaté země.

„Já?“ v první chvíli nepochopil Trojan. „Proč já?“

„Protože ty budeš jedinej schopen. A já musím být u toho.“

Trojanovi to došlo. Chápavě kývl a podal Stachovi ruku. „Raději se s tebou rozloučím, protože tě asi zabije,“ mrknul směrem k Pačejovi a vyrazil klusem.

„Co to má zase… znamenat…?“ brebtal Pačej. „Proč jede… Trojan…“ nedokončil.

Stach pohlédl na úplně bledou tvář knížete Vlastislava a v poslední chvíli trhnul koněm stranou. Jen tak tak se vyhnul proudu zvratků, které z Pačeje vylétly. Pačej se v sedle předklonil a ztěžka dýchal.

„Je mi blbě,“ vzdychl. „Otrávili mě.“ Začal znovu zvracet.

„Já jsem tě otrávil,“ odpověděl mu Stach.

Pačej hmátl po meči, ale zhroutil se v křečích z koně. Stach sesedl z koně vedle něj. Pačej se svíjel na zemi v bolestech. Stach si sedl na zem, vzal jeho hlavu a položil si ji do klína. „Promiň, musel jsem to udělat,“ řekl polohlasem. Potom strhl Pačejovi masku a sáhl k pasu.

Vedle něj se zhroutil v křečích další rytíř. Dávil se a snažil se vyzvracet vnitřnosti. Stach vytáhl od pasu láhev a polil s ní Pačejovi obličej. Potom mu dal láhev k ústům. „Pij. Pij, příteli. Ať vyzvrátíš ty jedy.“

Pačej se napil a znovu se začal dávit. „Rozčtvrtím tě. Rozsekám tě na malý kousky a rozhážu je po okolí mravencům,“ sípal ztěžka Pačej.

„Já vím,“ chápavě přikývl Stach. Potom dal znovu Pačejovi napít.

Kníže Vlastislav znovu začal dávit. Stach položil jeho hlavu do trávy a dal pití dalšímu rytíři.

Když mu došla voda v polní lahvi, od tažného koně sundal vaky s vodou a obcházel rytíře po rytíři a dával jim znovu napít, dokud se jim neudělalo lépe. Netrvalo to naštěstí dlouho, jed v potravě nestačil proniknout do těla rytířů v plné síle.

„Stachu, já tě zabiju,“ ozval se Pačej. Seděl na zemi v předklonu.

Stach došel k potoku pro další vodu a nervózně se podíval na slunce. Potom sledoval obzor, zdali neuvidí přijíždějícího Trojana. Trochu uklidněn se vrátil a podal pití znovu dokola. Některým rytířům už bylo lépe. Stáli jen mírně v předklonu, ruce položené na jílcích meče. Sledovali Stacha a mumlali nenávistné nadávky. Stach si stoupl doprostřed mezi ně.

„Ano. Bylo to jídlo z kašny, které vás otrávilo. A, ano, věděl jsem to. Udělal jsem to schválně. Ale než mě zabijete, splňte druhou část přísahy!“ rozkázal jim. „Snězte to, co jste si nabrali. A potom mě ztrestejte.“

Někteří rytíři začali více nadávat, jiní poslušně sáhli ke svým kabelám a vakům a vytáhli poloshnilou beztvarou břečku. S odporem ji odhazovali.

„Splňte, co jste slíbili!“ rozkřikl se Stach.

„Tohle jsme si ale neobjednali,“ vykřikl někdo.

„Tohle jste jedli. Tam u kašny,“ ukázal Stach rukou směrem ke Krudomu. „Tímhle ďábel krmí každý den ty ubožáky. Tohle jsem vám ukázal, protože byste mi jinak nevěřili. Snězte to jídlo a vypijte to pití, co jste si tak naporoučeli. Slíbili jste mi to! A pokud máte v sobě jen trošku rytířské krve, musíte splnit slib! Protože jinak jste jen zkurvený psi beze cti!“

Někteří rytíři poslušně zvedli láhev ke rtům, ale okamžitě vyprskli to, co jim vniklo do pusy. Jiní se opět začali dávit.

„Tak dělejte!“ zuřil Stach. „Za chvíli je tu Albrecht s vojskem, a já nedám rozkaz k pochodu, dokud nesplníte slib!“

Rytíři váhali. Potom první padl do prachu. „Pane Stachu,“ sepjal ruce ke Stachovi, „zbav nás, prosím, přísahy. Jsme dostatečně poučeni. Nemůžeš být tak krutý. Zbav nás přísahy a my ti budeme věrně sloužit a nikdy tě nezradíme.“

Ostatní padli na kolena a sepjali ruce směrem ke Stachovi. Stach je nechal pár chvil vydusit. Potom povýšenecky kývnul. „Zbavuji vás přísahy. Nemusíte jíst ani pít jídlo z ďáblovy kašny. Mimochodem, podívejte se na zlato a další drahocennosti, co jste si naporoučeli.“

Rytíři váhavě a s podezřením začali vyprazdňovat své měšce. Ozvaly se nadávky a kletby, když se z nich sypalo jen kamení a bahno.

„Tomuhle se říká šalba a na to jsem naletěl už několik let před vámi,“ poučoval je blahosklonně Stach.

V dálce se objevila postava na koni a rychle se přibližovala. Zuřivě mávala rukama.

„Albrecht je tady. Máme jen pár chvil. Naplňte vaky vodou, vracíme se do Proklaté země,“ poručil Stach.

Nastal shon. Někteří rytíři ještě zahazovali jídlo ze svých pytlů, jiní vylévali hnusnou břečku z vaků na vodu, kterou si předtím rafinovaně vyměnili u kašen přání.

„Albrecht je tak půl hodiny daleko. Nechal pěchotu daleko za sebou a jen s lehkou jízdou a rytíři se nás snaží dohnat.“ Dojel je Trojan a pohledem zkontroloval nepořádek v okolí.

„Určitě se mu doneslo, že je nás jen čtvrtina,“ odplivl si Pačej.

„Vykašlete se na vodu. Vyrážíme.“ Stach vyrazil jako první. „Albrechtovi se nechce hluboko do Proklaté země. Proto se nás snaží dostat co nejdřív. Kdo se opozdí, zahyne.“

Rytíři nasedali a vyráželi. Někteří se kymáceli a padali z koně.

„Dokážeš je vést?“ zeptal se Stach Pačeje.

„Kde se sejdeme?“ kývl Pačej na Stacha.

„Doženu vás. Pokud ne na cestě, tak čekejte ve Stříbrné Hoře.“

„Černobogova svatyně. Dost velká pro vojsko,“ souhlasil Pačej. Podíval se za sebe. „Udělej, co musíš. Mír jejich duším.“

„Mohli by varovat Albrechta,“ sklonil Stach hlavu.

„Došlo mi to.“ Pačej podal Stachovi ruku. „Voda se dá pít?“

„Voda se dá pít z pramenů. Jídlo, pokud není z kašny, se dá jíst a nezpůsobí újmu. Ani zvěř, kterou si ulovíš. Ale budeš mít pořád hlad.“

„Nenajím se toho?“

„Hlady neumřeš. Zvířata jsou v Proklaté zemi velká a nebezpečná. Dávej na ně pozor. Všechno tam roste jako šílené a je obrovské. Ale musel bys sníst deset těch obrovských jablek, abys měl pocit, že jsi snědl jen jedno jablko normální.“

„Tuhle zkušenost ti ale nezapomenu,“ ukázal Pačej na svůj žaludek.

Stach kývl a otočil koně. Během chvíle dojel tryskem na poslední stanoviště. Na zemi tam leželo několik rytířů. Někteří byli mrtví, jiní dýchali. Stach se rychle pomodlil modlitbu za mrtvé a dorazil živé rytíře. „Promiňte, přátelé, ale mohli byste Albrechtovi prozradit tajemství ďáblových fontán přání,“ omlouval se jim.

Mrtvé rytíře odtahal z cesty až k mírnému srázu. Tam jim usekl hlavy a vše shodil ze srázu. „Až bude čas, vrátím se a vaše těla spálím,“ zalhal směrem k mrtvým. Rychle se vrátil zpátky. Svázal koně rytířů za uzdy dlouhým lanem, odházel z cesty těch pár drobností, co tu rytíři zapomněli, a vyrazil směrem k Proklaté zemi. Zvratky a výkaly snad Albrechta nevarují, býval to docela běžný jev u tábořících armád. Poválená tráva bude vypadat, že si tu Vlastislavovo vojsko dalo krátký odpočinek. Otočil se v sedle. V dálce sjíždělo z mírného kopce několik drobných teček. Zvědové Albrechtovy armády.

Svoji armádu dohnal jen kousek za hranicí Proklaté země. Do Krudomu dokázali ještě dojet, ale za městem se zastavili. Zmateně stáli a nedokázali se zorientovat.

„Není tu cesta.“

Podíval se na slunce a odhadl čas. „Pojedeme do mého hradu. Pokud by Albrecht vtrhl hned do Proklaté země, ať se máme kde bránit. A vy potřebujete odpočinek.“

„Tohle ti nezapomenu,“ přitočil se Pačej ke Stachovi. „Nejen, že jsem se vyblil z podoby, ale navíc jsem se posral,“ upozornil Stacha.

Stach trhnul uzdou dál od Pačeje, ale vedlejší rytíř smrděl stejně.

Projeli znovu Krudomem a k večeru dorazili na Stachův hrad.

„Tak, teď jen čekat,“ stoupl si Pačej k oknu.

„Musíme být připraveni na noční přepad.“

„Já si nemyslím, že Albrecht pojede v noci. Počká si před Prokletou zemí na zbytek armády a poradí se. Pošle potom zvědy. Ti nás tu ráno najdou. Nebo zjistí, že jsme čerstvě odjeli. Než se vrátí a podají zprávu, budeme zase o kousek dál.“

„Ale hlídky jsi postavil.“

„Ale to víš, že postavil.“

Rozpršelo se.

„Je tu příjemné teplo. Na rozdíl od té sloty za hranicemi,“ uvědomil si Pačej.

„Venku je únor. Všude ještě leží sníh, ale tady je teplo jako v září.“

Pačej sledoval proudy vody. „Měl bych si dopřát lázeň. Po tom, co jsem prožil.“

Stach nic neříkal.

„Jak tě vůbec napadlo, že jídlo z kašen přání je jedovaté?“

„Před pár dny jsem se snažil dohnat Bohdala. A za hranicemi Proklaté země jsem našel jeho muže mrtvé. Nejdřív jsem měl podezření na mor, potom jsem si myslel, že je nechal zabít Bohdal. Až po nějaké době mě napadlo, že tihle vojáci chodili chlastat do kašen přání do města.“

„Že si toho nikdo nevšiml,“ nechápal Trojan.

„Každý, kdo opustil Proklatou zemi a jedl a pil z kašen přání, zemřel.“

„A mrtvoly?“ zeptal se Pačej.

„Až projedeme Proklatou zemí, všímej si stop. Hlavně divokých prasat, medvědů, vlků a lišek. A modli se k bohům, ať na nějaké z nich nenarazíme.“

„Myslíš, že v noci chodí mimo Proklatou zemi?“

„Je to jen pár kroků. Zatáhnou mrtvolu někam dál od cesty. A, mezi náma, ono se zase tolik lidí z Proklaté země nehrne.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Trojan.

„A tvoji lidé, Trojane?“

„Moji lidé nejedí ani nepijí z kašen přání. Je to zakázáno.“

„Neříkej mi, že se nikdo nenechal zlákat.“

„Nechal. Hodně jich bylo. Ale ti se k branám Černoboga nevrátili.“

Stach se ušklíbl koutkem úst.

„A co ty, Stachu, nikdy jsi nejedl a nepil z kašny přání?“

„Měl jsem štěstí. Lišek hned poznal, že je to klam. Proto já i moje chasa jsme se této šalbě vyhnuli.“

„Měl bych jít za svými muži,“ rozhodoval se Pačej. „Zkontrolovat je.“

„Hlavně zkontroluj stav. Kolik mužů nám zbylo.“

„To také,“ ušklíbl se Pačej. „Bitva ještě nezačala, a už mám mrtvé.“

„Snad už další nepřibudou.“

„Snad ne,“ zavřel Pačej dveře.

„Na co myslíš?“ zeptal se Pačej Stacha, když se vrátil a viděl ho sedět zadumaného u stolu s prázdným džbánem od piva.

„Jen tak,“ ukázal Stach na džbán. „Nechceš pivo nebo víno, nebo něco k jídlu?“

„Ne. Ještě pár dní se, myslím, nebudu chtít na jídlo ani podívat.“

„Přemýšlím, jestli má cenu bojovat po tvém boku. Víš, nevypadá to s tebou dobře.“

„Takhle může uvažovat obyčejný knecht, ale ty máš smůlu. I ty,“ ukázal na Trojana dřímajícího v křesle. „Jste moc se mnou svázaní, Vy byste mohli být nepříteli užiteční jedině, kdyby se mu to vyplatilo. Ale pro něj jste užitečnější mrtví.“

„Vždycky jsem měl v životě smůlu,“ pokrčil Stach rameny. „Tady se podívej. Mapa okolí, kterou nakreslil nějaký Trojan. Možná ho znáš.“ Ukázal na stůl.

„Měl jsem tu čest.“ Pačej se sklonil nad mapou. „Tak kudy budeme utíkat?“ zeptal se Stacha.

„To je problém.“ Stach vstal a snažil se zorientovat v mapě. „Cesty tu hrozně rychle zarůstají. Tam, kde včera byla pevná zem, je dneska bažina. V zemi se objevují z ničeho nic díry, ve kterých zmizí kůň s jezdcem jako nic.“

„To by mohlo pomoct i nám.“

„Potom jsou tu ale stezky zoufalství, místa beznaděje a údolí smutku.“

„Co to meleš za kraviny?“

„Tys tu nějaký čas nebyl, Pačeji. Ale tvá země se mění. Jediná místa, kde není zle, jsou u fontán štěstí. Jinak na tebe padá pocit zmaru a zoufalství.“

Pačej se podíval na Trojana, a ten pokýval hlavou. Pačej si stoupl k oknu a rozhlédl se kolem. „Má cenu tuhle zemi bránit?“ zeptal se.

Stach lehce kývl hlavou. „Má.“

Pačej se otočil od okna. „Já si myslel, že to je tím okolím, nebo že to zoufalství je jen moje trápení, ale ono to působí na všechny.“

„I na zvířata.“

„Pokud v té bitvě zvítězím, další výprava bude do některého ze zakázaných měst,“ rozhodl Pačej a zamířil ke dveřím. „Jdu spát, mám toho dneska dost,“ oznámil.

„Zakázané město? Výprava? Proč?“ zeptal se Stach.

„Ukáže to, že se nevzdáváme. Bude to taková propagační cesta.“ Pačej se zastavil ve dveřích.

„A co si od toho slibuješ?“

„Budu vědět, co se stane s mojí zemí. A bude to taková spanilá jízda. Třeba se někdo i přidá. Budeme projíždět různými zeměmi a nabírat vojáky.“

„To je hloupost.“

„Není. Nechte si to projít hlavou, zítra si o tom promluvíme.“ Pačej zabouchl dveře.

„Zítra. Zítra nás čeká cesta, ze které se budeme vzpamatovávat týdny nebo měsíce,“ vzdychl Stach.

„Pokud ji přežijeme,“ doplnil Trojan.

„Pokud ji přežijeme,“ souhlasil Stach.

Kapitola dvanáctá – Habsburk (1. 3. 1403)

Normálně projet územím Bohemie trvalo tři čtyři dny. Armádě to trvá tak deset dní. Ale za patnáct dní se dostali teprve k Práhu. Utábořili se na kopci.

„Tak tohle je ta Bílá hora? Kde chceš svést boj?“ ptal se Stach Pačeje.

„Myslíš, že to tady poznávám?“ rozhodil Pačej rukama. „Prales a bahno. Proč se sem vůbec plahočíme?“

Stach pozoroval ostatní vojáky. Seděli skleslí a unavení. Zhroucení a vysílení. Těžce pokašlávali zahaleni do provlhlých plášťů. Zablácené obleky, brnění jim pokrývala rez. „Přijeli jsme vyhrát bitvu.“

„Je mi to jedno,“ ztěžka se posadil Pačej na kus kmenu, který se pod jeho vahou zabořil ještě víc do bahna. „Je mi to už všechno jedno. Přeju si jenom umřít,“ vzdychl.

Stach nechal Pačeje odpočinout a brodil se k Trojanovi.

„Jsme na kopci, a stejně je tu všude bahno,“ uvítal ho Trojan.

„Pačej je na tom hodně špatně.“

„To většina rytířů.“

„Co ty a tvoji muži?“ zeptal se Stach.

Trojan se podíval po svých zakuklencích. Byli na tom podstatně lépe. „Docela dobrý.“

„Mají výdrž.“

„To asi ne. Ale žijeme v Proklaté zemi, na rozdíl od nich.“ Trojan ukázal na rytíře. „My jsme zvyklí. Na smutek a na tu tíhu, co tady na tebe padá.“

Stach sledoval Práh, který byl z Bílé hory dobře vidět.

„Jen jednou jsem byl blíž. Když jsem zabíjel Vřetana. To už je skoro rok. A tehdy to tu vypadalo o poznání líp.“

„No, změna je život,“ ušklíbl se ironicky Trojan. „Pojď, musíme donutit knížete pokračovat.“

Přišli k Pačejovi. „Musíme pokračovat,“ zatřásl mu Stach ramenem.

Pačej zavrtěl hlavou. „Vzdávám to. Už nemůžu. Ať si vezme všechno, co chce. Já už dál nejdu.“

„Tohle je nejhorší místo. Jsme skoro u Práhu. Teď už to bude lepší a lepší.“

Pačej vrtěl hlavou. „Chce se mi… spát.“

Stach se podíval na Trojana.

„Je to kníže, nemůžu mu poroučet,“ pokrčil Trojan rameny.

„Pačeji!“ poručil Stach potichu knížeti. „Teď se zvedneš a pojedeme pryč. Někam, kde je jídlo, pití a ženský.“

„Nechci,“ zabručel Pačej.

Stach si stoupl za Pačeje a zvedl ho. „Chceš. Ale nevíš to.“

Pačej vzdychl a smutně se podíval na Stacha. „Je konec, příteli. Tady zemřeme.“

Ozvalo se šplouchání. V mlze se objevila postava pokrytá špínou a rzí.

„Jak to vypadá u Albrechta?“ zeptal se Stach.

Zvěd se tázavě podíval na knížete. Pačej unaveně kývl.

„Všechno je marné. Jeho rytíři nedezertují. Možná jich pár uteklo, možná se jich několik zpilo tak, že zůstali ležet na zemi, ale jeho vojsko se nerozpadlo. Pořád se za námi žene armáda o síle tisíců rytířů,“ hlásil unaveně zvěd.

Stach mlčel. Pačej mlčel a Trojan sledoval metrovou pijavici v bahně.

„Ale jeho rytíři se krmí ve studnách přání?“ zeptal se znovu Stach.

„Žerou, pijí, hodují. Pod zlatými řetězy se prohýbají. Proto jsou plní sil a veselí. Zatímco my se krmíme plesnivým chlebem a jídlem, který nám spíš sílu bere, než dává.“

„Tak si na ně počkáme za hranicemi Proklaté země,“ usmál se Pačej. Ten den asi poprvé.

Zvěd znejistěl. „Myslel jsem, že bitva má být tady…“ Odmlčel se.

„Tohle byl plán. Teď už to můžeme vyzradit. To vymyslel tenhle genius,“ ukázal Pačej na Stacha. „Tušili jsme, že se Albrechtovo vojsko nerozpadne. Ale nikdo nevěděl, že pokud se někdo nají a napije z kašny přání, nemůže už Prokletou zemi opustit. Stane se jejím vězněm.“

„To bylo to…“ pochopil zvěd.

„To bylo to, proč jsem vás hnal tam a zpátky. To bylo, proč jsem všem tvrdil, že se Albrechtovo vojsko rozpadne, když vstoupí na Proklatou zemi. Má svoje zvědy všude. Proto jsem jel poslední a zabil jsem každého, kdo se opozdil. Aby mu to zrádci nemohli prozradit.“ Stach se pyšně narovnal.

„Takže teď,“ snažil se pochopit zvěd, „budeme bojovat?“

„Ano. Ale za hranicemi Proklaté země. Zvedejte se, holoto! Vyrážíme! Vítězství je na dosah!“ rozkázal Pačej.

Cesta od Práhu byla sice těžká, ale zbylí rytíři nabyli nové naděje, když se mezi nimi roznesla zpráva, že vše byla jen lest připravená geniálním Stachem. Kromě toho, čím více se vzdalovali od Práhu, tím tesknota a slabost byly menší a slabší. Stach slíbil rytířům za Proklatou zemí hromadu jídla, a vůbec si nedělal starosti, kde ho sežene, protože se rozhodl, že si s tím bude dělat starosti, až vyjedou z Proklaté země. Nakonec zmožení a zničení opravdu z Proklaté země vyjeli.

Rytíři se uložili ke krátkému odpočinku, zatímco se Pačej přes protesty Stacha a Trojana rozhodl ještě jednou s Albrechtem vyjednávat. Nakonec oba souhlasili, pod podmínkou, že svého knížete doprovodí. Počkali na jedné mýtině. S bílým praporcem na kopí.

První je uviděli Albrechtovi zvědové. Disciplinovaně ustoupili a nechali přijet svého pána.

Tak se stalo, že na jarní slunovrat roku 1402 stáli na jedné straně Pačej, Trojan a Stach a proti nim Albrecht a dva neznámí rytíři, zakutí v železe a s kušemi v rukou.

Albrecht si sundal přilbu a povýšenecky se usmál. „Tohle je Stach,“ ukázal kušníkům. „To je ten, co seká hlavy zajatým knížatům. Miřte na něj, a pokud se jen trošku víc pohne, napalte to do něj.“

Stach se mírně předklonil v sedle a nebezpečně se usmíval. „Myslel jsem, že jme si slíbili, že se to nebude vykecávat. Ale jak je vidět, tak Lucemburkové nedokážou držet jazyk za zuby,“ řekl jedovatě.

„Drželi jazyk za zuby, Stachu,“ usmál se stejně Albrecht. „Ale i já mám svoje špehy, tak vím o tvé vraždě, ale i upírech ve zlatém brnění.“

Stach se narovnal a kývl. „To je ovšem jiná.“

Albrecht se otočil od Stacha na Pačeje. „Nebudu to zdržovat,“ začal zpříma. „Vazalství.“

Pačej mlčel a v očích měl slzy. Nastalo ticho.

Albrecht lehce znejistěl. „Rozumíme si?“

Zase bylo chvíli ticho.

Albrecht nervózně trhl uzdou. „Tak ať je tedy po tvém. Zašlapu tě do země.“

„Ubohý vévodo,“ vzdychl Pačej, „do Proklaté země jsi pyšně vstoupil, pyšně a zpupně jsi jí projel, ale živ z ní už nevyjdeš.“

Albrecht pootočil koněm zpátky. „Nelži. Máš jen pár rytířů, necelé tři stovky. Tvůj plán nevyšel. Čekal jsi snad, že se moje vojsko rozpadne, když vstoupí do ďáblovy země? Že moji věrní dezertují? Že se nechají zlákat studnami štěstí a odmítnou mi poslušnost? Hodně ses pletl. Moje vojsko není jako to tvoje.“

„Jak to myslíš, jako mé?“

„Před pár dny ke mně přišlo několik tvých bývalých rytířů. Padli přede mnou na kolena a přísahali mi poslušnost. Víš, co to bylo za rytíře?“

Pačej zavrtěl hlavou, i když dobře věděl, kdo to byl.

„Byli to ti, které jsi ve své pýše propustil. Posmíval ses jim a žádal jsi je o věrnost. A vyhrožoval jim.“

„Není to tak úplně pravda, jak ti to tito rytíři napovídali, ale je pravda, že jsem jednoho dne ráno požádal své rytíře, aby ti, co mi nechtějí sloužit plným srdcem, odešli. A pár jich to udělalo.“

„Pár,“ zasmál se Albrecht. „Ubohý Vlastislave. Opustily tě tři čtvrtiny tvých věrných. Když jsem tu zprávu slyšel, nevěřil jsem tomu, ale je to tak. Máš opravdu armádu, která pohne peklem,“ zasmál se Albrecht.

Pačej nic neříkal.

„Ale abys věděl, udělal jsem hned to samé. To gesto na mě totiž zapůsobilo.“ Albrecht se lehce praštil do prsou. „Stoupl jsem si před své druhy a řekl jim, co jsi udělal. A potom jsem jim dal tu stejnou nabídku. A víš, jak to dopadlo?“

„Můžu hádat? Polovina?“

„Ani jeden rytíř, ani jeden pěšák, ani jeden sedlák, co se plahočí za mým vojskem a sbírá to, co zbyde na tábořišti, neodešli.“ Albrecht se hrdě narovnal v sedle. „Když jsem se takhle ujistil o věrnosti svých lidí, vzal jsem svoji urozenou jízdu a své zvědy a vyrazil jsem vpřed. Doufal jsem, že tě zastihnu ještě před hranicemi Proklaté země, ale bozi mi nebyli nakloněni.“

„Bozi na nás kašlou. To už jsem zjistil dávno,“ kývnul hlavou Pačej.

„Tak jak ses rozhodl? Projeli jsme už celou Proklatou zemí. U Práhu ses mi nepostavil, jak jsi sliboval, a dál utíkáš. Za chvíli ti nebudou říkat Zjizvená tlama, ale Pán útěků.“

Pačej ani nepohnul brvou, ale Stach si všiml, jak sevřel pevněji uzdu koně.

„Neutíkám,“ odporoval Albrechtovi, „jen jsem tě nalákal do pasti.“

„A kde máš tu past?“ Albrecht se povýšeně rozhlédl po okolí. „Snad ďáblova armáda? Ne, proč by to dělal? Nebo si myslíš, že ti přijedou na pomoc Germáni? Těm jsi volný.“

„Není past jako past, vévodo Albrechte. A tys do ní spadl. Rovnýma nohama, ty i celé tvé vojsko. Tví urození pánové, tvoji kumáni ze stepí, tvoje pěchota, která tě následuje, i ten tvůj sedlák, který sbírá to, co zbyde v tábořišti, vy všichni jste vstoupili do pasti, která se jmenuje Proklatá země.“

„Mně to jako past nepřipadá. Ano, je to tu trošku zarostlejší, ale jinak nevidím nic, co by mi past připomínalo,“ rozhlédl se Albrecht okolo sebe.

„Myslíš, že myš pozná past, když do ní leze?“

„Přestaň si hrát se slovy, kníže Vlastislave, a pokloň se mi. Odevzdej mi Moravu a staň se mým vazalem. Zachraň svůj život. Jinak tě moje armáda zadupe do země.“

Zase chvíli bylo ticho.

„Tvá armáda, vévodo Albrechte, je již mrtvá. Jenom to ještě neví. I ty jsi zemřel. Zemřel jsi s ní,“ zavrtěl Pačej hlavou v hraném gestu.

Albrecht se zasmál. „Co to plácáš, kníže Vlastislave? Snažíš se mě vystrašit? Myslíš si snad, že se leknu? Ne, prohrál jsi a jen kalíš vodu.“

„Už když jsi vstoupil do téhle země, už ve chvíli, kdy jsi okusil první jídlo z kašny přání, jsi propadl ďáblu. A každý, kdo to udělal, s tebou. Nikdy nemůžete opustit Proklatou zemi.“

„Nevěřím ti.“

„Já teď odjedu za hranice. Můžeš vyslat pár průzkumníků za mnou. A sleduj je, co se stane, když opustí hranice Proklaté země.“

„Lžeš!“ rozkřikl se Albrecht, až sebou kušníci nervózně trhli a Stachovi zatrnulo. „Proč by se mé armádě mělo něco stát, zatímco tvoje v pořádku zemi opustí? Jste snad ďáblova dítka, že vás nechává být?“

„Ne, vévodo,“ zavrtěl smutně Pačej hlavou, „my jsme totiž žádné jídlo ani pití z ďáblových kašen nepozřeli.“

Albrecht se nervózně zasmál. „Nevěřím ti ani slovo. Ale dobrá, ať je tedy po tvém. Ale jestli lžeš a je v tom nějaký úskok, bude tvoje kůže přibitá na vratech mého hradu, ať se děti bojí tvého ksichtu sebevíc.“

Pačej pokrčil rameny a trhnul uzdou. „Sbohem, vévodo Albrechte, věčně uvězněný v Proklaté zemi. V mé zemi, kterou jsi chtěl dobýt. Je tvým prokletím a tvým hrobem. Jedu ke svému vojsku a se vztyčenými zástavami budu na tebe čekat. A ty můžeš zaútočit. Já už utíkat nebudu,“ otočil Pačej koně. Trojan ho následoval. Stach stál a čekal.

„Bojíš se, že tě nechám střelit do zad?“ obořil se na něj Albrecht. „Ne, tebe jsem slíbil Clothildině otci. Za to, co jsi provedl jeho dceři. Má s tebou velice zvláštní plány.“

„Nic horšího, než mě oženit s jeho dcerou, mi udělat nemůže,“ zabručel Stach.

„Připravil jsi jeho dceru o počestnost. Za to je šibenice.“

„Už zase?“ ušklíbl se ironicky Stach.

Albrecht vztekle trhnul uzdou, otočil koně a vyrazil se svým doprovodem ke svému vojsku.

Stach je chvíli sledoval a teprve potom otočil svého koně a vyrazil za Pačejem.

Stáli v dlouhé řadě.

„Tak tři sta, jako tehdy,“ začal Stach.

„Dvě stě osmdesát tři,“ procedil Pačej mezi zuby.

„Tři sta je lepší pro kronikáře a básníky.“ Trojan se mírně předklonil v sedle a podíval se na Pačeje.

„A co napíšou? Pokud past funguje, čeká je smrt bez našeho přičinění. Pokud ne, roznesou nás na kopytech.“

Čekali dál.

„Měli jsme je nechat vyjet. Neměli jsme Albrechta varovat,“ brblal Stach.

„Proč?“

„Umřeli by.“

Chvíli bylo ticho.

„A to ti vadí?“

„Co?“

„Že neumřou?“

„Budou se toulat po Proklaté zemi. A dělat zle.“

Opět zmlkli.

„To asi budou,“ souhlasil po chvíli Pačej.

„Přepadnou můj hrad a usadí se v něm.“

„I to je možné.“

„A to mi vadí.“

„Tak se vrátíš zase do katovny. Ta je každému volná.“

Trojan lehce vyprskl.

„Nechci zpátky do katovny,“ podíval se Stach úkosem na Trojana.

„Dám ti nějaký hrad třeba v Panonii. Víš, co jich tam bude teď volných?“

„To by šlo. Ale stejně si myslím, že jsme ho neměli varovat.“

„Proč, sakra?“

„Mohl jsem mít hrad v Krudomu a ještě v Panonii. Ale teď o ten v Krudomu přijdu. Kvůli tobě.“

Pačej vzdychl. „Tak kde jsou?“

„Jsou tam. Pozorují nás,“ řekl Trojan a dál prohlížel temnou masu lesa.

„Mluvil jsi s Albrechtem hezky. Tak vzletně. Ten soucit – ubohý vévodo, jsi mrtev, a ani to nevíš,“ opakoval Trojan Pačejova slova.

„Je mi ho opravdu líto. Tím, že by zabral Moravu, by rozšířil svoji zemi a zase posílil. Do budoucna. Ochránil by svůj lid. Není to špatný státník. V jiné situaci, v jiné době by třeba Moravu dostal.“

„Jak to myslíš?“

„Třeba ten Stachův sen byl z jiné doby. Ti rytíři, co viděl. Říkal přece, že nepoznal nikoho z nich. Ani ty vlajky.“

„Už jedou,“ ukázal Stach na masu lesa.

Z lesa vyjelo několik rytířů. Opatrně jeli dopředu.

„Tak kam až?“ tipoval Stach.

„K tomu keři,“ ukazoval Pačej

Kousek před keřem se složil první rytíř.

„Vyhrál jsem,“ tleskl Pačej dlaněmi.

„To bylo pěknej kus před ním.“

„Byl jsem nejblíž.“

„O nic jsme se nevsadili.“

„Odporuješ knížeti?“

Další rytíři se složili. Jeden jel dál zhroucen v sedle.

„Ty,“ poručil Pačej rytíři po své levici, „vyber deset mužů a společně s nimi naložte ty rytíře znovu na koně a pošlete je zpátky. Dokud ještě žijí.“

Rytíř trhl uzdou a rychle vybral deset rytířů z řady. Trojan se vydal s nimi. Chytil jediného muže, který nespadl, a vezl ho zpátky do Proklaté země.

„Napadlo mě, že pokud by to přežili, tak by se sice vyblili z podoby, ale vrátili by se. Potom by mohl Albrecht zkusit vyjet někde jinde a po ozdravění si to s námi vyřídit,“ vysvětloval Pačej Stachovi. „Takhle, když je vrátíme zpátky, Albrecht bude věřit, že jen díky tomu přežili.“

Stach kývl hlavou, že chápe. „Nepřežijou,“ procedil mezi zuby. „Je to naprosto zbytečný.“

Trvalo hodnou chvíli, než jeho muži naložili Albrechtovy rytíře na koně a dovezli je zpátky.

Trojan i s rytířem zmizel v hloubi lesa.

„Víno?“ nabídl Stach Pačejovi od sebe. „Schovával jsem si ho na zvláštní příležitost.“

„Z Albrechtova stolu?“ zeptal se podezřívavě Pačej.

Oba se zasmáli.

„Tady to lehce poznáš.“

Pačej se napil a odplivl si. „Je zkyslý.“

Stach se taky napil a vyplivl do trávy. „Po těch chcankách, cos pil naposledy, jsem si myslel, že to nepoznáš. Fakt zkyslo.“ Vylil láhev do trávy.

Rytíři zajeli do lesa a Trojan se klusem vracel.

„Tak co?“ zeptal se Pačej. „Přežili to?“

Trojan mírně zavrtěl hlavou. „Jsou mrtví. Do jednoho,“ řekl smutně.

„To je dobře,“ rozzářil se Stach.

„To je špatně,“ zesmutněl Pačej.

„Proč?“

„Jsou tam i moji lidé,“ ukázal Pačej na Proklatou zemi. „Ti obyčejní lidé. Moji poddaní, plátci daní. Nejenom z Proklaté země, ale i ti, co se tam natahali odjinud. Pro vidinu jídla a pití. Už jim není pomoci.“

Stach zmlkl. „Tohle mě nenapadlo,“ zabručel.

„Co Albrecht? Viděl jsi ho?“

„Koho?“

„Vévodu?“

Trojan kývl hlavou. „Viděl. Je naprosto zničený. Sedí pod stromem, tvář má bílou jako křída a jen si šeptá: ´Proklatá země. Proklatá země´. Okolo něj sedí jeho rytíři. Jsou na tom podobně. Morálka na dně.“

„Co teď?“

„Rozděláme ohně a opečeme ty zbytky plesnivého chleba, co nám zůstaly,“ rozhodl Pačej.

Z lesa vyjelo několik desítek rytířů a lučištníků na koni. Hnali se proti Vlastislavovi a jeho družině. Po pár desítkách metrů spadali z koní a zůstali ležet na zemi, zatímco další se drželi v bezpečné vzdálenosti a něco křičeli.

„Co chtějí?“ ptal se Trojan.

„Abych přijel. Chtějí vyjednávat.“ Pačej seskočil z koně a začal lámat větve.

„Nejezdi,“ varoval ho Trojan.

„Nejsem idiot. O čem chtějí mrtví vyjednávat? Jediný, čeho bych dosáhl, je, že mi nějaký nervózní kušník pošle šipku mezi žebra.“

Trojan chápavě kýval hlavou, zatímco Stach chytil pobíhajícího koně.

„Podívejte. Samá špína a bahno,“ ukázal na koně v místech, kde se ještě před pár chvílemi blyštěly zlaté čabraky. „A i ten rytíř, co na něm seděl, se převlíkl u kašny přání. Měl na sobě jen pár kusů zrezivělého plechu. Jen kůň, kůň je pravej. A není otrávenej.“ Stach vytáhl dýku a vrazil ji hluboko do koňského krku.

Kůň se vzepjal, ale Stach ho pevně držel za uzdu. Po chvíli se kůň za bolestného ržání složil.

„I to sedlo je jen shnilá kůže,“ přitočil se Pačej k mršině koně a svou dýkou začal odkrajovat kus masa ze stehna.

Trojan a další si začali porcovat kusy koně, zatímco o kus dál se ozvalo další smrtelné zaržání.

„Mám hlad, že to sežeru snad syrový.“ Stach nasál pach čerstvé krve.

„Ale no tak. Trochu etikety a slušného chování. Nejsme Tataři, abychom pili syrovou krev.“

„Ještě ty tak.“

Nastal klidný večer. Oheň vesele praskal a na kamenech a klackách se pekla konina. Polosyrové kusy hladově hltali, dokud si konečně nenaplnili žaludky, zatímco z lesa vyjížděly a zase se vracely houfy Albrechtových lidí. Občas to některý z jezdců přehnal a buď vědomě, nebo nevědomky přejel hranici, která ho dělila od smrti.

Stach s Pačejem a ostatními to spokojeně sledovali od ohně a počítali mrtvé. Za chvíli už na hranici narostl pěkný val mrtvých těl.

„Pokud to takhle bude pokračovat, možná ani můj hrad nenapadnou,“ liboval si Stach.

Pačej se dloubal třískou mezi zuby a spokojeně si nahříval nohy u ohně.

„Úplně mi z nich v tom bahně slezla kůže,“ zahýbal prsty u nohou. „Stachu, tvůj hrad je na druhé straně Proklaté země. Myslím, že je to to poslední, co je zajímá.“

„A co je bude v budoucnu zajímat?“ dodal Trojan.

„Jdu zkontrolovat hlídky.“ Stach si začal navlékat prošívanici.

„Zkontroluj. A řekni, ať si každý udělá zásoby pečené koniny na tři dny, ráno vyrážíme a nebudeme zastavovat. Pochytejte všechny koně, budeme je střídat,“ poručil Pačej Stachovi.

„Kam jedeme?“

„Kdybys byl Albrecht, co bys udělal se zásobami?“

Stach protáhl spodní ret. „Nejsem Albrecht.“

„Vozy s pící a zásobami jsou moc těžké do bahnité země. Zdržovaly by. A v Proklaté zemi je jídla a pití dost,“ přemýšlel nahlas Trojan. „Asi bych poslal vozy zpátky. Nebo ne, protože bych po návratu neměl zásoby na zpáteční cestu. Poručil bych jim, ať na mě počkají na hranici zakázané země.“

„Správně,“ ukázal Pačej na Trojana. „Slíbil jsem vám bohatou kořist, nebo ne?“

„Rychlou jízdou objedeme celou Proklatou zemi a zaútočíme na Albrechtův trén,“ pochopil Stach.

„Klidně to řekni všem, až budeš kontrolovat hlídky. Ať moji muži vědí, že kníže Vlastislav drží slovo.“

Stach nadšeně povyskočil a vyrazil oznámit radostnou novinu.

Kapitola třináctá – Prosba (31. 3. 1403)

„Dáš si víno, to nejlepší, které má nejradši vévoda panonský?“ zeptal se Stach Pačeje.

Pačej zkroutil ret nevolí a napil se.

„Pořád mám takový divný pocit,“ řekl, když dopil pohár.

„Já taky.“ Stach došel k oknu a zkontroloval dvůr.

„Ty jsi to víno přece nepil.“ Pačej si nalil plný pohár vína.

„Ne. Mám divný pocit, že vévoda je někde tady a pozoruje můj hrad.“

Pačej si stoupl vedle Stacha a pozorovali okolí z okna krudomského hradu. Dole na náměstí hradu se tísnily vozy s kořistí. Vojáci a chasa vykládali a plnili sklepy a sklady Stachova hradu proviantem a další kořistí.

„Nechám ti tu padesát mužů. To by mělo stačit.“

„Kam jedeš ty?“

„Vysvětlit některým městům na Moravě, že neudělala dobře, když změnila stranu. A potom ještě poplenit pár vesnic a měst v Panonii, teď to už nebude tak těžké, když je Albrecht skoro po smrti,“ ušklíbl se Pačej.

„Má dědice?“

„Má. Ale nemá ho kdo chránit. Ještě se nikdy nestalo, aby se z bitvy nevrátil ani jeden muž.“

Stach se otočil od okna. „Zlaté příbory na jednu hromadu, stříbrné na druhou!“ rozkřikl se na Dobravu. „Copak je to tak těžké pochopit?“

„Roztav to. Bude se to hodit,“ odkopl Pačej zlatou lžíci, která se odkutálela z hromady ostatních. „A tady bude moje zlato a stříbro v bezpečí.“

„Pokud nezaútočí Albrecht se zbytkem vojska.“

„A k čemu by mu bylo zlato a stříbro?“

Stach se znovu otočil k oknu a napil se. „To mi připomíná…“ začal.

„Samozřejmě,“ skočil mu Pačej do řeči, „vezmi si z toho to, co si myslíš, že ti dlužím. A ještě za svoje věrné služby a podíl z kořisti.“

Stach pozvedl pohár a přiťukl si.

Spustil se večerní déšť a vojáci se uchýlili do hradu. Jen hlídky se choulily na hradbách a přecházely z místa na místo. Ozvalo se zaťukání. Vstoupil Lišek a na tácu donesl dvě masky z jehněčí kůže.

„Jak jste si přál,“ pozvedl tác k Pačejovi. „Nejjemnější kůže, dobře vyčiněná a zevnitř natřená hojivou mastí.“

Pačej vzal masku a promnul ji v ruce.

„Velice dobře,“ pochválil.

„Děkuji.“ Lišek poodstoupil od Pačeje a sledoval, jak si Pačej vyměnil masku na obličeji.

„Úplně jinej člověk,“ rýpl si Stach, když se kníže začal prohlížet v zrcadle.

„Pěkné,“ ukázal Pačej na zrcadlo. „Až odněkud od Římanů.“ Nastavil zrcadlo před Stacha. „Ten Habsburk si žil.“

„Tyhle novoty,“ bručel Stach a prohlížel si svůj obličej. „Jako by nestačil kus vyleštěné mědi.“ Vytrhl Pačejovi zrcátko a prohlížel se v něm.

Ozvalo se zaklepání a dovnitř vstoupil Ctirad. Nervózně se rozhlížel a nevěděl, koho dřív oslovit.

„Co se děje?“ zeptal se Stach svého majordoma.

„Vévoda Albrecht. Je před branou.“

Rozhostilo se ticho.

„Já vám to říkal!“ rozkřikl se Stach. „Já jsem vám říkal, že ho máme nechat zhebnout, a tys ho varoval!“ ukázal na Pačeje. „Teď nás tu má jako na talíři, hezky obklíčený. S tou trochou vojska se neubráníme ani dva dny.“

Pačej si stoupl před okno, i když přes hradby nemohl vidět.

„Všiml sis, kolik má s sebou mužů?“ zeptal se Ctirada.

„Asi deset.“

Pačej se podíval na Stacha s despektem.

„To nic neznamená. Může mít zbytek vojska schovaný v lese.“

Trojan se postavil vedle Pačeje a prohlíželi si okolí hradu. Stach jim nakukoval přes rameno.

Déšť ustal a okolí se vyjasnilo. Všude byl klid. Ani vojáci na hradbách nevypadali nijak podrážděně. Jen zvědavě nahlíželi přes hradby směrem k bráně.

„S deseti muži tenhle hrad nedobude,“ zavrtěl hlavou Trojan.

„Vím o jednom, který si na to troufal sám,“ zabručel Lišek a Stach ho zpražil pohledem.

„Tak co tu dělá?“ Stach odstrčil Trojana a naklonil se z okna.

„Ptal se, jestli je přítomen kníže Vlastislav. Prý s ním chce mluvit.“

„A ty jsi mu vykecal, že je tady?“ obořil se Stach na Ctirada. „Tak teď ví, že kníže je na hradě a má nás tu všechny pohromadě.“

„Neříkal, co chce?“ zeptal se Pačej Ctirada.

Ctirad, celý rudý v obličeji, jen zavrtěl hlavou.

„Jak vypadal?“

„Vyřízeně.“

„Pokud projel celou Proklatou zemí…“ zabručel Stach, ale Pačej na něj kývl, ať mlčí.

„Běž zpátky a vyřiď Albrechtovi, že kníže Vlastislav se s ním nemá o čem bavit,“ poručil Pačej Ctiradovi. „A pořádně se podívej po okolí. Pro jistotu, ale nemyslím si, že by se někdo schovával někde v lese.“

„Nechceš ho vyslechnout?“ zeptal se Trojan, zatímco Stach něco výhrůžně bručel.

„Ne.“ Pačej přibouchl okenice. „Nemám si s ním co říct. Je to mrtvý muž, který využil neštěstí naší země, aby pro sebe urval kus. Mě věznil na svém hradě a potom s vojskem vtrhl do mé země. Nehodlám s ním mluvit.“

„Nezajímá tě, co může chtít?“

„Ne.“ Pačej nalil víno a podal Trojanovi pohár. „Vím, co chce. Bude škemrat za sebe, za svůj lid, za svého syna,“ bručel.

„Za sebe škemrat nemůže,“ vykoukl Lišek z temného kouta. „Je zajatec v Proklaté zemi. Není v naší moci ho propustit.“

„Bude mě prosit, abych neplenil jeho zemi.“

„A chceš to udělat?“

Pačej mlčel a pomalu upíjel z poháru. „Je přece jedno, jestli to udělám, nebo ne. Pokud to neudělám já, udělá to někdo jiný. Vzbouří se některá knížata, jiní napadnou jeho zemi a přisvojí si její část. Tak proč bych se na tom neměl podílet?“

„Kde má ty svoje rytíře?“ nervózně přecházel Stach po místnosti. „Měl jich přece takové množství.“

„Myslím, že se morálka totálně rozpadla, když zjistili, že už neopustí Proklatou zemi. Sedí u kašen přání a upíjejí se k smrti.“

Stach se odmlčel a dál přecházel po místnosti.

„Nemají důvod útočit na tvůj hrad,“ uklidňoval Stacha Trojan. „Po celé zemi je teď hodně opuštěných hradů. Pokud chtějí, můžou si nějaký zabrat. Ale proč by to dělali?“

„Nemám ho jít ven zabít? Useknu mu hlavu. Jen tak, pro jistotu,“ rozhodil Stach rukama.

Pačej se podíval na Trojana a Trojan na Pačeje.

„Raději ne, Stachu,“ vzdychl Pačej.

„Jsem hrozně nervózní, když mi před branou sedí nepřátelský vévoda. No, řekni, ty bys nebyl?“

„Já nemám hrad. V sídle mých předků se usadil ďábel.“

„Opravdu ho nemám raději zabít? Stejně je vlastně mrtvej.“ Stach vykročil ke dveřím.

„Já už další problém se zabitým knížetem nechci,“ trval Pačej umíněně na svém. „Rozumíš?“

Stach se zastavil přede dveřmi. „Zabiju ho, až odjedeš,“ rozhodl.

Pačej mlčel.

„No tak,“ přemlouval Stach.

„Já ti povolení nedám, ale pokud to uděláš, zabránit ti v tom nemůžu, jestli budu někde daleko.“

Stach si zamnul ruce.

„Ale veškerý problémy potom padnou na tvoji hlavu. Určitě se najde dost rytířů, kteří budou chtít svého vévodu pomstít,“ varoval Stacha Trojan.

„To máš pravdu,“ souhlasil Pačej.

„Ach jo,“ sklopil hlavu nešťastně Stach.

„Tak na oslavu vítězství,“ nalil Pačej Stachovi. „To nejlepší víno, které má nejradši vévoda panonský.“

Druhý den ráno Stach nakoukl z hradeb, potom sešel k bráně a otevřel malé okénko.

„To tu klečíš celou noc?“ zeptal se Albrechta.

„Ano.“

„A nebolí tě kolena?“

„Bolí,“ přiznal Albrecht.

„A nemáš hlad?“

„Mám.“

„Poradím ti. Dole ve městě je kašna přání a tam je jídla tolik, kolik si poručíš.“

„Chci mluvit s knížetem Vlastislavem.“

„Kníže s tebou mluvit nechce. Chystá zrovna nájezd do Panonie. Znáš to – poplenit pár vesnic, zapálit pole, pobít sedláky, znásilnit, co půjde, prostě zábava, určitě to znáš,“ poškleboval se Stach.

Albrecht sklonil hlavu. „Prosím, rytíři Stachu. Domluvte mi schůzku s knížetem Vlastislavem.“

„Nebudu nic domlouvat. Kníže s tebou mluvit nechce.“ Stach se otočil na podpatku a odcházel.

„Takových rytířů zahynulo, když se snažilo utéct z téhle pasti,“ vzdychl Albrecht nahlas. „A takových opuštěných hradů po nich zůstalo. Komu já je dám?“

Stach zaškobrtl a zastavil se.

„Možná,“ pokračoval Albrecht, „kdyby mi někdo domluvil schůzku s knížetem, určitě bych mu mohl jeden z hradů věnovat, se všemi polnostmi a vesnicemi, jako poděkování za pomoc při vyjednávání.“

„Teda, vévodo, vy máte úžasný dar přemlouvání,“ otočil se Stach.

„Jasně jsem říkal, že s ním nechci mluvit,“ zuřil Pačej.

„Bylo mi ho líto. Jak tam klečel, tak zkroušenej,“ omlouval se Stach.

„Je mi u prdele, jestli ti ho bylo líto. Bude mě přemlouvat, ať neplením jeho zemi. A já tak přijdu o požitek z drancování.“

„Jenom ho vyslechni a potom jeď drancovat.“

Pačej otevřel okno a sledoval dvůr.

„Kde je?“ zeptal se.

„Čeká za dveřmi.“

„Za těmihle dveřmi?“ ztišil hlas Pačej. „Ty jsi ho dovedl až sem?“

Stach pokýval hlavou a Pačej si ho podezřívavě prohlédl.

„Kolik ti dal za to, že mi s ním domluvíš schůzku?“ zeptal se Stacha.

„Jeden hrad v Panonii.“

Pačej se mírně zapotácel a chytil se hrany stolu. „A to mi řekneš jen tak?!“ zařval. „Za kolik zradíš příště svého knížete?!“

„Záleží na situaci,“ pousmál se mírně Stach. „Když budu mít žízeň, tak třeba i za láhev kořalky.“

Pačejovi zacukalo v koutku. Potom se rozesmál na celé kolo. „Ale, tak ať je po tvým. Stejně vděčím tobě za to, že to tak dopadlo. Přiveďte mi toho nešťastníka.“ Pustil se stolu a sedl si do křesla.

Stach kývl, dveře se otevřely a za dveřmi stál Albrecht s hlavou skloněnou.

Na pár vteřin se rozhostilo ticho.

„Vévodo?“ zeptal se Pačej. „Jak vám mohu pomoci?“

Albrecht zvedl hlavu a mírně se rozhlédl po místnosti. Pačej mu pokynul, ať vstoupí. Vévoda vešel a Stach mu úslužně přisunul křeslo, ale Albrecht zavrtěl hlavou a zůstal stát.

„Vévodo?“ opakoval Pačej otázku.

„Přicházím jako prosebník,“ řekl tichým hlasem Albrecht.

„Posaďte se, prosím, a předneste svou prosbu,“ pokynul Pačej s mírným povzdechem Albrechtovi.

„Kníže Vlastislave.“ Vévoda Albrecht se pomalu posadil do křesla. „Chci se vám omluvit. A zároveň mám k vám velkou prosbu.“

Pačej jen pokynul rukou.

„Nepleňte, prosím, moji zem.“ Albrecht pohlédl s prosbou na knížete Vlastislava.

Pačej vzdychl a zamračeně se podíval na Stacha, který zrovna něco důležitého sledoval venku na dvoře a osobní rozhovor dvou knížat ho vůbec nezajímal.

„Vévodo,“ otočil Pačej svůj zamračený pohled od Stacha zpět na Albrechta, „řekněte mi jediný důvod, proč bych neměl napadnout vaši zem.“

„Mohl bych zaplatit.“

Pačej mlčel. Stach se otočil od okna a Trojan se nahnul, aby něco pošeptal Pačejovi, ale kníže ho zvednutým prstem zastavil. Nastalo ticho. Všichni se mimoděk zaměřili na Pačejův vztyčený prst.

„Vévodo Albrechte,“ řekl Pačej a položil ruku na stůl, „kolik vesnic a menších měst tvoje vojska na tvůj rozkaz pobořila? Kolik mých poddaných tvoji vojáci zabili? Na rovinu. Jaký bych to byl kníže, kdybych se nepomstil? Jak bych se mohl svým poddaným podívat do očí, kdybych nepříteli neoplatil stejnou mincí? Nespálil vesnice v tvé zemi, nepověsil a neubil sedláky, neznásilnil jejich ženy a neudělal z dětí tvých poddaných sirotky? Co by si o mně pomysleli okolní šlechtici? Že kníže Vlastislav je měkota? Že si nechá kálet na hlavu? Ne, vévodo Albrechte. Jsem v situaci, že i kdybych nechtěl, tak musím. Musím ukázat tvrdost k nepříteli, jinak se na mě vrhnou další vévodové a budou rvát mě a moji zemi na kusy. Promiň, vévodo, ale nemůžu projevit slabost.“

„Chápu,“ sklonil Albrecht hlavu.

„Možná by mohla tvoje vojska pověsit jen polovinu místních. To by snad šlo,“ zastal se Albrechta Stach.

„Ty mlč!“ ukázal Pačej na Stacha výhružně prstem. „Pořád jsem se ještě nerozhodl, jestli to, co jsi dneska udělal, nehraničí s opovrhováním knížecí autoritou.“

Stach se znovu rychle otočil k oknu.

„Vévodo,“ vzdychl Pačej, „když ne já, tak to stejně udělá někdo jiný. Jsi vlastně mrtvý. V tvé zemi je dost šlechticů, kteří vznesou nějaké požadavky. Z ciziny se vrátí ti, které jsi zapudil, když ses chopil vlády. Tvůj syn je moc malý na to, aby ho šlechta brala vážně. Tvá země je jen krůček od katastrofy. Nemáš rytíře, kteří by se postavili na tvoji stranu, nemáš vojsko.“

Albrecht složil hlavu do dlaní. Ramena se mu lehce otřásala. „Nevím, co mám dělat,“ vzdychl po chvíli.

Všichni mlčeli. Stach stál vedle okna a sledoval okolí. Pačej seděl v křesle a Trojan stál po jeho pravici.

„Můžeš zkusit vládnout dál své zemi. Pomocí zpráv a písemných rozkazů,“ řekl Pačej s kyselou tváří.

Albrecht zvedl hlavu a podíval se na knížete, jestli si z něj nedělá legraci. Ale Pačejova tvář byla vážná.

„Nemůžu vládnout. Sám jsi to řekl. Na moji zemi se vrhnou jako vlci. Bez knížete, bez armády je ztracená.“

Pačej mlčel.

Albrecht sklonil hlavu. „Promiň,“ řekl, „teď vidím, jak ti muselo být. Byl jsem namyšlený hlupák. Nikdy jsem neměl opustit svoji krásnou zemi, svého malého syna a svoji drahou ženu. Jen chtíč a touha po dobývání mě přivedla sem. Můžeš mi, prosím, odpustit?“

Pačej vstal a přistoupil k Albrechtovi. „Odpustit ti můžu, ale pomoci ti nedokážu,“ podal Albrechtovi ruku.

„Alespoň to.“ Albrecht povstal a stiskl si ruku s knížetem. „Možná bude nejlepší, když nalehnu na meč. Vojsko se mi rozuteklo, někteří rytíři bloumají po tvé zemi, jiní se upíjejí k smrti u fontán štěstí.“

„Možná by mohli tvoji rytíři pomoct při útoku na Práh. Poslední jízda, jízda smrti,“ navrhl Pačej.

Albrecht pokrčil rameny. „Už mě neposlouchají. Jsem vévoda, který je svojí hloupostí odsoudil na smrt.“ Albrecht došel k oknu a prohlížel si okolí. „Proklatá země,“ šeptal nenávistivě.

Ze tmy se vyloupl Lišek a něco šeptal Pačejovi. Trojan, který stál poblíž, se po chvilce přidal a o něčem se s knížetem dohadovali. Stach by rád věděl o čem, ale zase si říkal, kdyby vévoda udělal ještě krok blíže k oknu, mohl by do něj nešťastnou náhodou strčit a bylo by o problém méně.

Vévoda Albrecht udělal ten krok a naklonil se z mírně z okna. Stach nakročil, ale v poslední chvíli ho zarazil Pačejův hlas.

„Tady můj lékař mi říká,“ podíval se Pačej s podezřením na Stacha, „že by tě možná dokázal vyléčit. Ale opravdu jen možná. Nic ti nemůže zaručit.“

„Vážně?“ otočil se Albrecht od okna. „I moje muže?“

„Možná. Možná časem. Nemám tolik léků,“ podíval se Lišek tázavě na Pačeje. Ten lehce kývl.

„To by bylo nádherné. A co za to?“ otočil Albrecht pohled od Liška na Pačeje.

„Samozřejmě, jako první požadavek je Morava.“

„Na tu ani nemyslím. Nechci nic z téhle země. Z tohohle jsem vyléčen.“

„Bratři v boji? Rytíři?“

Albrecht kývl. „Slibuju. Každý rytíř, kterého dokážeš zachránit, bude bojovat po tvém boku.“

„To je dobré. Alespoň mě to donutí zachránit co nejvíce rytířů,“ pousmál se poprvé Pačej.

„Moment. Já si nejsem jistý, jestli to bude fungovat,“ zvedl Lišek ruce před sebe.

„Musí to fungovat. Už pro ty tisíce ztracených duší, co jsou na věky uvězněné v téhle zemi,“ řekl Pačej.

„V Proklaté zemi,“ neodpustil si Albrecht.

„Ne,“ zvážněl Pačej. „Moje země je jako můj obličej. Zjizvená a zničená. Spálená a nešťastná. Ale není prokletá.“

Albrecht zmlkl.

Ozvalo se zaťukání a dovnitř vstoupila Dobrava se zapálenou svící. „Pokud panstvo dovolí, zavřu okenice, z druhé strany se žene obrovská bouře.“ Došla k oknu a zavřela okenice.

„Bouře? Tady? A teď? Vždyť není večer?“ nechápal Trojan.

„Vy tady nemáte bouře?“ nechápal Albrecht.

Venku se zablesklo a do oken se opřel mocný vichr.

„Ne. Od té doby, co tu vládne ďábel, je tady krásné počasí. Nejsou tu zimy, ani parná léta. Prší jen málo a vždy večer před setměním. Bouře tu nebývá nikdy…“ Trojan se odmlčel.

„Tedy,“ přidal se Stach, „bouře tu bývá jen v jednom případě: Když se ďábel rozzuří…“

Nastalo ticho a nikdo se neodvážil vyslovit domněnku jako první. Ozvala se další série hromů a vichřice udeřila obrovskou silou. Ozvalo se zapraskání, jak se někde zlomil strom.

„A toho rozzuří pouze jedna věc.“ Stach chytil Dobravu a odtáhl ji od okenice.

Obrovský kmen stromu prorazil okenici, proletěl celou místností a jako obrovský šíp se zarazil do zdi.

Všichni odskočili co nejdál od okna a ohromeně sledovali sílu kmene stromu a odhadovali sílu bouře.

„Jaká věc?“ zavolal Albrecht do kvílení větru.

Najednou vše utichlo, jak bouře nabírala dech k dalšímu náporu.

„Když umře někdo z Proklaté dvanáctky,“ odpověděl do naprostého ticha kníže Vlastislav.

Bouře se znovu rozhořela plnou silou.

Sen XII.

Stach stál a prohlížel si mrtvého.

„Měl bych ho znát?“ zeptal se.

„Ano i ne. Vlastně ne,“ řekl ten, který měl být bohem.

„Kdo to je?“

„Král. Král této země.“

„A proč je nahý?“

„To se králům stává, když prohrají bitvu. Vítěz bere vše. Brnění je drahé. A skvostné brnění je hodně drahé.“

Stach mírně natočil hlavu, jak se snažil mrtvému podívat do obličeje. „Někoho mi připomíná.“

„Pochází ze stejného rodu jako tvůj přítel.“

„Myslíš Pačeje?“

Muž mírně kývl.

„Nevím, že by někdo z jeho příbuzných zahynul.“

„Tohle je jiný svět. Jiný věk, jiní králové a knížata, jiní bozi, jiné války.“

„Není tu ďábel?“

„Ale je. Ale není tak výrazný jako v tvém světě. Je lépe ukrytý. Proto je i nebezpečnější.“

Stach lehce pokýval hlavou. „To, že jsi mi to ukázal, bylo schválně? Nechtěl jsi, aby Pačej bojoval na Moravském poli?“

Muž mlčel.

„Proč nám pomáháš? Jsme přece každý na jiné straně.“

Muž mávl rukou a mlha, která pokrývala okolí, se rozplynula. Všude byly stovky mrtvých. „Pro tohle jsem přešel, Stachu,“ ukázal muž okolo sebe, „abych to nemusel sledovat. Všichni, kteří tady bojovali, věřili, že já stojím na jejich straně. Ti, co vyhráli, jásali, že jsem jim pomohl, a ti, co prohráli, plakali, že jsem je opustil. Ale já jsem přece nestál na žádné straně. Já jsem si přál, aby k tomu nedošlo. Aby nedošlo k žádné bitvě. K žádnému zabíjení mým jménem. Rozumíš?“

„Asi ano.“

„A je to stále stejné. Zabíjení, mrtví. A opět kvůli mně.“ Muž si sedl do trávy a zakryl si obličej rukama. „Copak to neskončí?“

Stach se posadil vedle. Prohlížel si mlhavou krajinu a přemýšlel.

„Ne, neskončí to. Ať se snažíš sebevíc,“ potvrdil muži. „A existují takoví, kteří opravdu bojovali za tebe? Ne pro svůj prospěch?“

Muž zvedl hlavu z dlaní. „Kteří bojovali za mě? Opravdu za mě?“

„Ano. Byli tací, kteří nechtěli majetek, slávu nebo já nevím, co?“

Muž chvilku váhal. „Ano. Byli tací,“ přiznal. „Bylo jich vícero, ale nejznámější byli asi tihle.“

Muž mávl rukou. Vše se změnilo. Stáli ve velkém městě. Městě obehnaném mohutnými zdmi.

Všude se bojovalo. Krev, sténání, výkřiky. Okolo projížděli muži na koních s velkými kříži na pláštích.

„Kde to jsme?“ zeptal se Stach.

„Ve městě, kde jsem zemřel.“

Stach překvapeně pohlédl na muže. „Jiný svět, jiná realita?“ zeptal se.

Muž kývl.

„Kdo jsou ti muži s těmi kříži?“

„To jsou ti, kteří mě uctívají.“

„A ti druzí napadli tvé město a snaží se ho dobýt?“

„Ne. Ti tu žili už nějaký čas. Ale zničili můj hrob a zotročovali poutníky, kteří chtěli místo mé smrti navštívit. Proto se moji příznivci spojili a vyhlásili tažení za osvobození mého hrobu.“

„A vyhráli?“

„Ano.“

„Neříkáš to ale nějak nadšeně.“

„Nechci, aby kvůli mně umírali lidé. Nikdy jsem to nechtěl. Proto jsem tehdy kývl.“

Stach sledoval bojovníka s křížem, který projel okolo.

„Jsou to dobří bojovníci?“

„Dobří,“ potvrdil muž. „Divil by ses Stachu, co dokáže víra. Roky cestovali, než se dostali sem. Umírali hladem a žízní. Bojovali nespočet bojů, než ve zuboženém stavu dorazili do tohohle koutu země. A zde je čekalo dobře opevněné a chráněné město. Přesto zaútočili a město dobyli. Pokud máš víru, dokážeš zázraky.“

„Něco mi tím naznačuješ?“

„Nic ti nenaznačuji, Stachu. Jen jsem ti chtěl ukázat, čeho se dá dosáhnout, když v něco budeš věřit.“

„A v co mám věřit?“

Muž se nadechl k odpovědi. Ozvala se rána a Stach se probudil.

Někde musel uhodit blesk. Vichr znovu rozrazil okenice a dovnitř pršelo. Stach se zvedl na loktech a sledoval vichřici. Potom vstal a zavřel okno.

Kapitola čtrnáctá – Svat (1. 4. 1403)

Ráno šel Stach zkontrolovat škody. Střecha hradu byla poničená. Stromy v okolí vyvrácené.

Stach došel ke stodole. Seno bylo všude rozfoukané, jen na jednom místě se něco bělalo. Stach došel blíž. Na zemi leželo prostěradlo a na něm dva překřížené kusy dřeva.

„Promiňte, pane, zapomněla jsem ho asi sundat ze šňůry,“ přiběhla Dobrava a sehnula se.

Stach ji mávnutím ruky zastavil. „Počkej,“ poručil.

„Co se děje?“ zastavila se v předklonu.

Stach sledoval prostěradlo a překřížené kusy dřeva. „Znamení,“ zašeptal.

„Znamení?“ nechápala Dobrava.

„Je to znamení. V noci, ve snu.“ Vzpomněl si na sen. „Rytíři. Kříž na bílém plátně.“

Dobrava se narovnala. „Vypadá to tak,“ potvrdila. „A je divné, že celou noc pršelo, a přitom je plátno úplně čisté. Jako by se sem dostalo teprve před chvílí.“

Stach se sehnul a chytil plátno do ruky. „Je suché,“ potvrdil.

„A není to naše plátno. Muselo odlítnout někomu před chvílí,“ dodala Dobrava.

Stach lehce nadzvedl prostěradlo. Dřevo se skutálelo dolů, ale jeho obrysy stále zůstávaly na plátně.

Stach zvedl plátno proti slunci a díval se na kříž. „Co mi chceš říct?“ šeptal. „Co mi naznačuješ?“

Bouře poničila střechy hradu a pokácela velké množství stromů. Skoro deset dní zabralo, než byly škody opraveny. Lišek začal léčit vévodu Albrechta a několik jeho urozených pánů. Zároveň donutil Stacha, aby poslal dopis několika jeho přátelům po světě ohledně ohnivého prachu.

Desátý den se zastavil Trojan. Přinesl pozdravení od Pačeje a další důležitou zprávu.

„Tak už asi víme, kdo z Proklaté dvanáctky zahynul,“ ztišil hlas a naklonil se ke Stachovi.

„Proč šeptáš?“ zeptal se Stach. „Jsme tu sami.“

„I stěny mají uši.“

„Nemají. A kdyby měly, stejně by tě bylo slyšet.“

„Víme, kdo z Proklaté dvanáctky zahynul,“ zvýšil hlas Trojan.

„Kdo?“

„Byl to Svat.“

Stach se snažil upamatovat.

„Nemůžu si vzpomenout.“

„Lučištník.“

„Nepamatuju si. Jak zemřel?“

„V hospodě. Chlast, ženská, dýka v žebrech. Dole na jihu. Dal se k námořníkům.“

„Takže už zbývá jen Zdebor a Odran.“ Stach se podíval na místo, kde se před pár dny zabořil do zdi kmen stromu.

Trojan sledoval jeho pohled. „Co znamená to prostěradlo s tím křížem na stěně?“ zeptal se Stacha.

„O Zdeborovi nic nevím,“ neodpověděl Stach Trojanovi na otázku, „ale Odran je v jednom hradu na východě.“ Stach přestal sledovat zeď a napil se. Trojan mlčel a pozoroval Stacha.

„Co to je?“ ukázal znovu Trojan na stěnu.

„Nevím. Viděl jsem to ve snu. Měli to rytíři, kteří bojovali za něj.“

„Ale my nebojujeme za něj. My bojujeme proti němu.“

„Já vím.“ Stach dopil a položil pohár na stůl. „Napiješ se?“ zeptal se Trojana a ukázal na džbán s pivem na stole.

Trojan zavrtěl hlavou a dál sledoval Stacha.

„Nezradil jsem,“ přesvědčoval Stach.

„Já vím. V tebe věřím. Jen přemýšlím, proč ti to ukazuje. On přece nedělá nic jen tak.“

„Ne, to nedělá,“ souhlasil Stach. „Tak co, veleknězi Černobogova chrámu,“ pozvedl Stach skoro prázdný džbán, „dáš mi nějaké vysvětlení?“

„Ne. Ne teď. Musím si to nechat projet hlavou. Promluvíme si o tom, až se vrátíš.“

„Já někam jedu?“

„Ano.“

„A jak víš, že se mi chce?“

„Odran. Jeden ze Dvanáctky. Osamělý, vystaven nepřízni počasí, nešťastné náhodě a assassinům,“ začal rozvláčně Trojan.

„Je na hradě. Takže nepřízeň počasí mu nehrozí a to druhý, prostě buď smůla, nebo štěstí,“ mávl rukou Stach.

„Pokud zahyne, tak už jste jen tři.“

„No a?“

„Už teď na vás tlačí, ať se zabijete. A to ještě žil Svat.“

„Co po mně chceš?“ opakoval Stach.

„Pokud bude Odran u knížete, assassini na něj nezaútočí.“

„Anebo zabijou nás všechny. Budou nás mít jako na stříbrným podnose.“

„Slíbili knížeti...“

„Ale no tak,“ praštil Stach prázdným džbánem o stůl. „Mám tě za…“ nemohl si vzpomenout na cizí slovo. „Mám tě za chytrýho chlapa, tak se mi tu nesnaž namluvit, že věříš přísahám.“

„Ty ne?“

„Někdy. Dokonce občas věřím i těm, které dávám já,“ ušklíbl se Stach.

Vstoupila Dobrava. „Pán volal?“ ukázala na džbán, se kterým Stach před chvílí praštil.

„Trochu piva,“ zabručel Stach.

Dobrava popadla džbán a odběhla.

„Jídlo musím vozit až z dálky. A navíc musím živit Pačejovy rytíře. A vévodu Albrechta a jeho muže,“ stěžoval si Stach.

„Odvádíš řeč od tématu?“

„Jo.“

Trojan mlčel.

„Dobře,“ řekl po chvíli Stach, „mám jet přemluvit Odrana, aby opustil hrad a vrátil se do Bohemie?“

Trojan kývl.

„Mně se nechce,“ umíněně odsekl Stach.

„Tady jsem ti nakreslil mapu. Pojedeš přes Panonii. Mám pro tebe hromadu dopisů. Předáš je Albrechtovým věrným. Pačej se rozhodl, že bude lepší, když vévoda přežije. Nechce mít vedle zbytků své země další problémy.“

„Tak, hlavně vévoda za svoje propuštění pořádně zaplatí.“

„To také,“ připustil Trojan, „ale Pačej uznal, že pokud by se Panonie rozpadla na malá knížectví, těžko by potom mohl žádat o podporu v boji.“

„A také malá knížectví bojující proti sobě nebudou platit výkupné,“ trval na svém Stach.

„Ano,“ souhlasil Trojan. „Proto je dobře, že jsi vévodu z toho okna nevystrčil, jak jsi měl v plánu.“

„To by mě nenapadlo,“ překvapeně vyvalil oči Stach.

Trojan mlčel. Složil ruce a palci si točil mlýnek.

„Ty sis toho všiml?“ zeptal se po chvíli Stach.

„Sledovali jsme tě celou dobu. Já, kníže Vlastislav i Lišek několikrát do knížete strčil, aby ho na tebe upozornil.“

„Lišek?“ nechápal Stach. „A já ho měl za přítele.“

„No, představ si, že bys vévodu z toho okna vystrčil a kníže Vlastislav by přišel o výkupné. To by ho asi docela otrávilo.“

„To jo,“ souhlasil Stach. „Budu příště víc přemýšlet, než někoho zabiju.“

„To bys měl,“ zacukalo Trojanovi v koutcích. „Kromě dopisů pro Albrechtovy příznivce dostaneš ještě několik dopisů od rytířů, které se kníže Vlastislav zatím rozhodl zkusit nechat vyléčit. Předáš je jejich příbuzným. Většinou píšou, že léčba je drahá, a tudíž že mají sbírat peníze na záchranu svých pánů.“

„Další penízky,“ zamnul si Stach spokojeně ruce. „Léčba je opravdu drahá,“ souhlasil.

„Určitě tě jako posla dobrých zpráv pohostí a odmění.“ Trojan přestal točit prsty a rozpletl ruce.

„Trojane, nevím, jak to děláš, ale já se na tu cestu za Odranem už docela těším.“

Trojan lehce pokynul Stachovi rukou, aby zmírnil jeho nadšení.

„Tohle jsou jména rytířů, kteří se toulají po Bohemii,“ vytáhl Trojan hrst pergamenů. Ti přeškrtnutí jsou už pasé. Už skončili u kašen přání a není moc naděje, že je vyléčíme. Ale pořád je tu několik stovek těch, kteří doufají, že je Liškův lék zachrání.

Stach projížděl seznam.

„Dceru tohodle šlechtice jsem p…“ zarazil se. „Poznal,“ dodal.

„Já vím. Hodně hluboké seznámení.“

„Chce mě nechat pověsit,“ žaloval Stach.

„Už ne. Změnil názor a prý jsi docela sympatický mladý muž. Měl by sis s ním promluvit.“

Stach se pozorně podíval na Trojana.

„Je něco, co nevíš?“

„Je toho tolik, co bych chtěl vědět,“ vzdychl Trojan. „Pořád mi vrtá hlavou to prostěradlo s křížem. To ti poradil on?“

Stach mírně zavrtěl hlavou. „Ano i ne,“ řekl v zamyšlení.

„Nechceš mi o tom povědět víc?“

„Možná. Nemyslím si, že dělám něco tajného. Nebo nepřátelského.“

Trojan mírně pokýval hlavou. „Já také ne. Ale pochop, že tohle může v některých lidech probouzet podivné pocity a otázky.“

„Rozumím ti. Řeknu ti, o čem spolu v mých snech mluvíme.“

„To by bylo dobré. Můžeš se ho i ptát?“

„Někdy.“

„Zeptej se ho na Proklatou dvanáctku.“

„Zkusím. Ale nevím, jestli budu mít čas se důkladně vyspat.“

„Na hradě Clothildina otce se přece zdržíš. Nebo ne?“

„Myslím, že bych si měl odpočinout. Co na to Pačej?“

„Kníže Vlastislav o tvé cestě ví a doufá, že tentokrát to bude opravdu inkognito.“

„Kde teď straší děti svým ksichtem?“

„Na ostrovech. Přistály tam dračí lodě a kníže tam vyrazil na pomoc s družinou. Doufá, že pokud se mu podaří pomoci místnímu vládci, upevní to jeho moc a mohl by popřípadě zase on žádat o pomoc v budoucnu.“

„Docela by mě zajímalo, jaké mají na ostrovech holky.“ Stach mlaskl mlsně jazykem.

„Přesně tohle zajímalo knížete Vlastislava také,“ zavřel Trojan unaveně oči.

Stach potěšeně pokýval hlavou a nechal Trojana odpočinout.

Protože byl muž činu, rozhodl se vyrazit hned. Vydal potřebné rozkazy a vyhledal Liška a Ctirada. „Budu pár dní pryč,“ vysvětlil jim. „Je to tajné, tak vám nesmím říct, kam jedu.“

„Pojedeš za Odranem přes Panonii?“ zeptal se Lišek.

„Jo,“ vzdychl otráveně Stach. „Máte to tu na starosti. Tak se tu neperte. Jak pokračuje léčení knížete?“

„Pomalu.“

„Možná už jsou zdraví. Tak bys je mohl vykopat z hradu, ať mi tu nežerou proviant.“

„Nevím. Zatím se ještě bojím to vyzkoušet. Co kdyby za hranicemi zemřeli?“

„Tak budou mrtví.“

„A nebude to škoda, když už jsi zaplatil tolik za jejich léčení?“

„To bude. To je pravda. Ty víš, jak na mě. Vlastně, stejně jedu řešit výkupné a peníze za léčení si samozřejmě připočítám. Čím je léčíš?“

„Bylinkami, které nerostou v Proklaté zemi. Koupele v horké vodě, aby vypotili všechny možné jedy. Chléb a minerální vody z dalekých krajů.“

„Kolik máš pacientů?“

„Zatím osm.“

„To je rozumné, pokud by to nefungovalo, tak ať nemrháme léky.“

„Musí to fungovat.“

„Kde je Albrecht? Potřebuju, aby mi napsal několik průvodních listů. A také by se tu měl potloukat Clothildin otec.“

„To je ten rytíř, co ti vyhrožoval oprátkou? Za zprznění dcery?“

„Jo, ten. Nechápu, jak se to mohl dozvědět?“

„Stachu,“ podíval se Lišek Stachovi hluboko do očí, „až se budeš v opilosti někde zase vychloubat, kolik holek jsi kde ojel, podívej se, jestli mezi posluchači občas nesedí nějaký příbuzný objektu tvého vychloubání.“

„Aha. Musím s ním promluvit. Vysvětlím mu, že za to nemůžu.“

„A kdo za to může?“

„No, ona. Byl jsem těžce zraněnej. Využila mojí slabosti.“

„Možná by bylo lepší požádat Albrechta, aby tatínkovi vysvětlil, že ji k tobě nasadil on.“

„To je dobrej nápad,“ poplácal Stach Liška po rameni. „Ještě že tě mám, příteli.“ Stach odběhl.

Ctirad a Lišek osaměli. Ctirad sledoval Liška vyčítavým pohledem.

„No, nemohl jsem mu to říct, že jsem to nechtěně vykecal já,“ vysvětloval Lišek Ctiradovi. „Nepochopil by to.“

Ctirad váhavě přikývl.

„Na některé věci je Stach háklivý,“ pokračoval Lišek. „Mohl by se naštvat. Na mě. Potom třeba na toho, kdo mu tajně chodí na to vynikající víno, co má schované v tom zamčeném sklepě.“

„Rozhodně si myslím, že Stach má hodně problémů a neměl by se trápit malichernostmi,“ souhlasil Ctirad. „Ale s tím vínem máš pravdu, půjdu to do sklepa zkontrolovat a běda, jestli tam toho zloděje přistihnu.“ Otočil se správným směrem.

Lišek si lehce oddychl.

Stach vyrazil další den za svítání. Vzal s sebou jen pár mužů, cesty byly bezpečné a velký doprovod bývá zbytečně drahý.

Protože hospody pro rytíře s doprovodem jsou dražší než pro rytíře bez doprovodu, nedělal Stach tak časté přestávky jako jindy a cesta jim o to rychleji ubíhala.

Za pár dní projel Vedunií, kde odevzdal dopisy a domluvil některé sporné body výkupného za Albrechta, a pokračoval dál.

Za další dva dny stanul před známým hradem.

Brána hradu byla zavřená a z oken visely černé prapory. Stach zabouchal na bránu.

Okénko v bráně se otevřelo a vykoukla neznámá tvář.

„Co je?“ tázal se ten v okénku.

„Chci mluvit s paní domu.“

„Koho mám ohlásit?“

„Stach. Stach z Bohemie.“

Okénko se zavřelo. Pak zbývalo jen čekat.

„Stachu?“ ozval se po chvíli Clothildin hlas a okénko v bráně se znovu otevřelo.

„Clothildo?“ odpověděl Stach otázkou.

„Jsi sám?“

Stach se překvapeně podíval po svém doprovodu. Z hradeb přece museli vidět, kolik jich přijíždí. Ale možná to paní domu neoznámili.

„Je tu se mnou pár mužů jako doprovod,“ odpověděl.

„Přijel jsi v dobrém, nebo ve zlém?“

„V dobrým, se smutnou zprávou.“

„Můj pán je v zajetí v Proklaté zemi.“

„Takže už to víš?“

„Ano. To se rozšířilo jako blesk.“

„Nesu ti zprávu od tvého otce.“

„Žije?“

„Ano.“

Otevřela bránu a stála mezi vraty. „Jak mu je?“ zeptala se.

„Smutně. Jako všem v Proklaté zemi.“ Podal jí dopis od jejího otce.

Rozlomila pečeť a pomalu pročítala. „Píše, že se ho snažíte vyléčit.“

„Ano.“

„Jste šlechetní.“

„Zadarmo to neděláme.“

„To chápu.“ Dívala se na Stacha a v očích měla slzy. „Víš, Stachu…“ Nevěděla, jak dál.

„Nemusíš mi nic vysvětlovat. Je mi jasný, že mladá, krásná a bohatá holka se jen tak nezamiluje do pána z Nemanic z Proklaté země. Vlastně jsi mi to řekla hned na začátku, že tě ke mně poslal Albrecht.“

Trochu si oddychla. „Mrzí tě to?“

„Co? Ty chvilky rozkoše a potěšení? Pomohly mi vyléčit mé zranění. A žes běžela hned oznámit svému pánovi, že jsme u tebe na hradě, pár dní potom, co jsme mu utekli z vězení? To ti za zlý nemám ani já, ani můj kníže. Je to prostě politika.“

Oddychla si. „Smím vás pozvat dál?“ zeptala se. „Tedy, pokud tu nejste proto, abyste mé sídlo dobyli silou. V tom případě bych vás musela požádat, abyste ve své rytířskosti počkali několik dní, než připravím hrad na obléhání.“

Stach se otočil na několik mužů, které vzal s sebou jako doprovod, a v koutku mu zacukalo.

„Rozhodně tu nejsme jako útočníci, paní Clothildo. Jsme na cestě na jih, až za Alpské hory a ještě dál. Mám důležitější úkol, než je plenění a dobývání hradů. Ale pokud nám poskytneš na pár hodin přístřeší a jídlo, budeme ti já i mí muži neskonale vděčni.“

„Buďte tedy vítáni,“ uvolnila jim cestu.

„Můžu tě o něco požádat?“ zeptal se Stach, když muži zmizeli v útrobách hradu.

„Albrecht mi za drobné služby věnoval jeden ze svých hradů. Nemohla bys mi poradit, který? Víš, nerad bych zabral nějakou ratejnu. Vlhké sklepy, shnilá půda, znáš to.“

Lehce se zamyslela. „Můj bratranec kul pikle proti vévodovi. Vsadil na špatného koně, a když Albrecht vyhrál dědické právo, musel utéci do daleké ciziny. Jeho hrad propadl vévodovi. Není to moc dobrý hrad, ale je na dobrém místě.“

„Radíš mi, abych vévodu požádal o tento hrad?“

„Neradím ti nic, Stachu. Protože ať se rozhodneš, jak se rozhodneš, na každém hradě najdeš desítky chyb a špatností a já rozhodně nechci být příčinou tvého rozčarování.“

„Jsi moudrá, Clothildo,“ pochválil ji Stach.

„A tak osamocená,“ dodala.

„Určitě mi bude ctí ti dělat společnost.“

„Rozhodně to není možné. Můj otec je v tvém zajetí a já nechci, aby si někdo myslel, že zatímco on úpí pod tvojí nadvládou, tak já si užívám společnosti jeho věznitele,“ rozkřikla se pohoršeně.

„Á, promiň. Omlouvám se,“ zakoktal se Stach.

„Budu celou noc plakat a modlit se k bohům za záchranu svého tatínka ve své skromné komůrce hned na konci chodby.“

„A který je to patro?“ zeptal se potichu.

„Pošlu ti raději služebnou,“ zašeptala. „Protože jak tě znám, mohl bys cestou zabloudit třeba do kuchyně. A to bych se tě nedočkala.“

„Jsi opravdu moudrá,“ vysekl jí poklonu.

Sen XIII. (Hlava XXII)

„Můžeš mi něco vysvětlit?“

„Ptej se.“

„Je pravda, že jsi měl dvanáct učedníků, které jsi opustil?“

Muž si unaveně sedl vedle Stacha.

„Ano, je to pravda,“ přiznal.

„A teď musíš sehnat dvanáct přízraků, abys zničil svět?“

Muž chvíli mlčel. „Proč tě to zajímá?“

„Trojan se ptal. Má hodně otázek.“

„Trojan je moudrý muž,“ odsekl muž, který měl být bohem podrážděně Stachovi. „Líbí se ti tvůj svět?“ zeptal se Stacha.

„Líbí,“ připustil Stach. „Má sice svoje mouchy, ale líbí.“

„Jaký mouchy?“

„Například ta Proklatá města.“

„A nemrzí tě to zabíjení? Stachu, copak to nevidíš?“ Muž se zvedl a rozpřáhl doširoka ruce.

„Copak ty nevidíš tu zdrcující bídu světa, který zatím ještě nikdy nedokázal poskytnout dostatek tepla a jídla a spravedlnosti všem lidem a v němž se daří dobře jen hrstce bezohledných chytráků? Mizerný, všivý svět! Myslel jsi někdy na to, kolik lidí strádá tohoto večera dokonce i v bohatých prosperujících zemích? Kolik domů je tam na spadnutí, kolik manželů ožralých, kolik žen bito? Kolik dětí se tam právě třese strachy, kolik jich je surově zneužíváno, opouštěno? Kolik rodin hladoví, protože nemá na jídlo? Kolik je zlomených srdcí? Kolik lidí spáchá ještě této noci sebevraždu, kolik jich zešílí? Kolik hokynářů a pánů domácích bude triumfovat? Kolik vítězů vlastně prohraje, kolik úspěchů se změní v neúspěch, kolik boháčů zchudne? Kolik je moudrých lidí, kteří jsou tupci? Kolik je šťastných konců, jež znamenají tragédii? Kolik čestných lidí lže, kolik statečných propadá zbabělosti, kolik věrných zrazuje, kolik světců se nechá podplatit, kolik důvěryhodných lidí prodá svou duši vyděračům za mrzký peníz, kolik lidí nikdy žádnou duši nemělo? Kolik přímočarých cest vede k nepravosti? Kolika nejlepším rodinám je lépe se vyhnout, kolik dobrých lidí páchá jen samé zlo? Co zbude, když se to všechno podtrhne a spočítá? Malé děti a nějaký ten učenec a starý houslista nebo sochař.“

Stach mlčel a sledoval muže s rozpřaženýma rukama. Náhle ho viděl, jak stojí, přibitý na kříži.

„Víru, ztratil jsi víru. Ztratil jsi lásku, ztratil jsi naději,“ řekl vážně muži. „Proto ses rozhodl ničit, a ne zachraňovat.“

Muž svěsil ruce. „Ano,“ souhlasil. „Ztratil jsem víru, lásku, naději. Ale mohu to získat zpět.“

„To by mě zajímalo jak,“ zasmál se Stach.

„Tvým prostřednictvím.“

Stach sebou trhnul a probudil se.

„Usnul jsem,“ omluvil se Clothildě.

„Já vím,“ usmála se. „Sledovala jsem tě, jak spíš.“

„Musím jít. Za chvíli bude svítat. Čeká nás dlouhá cesta.“

„Další výkupné?“

„Ne. Jedu daleko. Je tam jeden rytíř z Proklaté dvanáctky. Kníže chce, aby se k nám připojil.“

„Vy opravdu chcete zaútočit na Práh?“

„Ano.“

Lehla si na záda a zírala do stropu. „Budete chtít, aby naši rytíři vyjeli s vámi?“

„Je to součástí dohody,“ potvrdil.

„Tolik lidí, tolik krásných mužů zbytečně zemře pro kus země, která je stejně ztracená.“

Jindy by se Stach rozzuřil, ale teď si lehl také na záda a v mihotavém světle svíčky sledoval hru stínů na stropě.

„Ale já nedokážu žít s tím, že se někdo prohání po mojí zemi.“

„To není tvoje země.“

„Je to moje země. Narodil jsem se tam. Vyrůstal jsem tam. Mám tam pochované rodiče.“

„Budeš mít domov tady. Dostaneš hrad.“

„Budu tu mít hrad, ale domov budu mít vždycky tam. Vzpomínky, které nevymažeš, na místa, která už nejsou. Kdybys věděla, jak se trápím.“

Zvedla se na loket a pozorovala ho. „Mám pocit, že tě vidím v jiném světle,“ řekla překvapeně.

„Tak posuň svíčku.“

„Takhle to nemyslím,“ zasmála se.

„Já vím.“

Mlčela a čekala.

„Matka mi zemřela, otce popravili za zradu,“ dostal Stach najednou chuť se svěřit. „Z hradu mě vyhnali, když mi bylo asi dvanáct. Najednou v mém domě seděl někdo jiný, někdo cizí. Někdo jedl mé jídlo, poroučel mým lidem. A já seděl před branou a brečel. Kolikrát jsem v noci přišel k bráně a dotýkal se toho zašlého dřeva, které už nebylo mým domovem. Kolikrát jsem ležel ukrytý v trávě a sledoval život v mém domě. Najednou jsem byl naprosto prázdný. Neměl jsem nic. Jen rezavou drátěnou košili. A ten stesk se měnil ve vztek. Nenáviděl jsem celej svět. Trvalo roky, než jsem mohl jet okolo svého domova. Nenáviděl jsem každého, kdo mohl bydlet, kdo měl domov. Kdo nepřespával ve škarpách nebo na promočené podlaze v hospodách. A tu nenávist jsem obracel proti rytířům, kteří ten domov měli. Kolik jich skončilo v prachu při turnajích? Kolik jsem jich srazil z koně, kolika jsem namlátil tu nadutou držku v hospodě? A potom to pomalu vyprchalo. Začal jsem se kamarádit, získávat přátele. A teď to mám zase. Zase mě někdo obral o domov. A zase v sobě dusím ten šílený vztek.“

Pohladila ho po tváři. „Tak bych se měla snažit tě nenaštvat,“ usmála se na něj.

Otočil se na ni a také se usmál. „Musím jít,“ řekl potichu. „Děkuji ti za všechno, Clothildo. Za azyl pro mě a mé muže, za hezkou noc a svět, který je krásnější, když jsi v něm ty.“

Sklonila hlavu a nevěděla, co odpovědět.

Kapitola patnáctá – Odran (29. 4. 1403)

Stach opustil Panonii a jel přes zemi Kumánů a stále dál na východ, až dojel do Vidinského carství. (dnes část Bulharska, pozn. aut.) Zde chvíli bloudil, než se mu podařilo najít hrad, kde měl žít Odran.

Když dojel se svými muži ke hradu, brána byla zavřená. Stach popleskal svého koně po krku.

„Halóóó!!!“ zavolal k bráně.

„Táhni!“ ozvalo se zevnitř cizí řečí. Přesto Stach i jeho druhové pochopili, že nejsou vítáni.

„Hledám Odrana!!“ nedal se Stach.

„Koho?“

„Odrana.“

„Nikdo takový tady není.“

„Je. Je to pán tohoto hradu. Ale původem je z Bohemie.“

Chvíli bylo ticho. Stach trpělivě čekal.

„Dole v krčmě jsme se ptali a bylo nám řečeno, že Odran je tady!“ zavolal Stach, když usoudil, že čekání je opravdu dlouhé.

„A kdo ho chce?“ ozval se hlas Odrana.

„Stach.“

„Stach je mrtvý.“

„Hovno. Já jsem Stach.“

Bylo slyšet, jak se někdo škrábe na hradby.

„Tenhle hrad nedobudete!“ zařval a zamával mečem. „Stachu?“

„No?“

„Nejsi mrtvý?“

„Ne.“

„Tak co jsi?“

Stach znejistěl. „Živý.“

„A jak to víš? Ha?“

„No, prostě to vím.“

„Teče z tebe krev, když se řízneš?“

„Jo.“

„Tak koho tam v Krudomu popravili?“

„Mého bratra.“

„Kecáš. Stach neměl bratra.“

„Hele. Nemám náladu tady na tebe řvát jako na rynku! Vylez ven!“

„To zrovna.“

„Nic se ti nestane.“

„Kecáš.“

„Nekecám.“

„Máš bratra?“

„Nemám.“

„Tak vidíš. Kecals předtím a kecáš teď!“

„Dobře, předtím jsem kecal, ale teď nekecám!“

„Popravili tě?!“

„Jo!“

„Tak, jak to, že jsi živej?!“

„Odrane, Vylez ven! Nic se ti nestane! Slibuju!“

„Ho, ho! Nevěřím ti! Komu sloužíš?“

„Knížeti!“

„Zase kecáš! Kníže je mrtvý! Zhebl u Práhu!“

„Kníže Litomir je mrtvý! Ale na jeho místo usedl kníže Vlastislav!“

„Toho neznám.“

„Ale znáš! Je to Bezuchý Pačej!“

„Cože?! Ta děvka s lokýnkami?!“

„Takhle o knížeti nemluv!“ Stach se zamračeně podíval po svém doprovodu.

„Chachacha! To mi poser žebra! Ten, kterej byl schopnej prochlastat brnění, prohrát vlastní uši a prošukat poslední měďák, je kníže! Co to meleš za kraviny?!“

„Odrane! Měl bys vědět, že Bezuchý Pačej je kníže Vlastislav!“

„Mě nezajímá, kdo se nechal zvolit za knížete!“

„Nenechal se zvolit za knížete! Kníže Vlastislav je prvorozený syn knížete Oldřicha!“

Odran se chvíli škrábal pod helmou. „Kníže Vlastislav je prvorozený syn knížete Oldřicha?“ opakoval. Není to ten, co ho vyhnali za zradu?!“

„Jo!“

„Ale on ho přece kníže vydědil!“

„To ano! Ale on nedědí po knížeti, ale po svým bratrovi! Po Litomirovi!“

„Aha, už tomu začínám rozumět. A tomu sloužíš?“

„Jo! Tomu sloužím!“

„A jako co?!“

„Co jako co?!“

„Jako co mu sloužíš? Meješ mu lebku? Čistíš mu ouška?“

„Jsem správce Bohemie!

„Hahaha!“ chechtal se Odran. To si děláš prdel! To si myslíš, že ti sežeru, že ta děvka se spálenou držkou je naším knížetem a že ustanovil tebe, tebe, který mu uřízl uši, správcem knížectví?! To mě máš za úplnýho debila! Jsem snad ten největší kretén!? Ještě mi řekni, že ta rozřízlá držka, ten… Jak se ten divnej z Černobogova chrámu jmenuje?!“

„Trojan.“

„Ten Trojan, že mu dělá vrchního rádce, a poseru se smíchy!“

„Odrane! Trojan dělá knížeti Vlastislavovi vrchního rádce!“ Stach sevřel nešťastně rty.

Chvíli bylo ticho.

„To mi natrhni prdel! To je takový blábol, že je to až možný! Hele! Vážně mi chceš říct, že ti Pačej dal do správy knížectví?! Jen tak? Za to, že jsi mu uřízl uši?! Hele? Co mi dá, když mu uříznu ptáka?“

„Odrane!“ Stach se nervózně rozhlédl po svých mužích. „Takhle mluvit o knížeti, za to je dost krutý trest!“

„Jdi do prdele Stachu! Co po mně chceš?!“

„Co asi?! Aby ses vrátil! Kníže Vlastislav hledá ty nejschopnější!“

„Na co?!“

„Hádej!“

„Na projížďku po bordelech?!“

„Vedle!“

„Nic jinýho mě nenapadá!“

„Chce dál bojovat!“

„Vážně?! A proti komu?!“

„Proti ďáblovi!“

„Ale, hovno! A jak?! Město už stojí!“

„No a? Je to město! Ale země je naše!“

„Ďábel zemi obsadí!“

„Když mu to dovolíme! Ale já, moji muži, rytíři ze všech zemí se sjíždějí! Nebudeme útočit na město! My to město oblehneme! A klidně ho budeme obléhat sto let! Nebo do konce světa! A postavíme hlavní město jinde!“

„To je nesmysl!“

„Není! A pokud se nám to podaří, a já věřím, že ano, začneme zabírat krajinu i v ostatních ďáblových zemích! Pokácíme prales, který město obklopuje! Zabijeme nestvůry, co v lese jsou! A pomalu si vezmeme, co nám náleží!“

„Stachu! Ty jsi špatný lhář! Ty jsi vlastně ten nejhorší lhář, co znám! Pokud ty řekneš, že je něco modrý, tak se ani nemusím podívat a vím, že je to červený! Vážně, co po mně chceš?!“

„Chci s tebou mluvit! O samotě!“

„A co si zahrát v kostky? O uši.“

„Odrane, nežertuju!“

„Já také ne! Chceš se mnou mluvit? Vsaď uši!“

„Jak mám vsadit uši?!“

„Uděláme dohodu! Já tě pustím do hradu! Jen tebe, nikoho dalšího! A ty mi řekneš, co máš na srdci. A jestli je to něco důležitého, nechám tě jít! Jestli ne, uříznu ti uši a vykopu tě z hradu!“

„Ty hovado všech bohů, ty kriple z nuzákovy chatrče, ty špíno z hovna za nehtem mého palce u nohy, ty si myslíš, že se sem vláčím až z Bohemie jen proto, abych si od takový nuly nechal uříznout uši?! Jdi do prdele, Odrane, chtěl jsem ti na rozkaz svýho knížete zachránit život, ale teď na tebe zvysoka seru! Kašlu na tebe a jedu zpátky!“ Otočil koně. „Budu dole v hospodě!“ houkl přes rameno.

Večer po setmění dorazil Odran do místní hospody.

„Tak co se děje?“ zeptal se Stacha a kývl na krčmáře. „Co mi ten spálenej ksicht chce?“

„Chce ti zachránit život.“

„Jedno prase. Pomalu opékat, nespěchej, budeme tady celý večer. Nějaký kuřata, a jestli máš ještě ty naložený kachní stehna v oleji, tak ty si dáme jako předkrm. K tomu jednu šunku, pořádně zauzenou. Pivo, hodně. Kořalku, hodně. A pokud máš, tak ještě něco k jídlu a k pití, rád se nechám překvapit,“ poručil Odran krčmáři, který okamžitě přiběhl.

„Jdou po tobě,“ řekl vážně Stach, když Odran skončil s objednávkou.

„Kdo?“ zeptal se Odran.

„Taková sekta. Říkají si assassini. Zabíjejí každého z Dvanáctky.“

„Proč?“

„Protože až zemře poslední z Dvanáctky, zavře se brána v Bohemii.“

„A co Hroznata?“

„Toho nezabijou.“

„Takže se brána nezavře.“

„Ale ano. Věci se mají takhle, Odrane…“ A Stach začal vyprávět.

Bylo už ráno, když skončili. Prase se dál opékalo venku na ohni, i když bylo už mnohem menší po útoku hladových a nenažraných, ať už to byl Stach, Odran, jejich lidé, ale i další, kteří se nachomýtli okolo. Nikdo se neptal a nikdo nikoho nevyháněl. Když Stach skončil, Odran mlčel.

„Takže takhle to tedy všechno je,“ začal pomalu chápat Odran „Víš, jsem tu daleko od všech zpráv. Něco se k nám dostane, ale koho zajímá nějaká země kdesi daleko.“ Napil se piva. „Ty jsi přesvědčený, že mě ti assassini chtějí zabít?“

„Vrčka už málem dostali.“

„Toho jsi zabil ty.“

„Ale to nic nemění na tom, že po něm šli. Z Proklaté dvanáctky už po smrti Svata zbýváme jen my čtyři. Ty, já, Zdebor a Pačej.“

„A kde je Zdebor, to víš?“

Stach zavrtěl hlavou.

Odran chvíli mlčel. „Pokud pojedeš zpátky do Bohemie, u jedné z řek, na levém břehu u brodu, je rozsochatá borovice. Její větve vytváří zdání dvojitého kříže. A pokud se podíváš, tak kousek od ní je hrob. Na něm je několik kamenů. Na jednom z nich je vyškrábáno jméno Zdebor.“

„Zdebor je mrtvý?“

Odran lehce přikývl.

„Dohodli jsme se, že pojedeme na můj hrad. Byla to nešťastná náhoda. Koně se v brodu srazili a Zdebor spadl. Nevím, jestli se praštil o kámen, nebo ho stáhlo brnění, prostě už nevyplaval. Zburcoval jsem vesničany a třetí den jsme ho našli kousek pod brodem. Pořád mám pocit viny.“ Odran vzal kalíšek s kořalkou, lehce jej pozvedl a naráz vyprázdnil.

„Takže jsme jen tři.“

Odran kývl. Stach si nalil kořalku a také si připil.

„Vrátíš se do Bohemie?“ zeptal se Stach.

„Neříkám ani ano, ani ne, ale myslím, že vrátím. Ne kvůli knížeti Vlastislavovi, ne kvůli tobě, ale mám pocit, že bych tam měl být.“ Odran stočil hlavu na stranu a podíval se z okna hospody. „Pořád si říkám, proč já žiju, a proč oni ne. Nejsem lepší bojovník než ti ostatní, co tam padli. Čím jsem si to zasloužil?“

Stach pokrčil rameny. „Prostě jsme měli štěstí.“

„Štěstí,“ ušklíbl se Odran. „Raději bych byl mrtvý.“

„Takhle nemluv, Odrane. Každý má na zemi nějaký úkol, který nám bozi přisoudili.“

„Kteří bozi?“

„No,“ zamyslel se Stach, „to je otázka, kteří?“

Odran si opovržlivě odfrkl. „O jednom bych věděl, ale to byste nepřijali,“ dodal hodně potichu Stach.

„Co jsi říkal?“ zeptal se Odran.

„Nic. Jen, že staří bohové se na nás vysrali. Tak si říkám, jestli by nebyl čas se poohlídnout po nových.“

„Už jsem o tom přemýšlel.“ Odran oběma dolil. „Co takhle germánští bohové? Jsou podobní našim.“

„To je prašť jako uhoď. Chce to jednoho. Nejsilnějšího.“

„Nejsilnější je ďábel,“ ušklíbl se Odran.

„A jeho protivník je kdo?“

Odran se zamyslel. „No, kdo, asi Pačej. A na rovinu. Ten mi zrovna jako bůh nepřipadá.“

„To máš pravdu,“ připil si Stach „Tak na nové bohy. Na nového boha.“

„Na nového boha,“ přiťuknul si Odran. „Perune, omlouvám se ti, ale víš, že ožralové melou občas kraviny, tak se na mě nezlob.“ Zkřížil prsty na rukou.

Stach ho rychle napodobil.

Kapitola šestnáctá – Kouzelný prach (10. 6. 1403)

Stach se zdržel na Odranově hradě několik dní a potom se vrátil zpátky.

Přivítal ho Lišek s důležitou novinou. „Podařilo se mi sehnat tu věc, co po ní s knížetem Vlastislavem tak toužíte,“ začal tajemně, když se Stach pohodlně usadil u jídla.

„To, po čem s knížetem Vlastislavem toužíme, to neseženeš,“ odsekl Stach a napil se piva.

„Černý prach.“

„Nějaký koření? Je to, abys v posteli fungoval celou noc?“ tipoval Stach.

„Ten černý prach, který dokáže rozbít hradby Černého města.“

„Jo, tohle,“ vzpomněl si Stach. „A kde ho máš?“

„Čeká tu na tebe už pět dní.“

„On je živej?“ ušklíbl se Stach.

„Kdo?“

„Ten prach. Řekl jsi, že na mě čeká už pět dní,“ zaťukal si Stach na čelo.

„Ne ten prach. Ale člověk, který ho dokáže vyrobit.“

Stach mlčel a krmil se slaninou a chlebem. „Zadarmo to asi nebude, co?“ řekl po chvilce s plnou pusou.

„To ne,“ připustil Lišek.

„Kolik?“

„Padesát.“

„Měďáků, nebo stříbrných?“

„Zlatých.“

Stach vyprskl slaninu. „Kolik?!“ zařval.

„Možná se dá usmlouvat čtyřicet pět.“ Lišek poodstoupil kousek dál od Stacha.

„Na to zapomeň. To nedám, ani kdyby ten prach dokázal sestřelit měsíc.“ Stach mávl rukou k oknu.

„Může rozbít hradby Černého města.“

„Na to máme katapulty.“

„Kolik stojí takový katapult?“

„Nevím. Stříbrňák, možná dva.“

„Pod třicet stříbrných ti žádný tesař katapult nepostaví.“

„No a? Zapomeň na to.“

„Nechceš se na to alespoň podívat?“ zeptal se Lišek. „Jak to funguje?“

„Kolik chce za tu ukázku?“

„Nic.“

„Tak to se podívám. Ale až ráno, jsem hladovej, utahanej a nevyspalej. Člověče, upíre, nevíš, jak se těším konečně do vlastní postele.“

Lišek s pokrčením ramen odkráčel.

Stach se probudil brzo.

Přes noc chvíli přemýšlel a rozhodl se, že se žádné novoty dělat nebudou. Schválně si dal na čas a z okna pozoroval, jak muž s cizokrajným vzezřením vybíhá a zabíhá do donjonu a diskutuje s Liškem. Nakonec se ozvalo zaklepání.

„Stachu,“ uslyšel hlas Liška.

„No?“ zeptal se Stach.

„Ten cizinec říkal, že už toho má dost. Jestli prý nemáš zájem, tak odjede.“

„Tak ať jede, ale ať zaplatí za všechno, co tu prožral a propil,“ zasmál se Stach.

Chvíli bylo ticho.

„Dobře, pošlu ho pryč,“ vzdychl Lišek, „ale knížeti Vlastislavovi to řekneš sám.“

„Co?“

„Že jsi odmítl věc, která nám mohla pomoct v boji proti ďáblovi.“

Stach vztekle zabouchl okenici.

„Jdu dolů,“ vyštěkl. „A ty se modli ke všem bohům, ať je to alespoň trochu zajímavé.“

„Myslím, že se ti to bude líbit.“

Stach zůstal za zavřenou okenicí.

„Koneckonců, za podívání nic nedám,“ bručel si potichu „Potom řeknu Pačejovi, že to stálo za hovno, a bude to.“ Otočil se ke dveřím a začal scházet ze schodů.

Dole se na chvíli zastavil a nabručeně sledoval stěnu, před kterou stála velká dřevěná deska.

„Slyšel jsem, že to probije hradby?“ zeptal se.

Mužík zavrtěl hlavou.

„Tohle je moc malá věc,“ ukázal na dělo. „Na hradby se dělají větší.“

Stach zkoumavým pohledem prohlédl dělo. V duchu musel přiznat, že je oproti katapultu o hodně menší.

„Tak ukaž.“ Sedl si na křeslo, které mu tam přistavili.

Mužík chvíli nabíjel dělo, potom si připravil zapálený doutnák.

„Zacpěte si uši, pane,“ doporučil Stachovi.

„Ty si je taky nezacpáváš, holoto,“ zavrčel Stach. „Tak proč si myslíš, že já bych měl?“

Mužík přiložil doutnák k dělu. Ozvalo se zapraskání a nic.

„Posral jsem se strachy,“ řekl Stach.

Všichni se poslušně zasmáli.

Ohlušující výbuch je všechny vylekal. Stach vyskočil z křesla a překvapeně zíral na sloup ohně a dýmu, který vyrazil z hlavně děla. Kule rozrazila dřevěnou desku a zaryla se do zdi za ní.

Stach si sedl a snažil se dát najevo klid.

„Dobrá věc. K plašení koní. K ničemu jinému to není,“ řekl po chvilce.

Nikdo neprotestoval. Jen mužík se snažil něco vysvětlovat.

„Já bych to bral,“ zašeptal Lišek.

„Věř mi, Lišku. Tohle je k ničemu. Těžký, neskladný, musíš do toho shánět ten bordel, udržovat oheň, vyrábět koule. Než tahle věc jednou vystřelí, vystřelí Němák z kuše třikrát a ty z luku desetkrát.“

„Ale žádná šipka ani šíp neprorazí dřevěnou desku.“

„A na co chceš rozbíjet desky?“

„A brány hradů?“

Stach přemýšlel.

„Najměme ho. To se vyplatí. Koukaj z toho velký prachy,“ naléhal Lišek.

„Vážně?“ znejistěl Stach.

„Ten prach se dělá z hnoje. A z dřevěnýho uhlí,“ šeptal Lišek.

„Vážně?“

„S troškou síry.“

„Ale padesát zlatých,“ šeptal Stach.

„Nechá nám tady tu rouru a pytel prachu.“

„A naučí tě vyrábět ten prach?“

„Naučí.“

Stach přemýšlel a přešlapoval.

„Možná, snad,“ váhal.

„Je to budoucnost. Za chvíli to budou mít na každým hradě. Jako obranu právě proti katapultům.“

„Já ti nevím.“

„Přijede kníže, Trojan. Přivedou hosty na tvůj hrad, a čím je ohromíš?“

„Asi máš pravdu. Hosti. Kde je vlastně vévoda Albrecht?“

„Požádal jsem je, aby si vyjeli v rámci léčení na celodenní projížďku. Jsme teď sice spojenci, ale… Dokážeš si představit, jak ten by po tom skočil?“

„Po ničem neskočí,“ rozhodl Stach. „Ať tě to ten šikmookej naučí a zmizí odsud. A nikdo jinej, povídám, nikdo jinej se nesmí ten recept dozvědět. Ani Pačej, ani Trojan.“

„Proč?“

„Co? Já budu platit, a oni zadarmo? To není výlet do bordelu, kamaráde, to je obchod.“ Stach zahrozil pěstí směrem k západu. Potom se zvedl a vracel se zpátky do donjonu. U dveří už zase litoval, že dal k nákupu prachu souhlas.

Nahoře v místnosti poklekl před plátno s křížem.

„Co myslíš, kamaráde? Měl jsem koupit ten prach, nebo ne?“ zeptal se kříže na plátně.

Nic se nedělo.

„No, vidíš. Ani ty nevíš,“ zamračil se na kříž a vstal. „A jak to mám teda vědět já, ubohý rytíř? Ale že to byla pecka, když to dělo vystřelilo, co?“ zasmál se. „Klidně bych si to zopakoval.“

Vrzly dveře. Stach se zarazil a podíval se ke dveřím. Nikdo u nich nebyl. Rychlým krokem došel ke dveřím, otevřel je a zkontroloval schodiště. Prázdné.

Kapitola sedmnáctá – Kentaro Renzo (20. 6. 1403)

Stach si konečně pár dní odpočinul. Dny volna trávil ve společnosti vévody Albrechta, na kterého bohužel Liškova medicína zabírala velice pomalu. Albrecht z toho byl dost smutný a Lišek možná ještě víc. Jediný, komu to tolik nevadilo, byl překvapivě Stach.

Většinu rytířů se dařilo Liškovi vyléčit, část jich již odjela, protože jídlo se muselo na krudomský hrad vozit až z daleka, a to zvětšovalo jak Stachovy výdaje, tak výši výkupného.

Deset dní po Stachově návratu na Krudom dorazil zahalený posel od Trojana a předal Stachovi dopis od velekněze.

Stach se pohodlně usadil a nalil si plný žejdlík nejlepšího vína, co pije panonský vévoda, a dal dopis Liškovi. „Přečti mi to,“ poručil.

„Jsem snad tvůj otrok?“ odsekl nakvašeně Lišek.

„Posel říkal… Pro zemského správce a nejlepšího doktora. Tak předpokládám, že Trojan ví, že si nenecháš nic ujít, tak to ti to dávám, abys nemusel poslouchat moje koktání.“

Lišek vytrhl Stachovi dopis z rukou a začal předčítat.

„Zdravím Tě, pane vrchní správce, a i tebe, Lišku, nejlepší doktore, co jsem za celý svůj život poznal.“

„Vidíš?“ pochválil se Stach. „Říkal jsem, že je to i pro tebe.“

Lišek lehce kývl hlavou a četl dál nahlas. „Ještě jednou bych chtěl poděkovat a vyjádřit vděčnost za operaci, kterou jsi provedl. Znovu jsem si na to vzpomněl při včerejší večeři a divím se sám sobě, že jsem o této operaci neuvažoval už dříve. Dnes už si opravdu vychutnávám jídlo a pití plnými doušky a nevybryndám většinu po stole a neděsím okolí. Jizvy jsou sice stále zřetelné a ani hustý plnovous, který jsem si nechal narůsti, je nedokáže zakrýt, ale přesto je to tisíckrát lepší než před operací.

Jsme teď s knížetem daleko na východě. Nemůžu psát přesně kde, kdyby náhodou posla chytili. Prostě, vybíráme výkupné za Albrechta.

Jde nám to dobře, hodně místních má svoje příbuzné v jeho vojsku, tak jsou přístupnější k placení.

Meč přízraků slaví úspěchy. Kníže ho ukazuje při každé příležitosti, a láká tak bojovníky do boje za naši věc.

To mi připomnělo, že jsem se dozvěděl zajímavou zprávu; kníže lombardský se prý nechal slyšet, že když má kníže Vlastislav meč přízraků, on bude mít ve svém zvěřinci přímo přízrak. To je vlastně důvod, proč jsem se rozhodl tento dopis napsat.

Samozřejmě, je mi to jedno, ale pokud by měl mít na svém dvoře někdo přízrak, asi by to měl být kníže Vlastislav, a ne někdo jiný. Samozřejmě tě nemohu k ničemu nutit, nejsem tvůj pán.“

„Moc dobře vím, o co mu jde,“ skočil Stach Liškovi do čtení. „Chce, abych ten přízrak zajal dřív než ten panáček z Lombardie.“

„Jsi chytrý,“ pochválil Stacha Lišek. „A zajmeš?“

Stach se chytil za bradu. „Rozhodně si myslím, že pokud se má někde přízrak ukazovat, tak na hradě správce Bohemie, a ne na nějakém hradě někde v zapadákově.“

„Moje řeč,“ souhlasil Lišek. „Kdy vyrážíme a kolik nás pojede?“

„Jedu sám,“ rozhodl Stach. „Přemluvím Kentara, aby se k nám přidal.“

„Kentaro je kdo?“

„Ten přízrak. Jmenuje se Kentaro Renzo. Je z dalekých ostrovů na východě.“

„Aha. A když se nepřidá?“

Stach mlčel. „Nevím. Násilím ho nutit nebudu.“

Lišek souhlasně kývl. „Vyjeď co nejdřív. A vezmi si víc peněz.“

„Proč?“

„Slavný rytíř Murphy, filozof, ten, který zcestoval skoro celý známý svět a vymyslel spoustu zákonů, píše ve svých knihách, že si máš vzít vždy jen polovinu věcí, ale dvakrát tolik peněz. A pokud jedeš na přízrak, na turnaj a na svatbu, vezmi si desetkrát více peněz.“

Stach se na Liška podezřívavě podíval. „To je ten, co napsal, že mluvit sprostě se člověk naučí ve chvíli, když sedne na koně?“

„Ano.“

„Ten, co napsal, že život je řada průserů po sobě jdoucích?“

„Ano, ten.“

„Ten, který napsal, že pokud se na opuštěné cestě potkají dva rytíři na koních, tak je to vždy v nejužším místě, nebo na uzounké lávce?“

„Přesně ten.“

„Ten tohle nenapsal. Ten napsal, že pravděpodobnost, že tě v lese přepadnou lupiči, se zvyšuje množstvím peněz, které u sebe vezeš. Pokud tedy nejsi loupežník. Pak je to naopak. Čím víc lidí přepadneš, tím míň peněz u sebe budou mít. Taky napsal, že na nejpěknější kurvičku narazíš ve chvíli, kdy u sebe nemáš peníze, že čím pěknější hospoda, tím kyselejší pivo, že čím hezčí hospodyně, tím nasranější hospodář.“

„Jak tohle víš?“ zvedl překvapeně obočí Lišek.

„Potkal jsem se s ním jednou v nějaký hospodě. Byl tehdy ještě neznámej. Seděli jsme tam, já měl nějaký splín, tak jsem si celej večer vylejval hlavu a duši, a on si to ten panchart potajmu zapisoval. Potom to vydal jako svoje moudra.“

„Opravdu?“

„Vydělal na tom ten sráč jmění, a přitom jenom opsal hospodský kecy jednoho ožralýho smutnýho rytíře.“

„No, to je odporný,“ souhlasně pokýval hlavou Lišek.

„Je taky na mém seznamu lidí, kterým chci useknout hlavu.“

Lišek lehce zavrtěl hlavou a pokračoval v dalším čtení.

Stach vyrazil hned ráno. Cestu k přízraku znal, tak jel docela rychle. Kousek od Teutoborského lesa narazil na kolonu ozbrojenců. Jeli po úzké lesní cestě a nedali se předjet.

Zamračeně pozoroval průvod. Byla to snad stovka cizokrajných bojovníků na koních. V rukou drželi zvláštní kopí. Dlouhá tyč se špicí a zakončená hákem. U sedel měli provazy se smyčkou. Přímo uprostřed jel velký vůz, celý okovaný se železným zamřížovaným okénkem. Potom další muly a mezci, naložené rybářskými sítěmi.

Na konci kolony vozy se zásobami a kupci, kterým vojenská kolona skýtala možnost ochrany před zbojníky. Nakonec zase pár vojáků jako zadní voj.

Stach dojel konec kolony a nervózně se proplétal mezi vojáky. Nakonec ho zabrzdil vůz krytý plachtou.

„Uhněte, dobří lidé, ať můžu projet,“ požádal.

„Kam ten spěch, pane rytíři? Do soumraku není daleko, pokud chcete projet tento les, svého cíle stejně nedosáhnete. Zůstaňte tedy s námi, budete ve větším bezpečí. Prý tu straší duchové mrtvých vojáků,“ zazněl z vozu hlas s cizím přízvukem.

Stach přijel blíž.

„Buď zdráv, muži z východu,“ pozdravil.

Plachta ve voze se zvedla.

„Stachu?“ zavrčel Baltazar. „Zajímalo by mě, proč na tebe narazím vždy, když o to zrovna nejméně stojím.“

„Zrovna jsem se chystal říct to samý,“ zasmál se Stach.

„Přisedni si, cesta je dlouhá a musí tě brnět zadek z toho sedla.“ Baltazar udělal místo ve voze.

Stach se nedal pobízet a naskočil na vůz. Ve voze nebyl kromě Baltazara nikdo jiný.

„Chci ti poděkovat,“ řekl, když se pohodlně usadil.

„Za co?“

„Za to, žes mě nenechal vykrvácet, tam v Gruntu.“

Baltazar kývl. „Počkal jsem, než tě objeví ten hostinský. Ale přiznám se, že teď toho lituju.“ Baltazar vytáhl odněkud láhev a podal ji Stachovi.

Stach se napil, zašklebil se a podal ji zpátky Baltazarovi. „Proč?“ zeptal se.

„Protože mám pocit, že se mi zase pleteš do řemesla.“

„Kentaro Renzo?“

„Jak to, že znáš jeho jméno?“ podivil se Baltazar.

„Už jsem s ním mluvil. Není to tak dávno.“

Baltazar se napil a chvíli Stacha pozorně sledoval. „Stachu, tys mluvil s přízrakem? Smím vědět proč? A jak se to událo?“

„To ti klidně povím, Baltazare, pokud mi dáš ještě loknout.“ Stach se natáhl po láhvi.

Baltazar podal láhev Stachovi a Stach si znovu přihnul.

„Chtěl jsem ho zkusit zabít.“

„Nevyšlo to. Bránil se?“

„Ne. Mám pocit, že si smrt přeje. Ale, prostě to nejde. Zkoušeli jsme to několikrát.“

„Mečem přízrak nezabiješ,“ souhlasil Baltazar.

Stach kývl. „Proč tedy jedeš s nima?“ ukázal hlavou ven z vozu, na pochodující vojáky. „Tebe přece zajímají jen ti živí.“

Baltazar lehce pokrčil rameny. „Ještě jsem přízrak neviděl,“ uhnul očima.

Stach mu zamyšleně podal láhev. „Jak se dá zabít přízrak?“ zeptal se.

Baltazar vzal láhev, ale nenapil se. Položil si ji do klína a sledoval její hrdlo.

„Jak se dá zabít přízrak?“ opakoval Stach.

„Přízrak se nedá zabít.“

„Baltazare, proč jsi tady?“

Baltazar mlčel. Stach se opřel pohodlněji o dřevěnou postranici vozu a protáhl si nohy. „Jak se dá zabít přízrak?“ zeptal se znovu.

Baltazar dál mlčel.

„Tak jinak. Jaká je cena za život Kentara Renza?“ zeptal se Stach.

Teprve teď se Baltazar trochu pohnul. „Nepředstavitelně vysoká.“

„Kolik by mě stálo, kdybych tě požádal, aby Kentaro žil?“

„Nemůžeš mě o to požádat.“

„Přesto to dělám.“

„Musí zemřít.“

„Nemusí. On přece nepřejde k nepříteli. Už je na druhé straně.“

„Stachu,“ zvedl Baltazar oči od láhve, „už jsme to řešili v Gruntu. Víš, co neseme za riziko, když vás necháváme žít?“

„Ale Kentaro je přízrak. Není mezi proklatými.“

„Když zmizí, bude muset ďábel sehnat dva, už dva, a ne jednoho přeběhlíka.“

„Jak se dá přízrak zabít?“ zeptal se Stach.

„Proč to chceš vědět?“

„Protože už dva přízraky ochutnaly můj meč. A přinejmenším jeden mohl být mimo hru, kdybych věděl, jak ho zahubit.“

„Ten meč přízraků,“ pochopil Baltazar. „Co nosí kníže?“

Stach neodpověděl.

„Pro vaši zemi je lepší, když meč přízraků má kníže nežli nějaký rytíř,“ odpověděl Baltazar za Stacha. „Tys tedy bojoval s přízrakem?“

„S Hroznatou.“

„Osobní spory?“

„I tak se to dá nazvat. Jak zabiju přízrak?“

„Nezabiješ. Už je mrtvý.“

„Jak ho zničím?“

Baltazar váhal. „Kentaro Renzo je přece z ostrovů. Divím se, že ti to neprozradil, když si prý přeje zemřít,“ pronesl opatrně.

„Třeba to ani neví.“

„Třeba.“

„Co mají společného východní ostrovy s možností zničit přízrak?“

Baltazar mlčel.

„Napij se,“ poradil mu Stach.

Baltazar se napil a podal láhev Stachovi.

Stach dorazil láhev a vyklonil se z vozu.

„Dvě láhve kořalky,“ kývl na kupce, který jel na mezkovi kousek za nimi.

Kupec zbrzdil a zmizel v koloně. Po chvíli se vynořil a v rukou třímal láhve.

Stach je odšpuntoval a přivoněl si. Potom se chvíli handrkoval o ceně.

„Tak, co mají společného východní ostrovy s možností zničit přízrak?“ opakoval, když zalezl zpátky do vozu.

Baltazar vzal jednu láhev a napil se. „Chceš varovat přízrak? Nebo ho osvobodit?“ zeptal se Stacha.

„Osvobodit.“

„Jeď domů, Stachu.“ Baltazarovy oči ztvrdly. „Jeď pryč, nebo rozhlásím, že hodláš přízrak osvobodit.“

„A já rozhlásím, že chceš přízrak zabít.“

„Přízrak se přece nedá zabít. Nikdo ti neuvěří. Zvláště, když zjistí, co jsi zač. Stach, správce Bohemie. Každému bude jasné, že chceš přízrak pro sebe.“

„Baltazare…“

„Vypadni, Stachu. Vypadni z týhle kolony. Tentokrát už mi v cestě stát nebudeš. Jdi pryč!“ zvýšil Baltazar hlas.

Stach se mírně nadzvedl.

„Jestli okamžitě neotočíš koně, přísahám ke všem bohům, že tě udám vévodovi lombardskému,“ zvedl Baltazar ruce k přísaze.

Stach sáhl po meči a chvíli držel dlaň na hrušce Upalovače.

„Jdu,“ rozhodl po chvilce, „jdu, protože ti dlužím za svůj život. Ale tím jsou naše účty vyrovnány. Už ti nic nedlužím.“

„Jdi.“

Stach se po kolenou vyškrábal z vozu a seskočil na zem. Odvázal koně a vyhoupl se do sedla.

Baltazar nadzvedl plachtu vozu a pozoroval Stacha. Stach zpomalil koně, aby ho ti, co šli za ním, předešli. Baltazar se pomalu ztrácel. Nakonec prošel zbytek kolony. Stach zůstal sám na lesní cestě.

Podíval se na obě strany nepostupného lesa, potom koně obrátil a vracel se. Přemýšlel, kde udělal chybu.

Když dojel do první vesnice, byla už skoro tma. Dojel na náves a zastavil před hospodou.

„Chlapče,“ kývl Stach neurčitě na houf dětí, které ho zpovzdálí očumovaly.

„Ano, pane?“ rychle přiběhl asi osmiletý kluk.

„Vyhřebelcuj mi koně,“ cvrnkl k němu Stach měďákem.

Hoch popadl minci z prachu a chytil koně za ohlávku. Stach se rozvalil na lavici před hospodou a počkal, až hospodský vyběhne ven. To trvalo jen pár chvil.

„Pán si bude přát?“ Hospodský byl tlustý, a když se ukláněl, vypadalo to, jako když se sud předklání a zaklání.

„Jídlo, pití a nocleh.“

Hospodský se rozhoupal ještě víc, ale nespadl. Rychle zmizel ve dveřích hospody. Za chvíli vyšla mladá dívčina s žejdlíkem piva.

„Na někoho čekáte?“ zeptala se.

„Na tebe, krásná děvo.“ Stach sfoukl pěnu z piva.

Zčervenala a zavlnila se v bocích. Stach ji sjel pohledem.

„Teď se najím,“ rozhodl, „ale později bych byl rád, kdybys zaklepala na dveře mého pokoje.“

Trochu zaváhala. „Víte, otec…“ nedokončila a ukázala hlavou ke dveřím hospody.

„Rozumím. Řekni otci, ať mi to naúčtuje jako zvláštní službu. A pokud budeš dobrá, určitě ti dám nějaký jitřní dar.“

„Co?“ pootevřela ústa.

„Jitřní dar. To se tak říká. Aby to nevypadalo, že jsi kurva.“

„Ale já nejsem kurva. Budete můj první.“

„Vážně?“

„Jistě. Vždycky jsem si přála takovýho chlapa, jako jste vy. Rytíře, co se umí chovat.“

„Tak proč mi tě doporučil ten zrzavej mladík dole ve vesnici?“

„Hynek, ten hajzl. Tak to má u mě konec.“ Zavířila sukní a zmizela v hospodě.

Stach se zhluboka napil a sledoval obzor.

Kluk, co mu hřebelcoval koně, se po chvíli přiblížil. „Hotovo, pane. Spokojen?“

Stach kývl.

„Potřebujete ještě něco?“

„Vidíš ten kopec?“ ukázal na kopec před nimi.

„Říkáme mu Žížalí vrch. Pane, tam je žížal. Jestli chodíte rád na ryby…“

„Ne,“ utnul Stach hovor, „chci, abys zítra došel na ten kopec a sledoval cestu k lesům. Pokud uvidíš nějaké větší množství lidí a koní, přiběhneš mi to ohlásit. Ano?“

„Ano, pane. Jedna kolona ale dnes dopoledne jela směrem tam.“ Ukázal na cestu, odkud Stach přijel.

„To budou oni. Odsud až k městu vede jen tahle cesta? Žádná jiná?“

„Ne, pane.“

„To je dobře.“

„Co?“

„Nic.“

„Promiňte, pane.“

Stach počítal. Pokud přízrak chytí, v noci se na cestu nevydají. Zítra, určitě zítra. Možná pozítří.“

Stach dopil pivo a podíval se na přešlapujícího chlapce.

„Měl jsem s sebou vzít Liška. Ten by mi dokázal určitě poradit,“ vzdychl.

„Koho?“ vykulil chlapec oči.

„Jednoho přítele. Tenhle stříbrňák bude tvůj,“ vytáhl stříbrnou minci. „Zítra ráno na Žížalí vrch. Jakmile se objeví kolona, chci to vědět. Ale potřebuju ještě něco.“

„Co?“

„Uprostřed té kolony je velký vůz. Je celý okovaný.“

„Ten je, pane, velký. Viděl jsem ho, když jeli tam,“ ukázal chlapec rukou.

„Potřebuju, abys zjistil, jestli v tom voze někoho vezou.“

„A jak to zjistím?“

„To já nevím. Chceš stříbrňák, tak se snaž.“

Noc proběhla klidně. Další den seděl Stach před hospodou jako na trní.

Nic se nestalo. Večer po setmění dorazil unavený hladový hlídač a Stach mu zaplatil večeři a přidal pár měďáků za snahu.

Noc byla k nepřečkání. Další den byl Stach nevrlý a vzteklý. Dopoledne přiběhl chlapec, že kolona vyjela z lesa.

„A co ve voze? Mají tam něco?“ ptal se Stach.

„Určitě. Musí tam být něco obrovského, nějaká šelma. Okolo vozu byl chumel vojáků, kteří tam okýnky bodají kopím a dráždí tu šelmu.“

Stach si oddychl. Radostně zaplatil chlapci a hostinskému a odjel. Daleko za vesnicí zastavil koně a čekal. Jen se modlil ke všem bohům, aby se vojsko lombardského vévody nerozhodlo strávit noc ve vesnici, odkud právě vyjel.

Když uviděl v dálce předvoj, radostně si zavýskl a vyrazil dál.

Cestu znal a věděl, kde a kdy se vojsko s přízrakem ubytuje. Nikde jinde po cestě totiž nic nebylo.

Rychlou jízdou dojel za hodinu do další vesnice. Dorazil na náměstí právě ve chvíli, když se hostinský rozhodl podívat, kdo dělá venku takový rambajs.

„Hostinský! Právě jsem dostal zprávu, že se mi narodil syn.“ Stach sklouzl rozjařeně z koně.

„Gratuluju, pane.“ Hostinský si utřel radostně ruce do zástěry.

„To musíme oslavit. Kolik máš piva, vína a kořalky?“ jásal Stach.

„Proč?“

„Dneska je to všechno na mě. Každý, kdo pojede okolo, je zván. Ať se stoly prohýbají, ať chlast teče proudem.“ Stach vytáhl pytlík s mincemi a nasypal hrst do ruky užaslému hostinskému. „No, rychle. Na co čekáš? Sežeň chasu a všechny stoly a lavice. Dělej, nebo jedu jinam. Kde je jiná hospoda, kde budou reagovat rychleji?“

Hospodský se probral z úžasu a vyskočil jako čertík z krabičky. „Jiná hospoda tu není. Teda, ne žádná taková, která by se vyrovnala té naší.“

„To rád slyším. Už se berani pečou?“

„Berani? Ano. Ženooooo!“ zařval do hospody. „Ženo, rychle. Skoč k pastýři pro, pro… Pro dva? Tři?“ zadíval se zkoumavě na Stacha.

„Dva berany, jednu kozu, jehněčí, tele, prase,“ ukazoval Stach na prstech. „Kořalku, klobásy, no však víš. Jako když se rychtářovi vdávala dcera.“

„Rychtář má jen samý kluky.“

„U všech bohů podělanejch. Tak já nevím, co. Hlavně ať je co pít, pro všechny.“

Hospodský kývl, vběhl do hospody. Za chvíli začali vybíhat štamgasti do všech směrů a shánět všechny podobně žíznivé kamarády.

Stach vešel do hospody a usadil se na opuštěnou lavici. Umouněné děvče vyběhlo z kuchyně a postavilo před něj džbán s pivem a kus studeného vepřového. Stach se usmál.

„Bude dost pití? Pro všechny?“ zeptal se jí.

Několikrát otevřela a zavřela ústa a ukázala na ně prstem.

„Pití. Hodně?“ ukázal Stach automaticky, jako to vídal u Němáka.

Překvapeně kývla.

„To je dobře,“ ušklíbl se Stach.

Netrvalo dlouho, a v hospodě bylo jako v úle. Venku se rožnili berani a peklo se hovězí. Řezník boural prase, několik ženských škubalo husy a kuchalo kuřata. Mezi nimi se motali první ožralové.

Stach vyhledal hostinského.

„Jedu si ještě něco zařídit. Do večera budu zpět.“

Hostinský přešlápl z nohy na nohu. V očích se mu zablýsklo podezření.

„Zaplatím ti hned, abys neměl strach,“ přátelsky kývl Stach.

Hospodský se rozzářil jako měsíček v úplňku. Chvíli stáli a handrkovali se o ceně. Stach smlouval jen ze zvyku. Nakonec se dohodli k oboustranné spokojenosti. Stach zaplatil a vymínil si, že každý, kdo pojede okolo, se musí pořádně najíst a napít na zdraví jeho čerstvě narozeného potomka. Potom odjel.

Jel rychle pryč, aby vzbudil zdání, že opravdu spěchá. Na kopci zastavil, seskočil z koně a lehl si do trávy. Smutně si zvedl před oči svůj prázdný měšec.

„Proč jsem si vlastně nevzal jídlo na cestu? Nejsem já idiot?“ zeptal se sám sebe, přetočil se na bok a za chvíli chrápal.

Probudil se po poledni a v břiše mu kručelo.

Vzal si ze sedlové brašny nějaké placky, pomalu je žvýkal a čekal.

Teprve když se začalo stmívat, vyrazil nazpátek do vesnice. Jel pomalu a dorazil až za tmy. Všude hořely ohně a zněl veselý křik.

Stach zastavil koně před hospodou a sledoval ruch.

Z hospody se ozval zvuk rvačky a otevřenými dveřmi vypadl hostinský. Chvíli se plácal v prachu, potom vstal, oklepal se, vyhrnul si rukávy a vrhnul se dovnitř.

Ozval se zvuk rvačky a otevřenými dveřmi vypadl hostinský. Chvíli se plácal v prachu, potom vstal a ve chvíli, kdy se chtěl oklepat, se k němu přitočil Stach.

„Tak co? Jak to vypadá?“ zeptal se hostinského.

„Pane, musíte mi doplatit,“ zarazil se hostinský. „Přijeli nějací cizí lidé. Snad stovka. Všechno snědli a vypili. Poprali se s našimi chasníky. Zbili starostu. Ošukali nám ženy. A mně rozbili všechny lavice a stoly a naházeli to do ohně. Ještě, že mi nezapálili hospodu. A za to můžete vy.“

„Já?“

„No, vy. Kdybyste neřekl nasytit a napojit, tak by se takhle nechovali.“

„Tohle je poslední, co mám,“ vysypal Stach hospodskému na ruku tři stříbrné.

„To je málo.“

„To máme smůlu. Hele, za pár dní na to budete vzpomínat jako na veselou příhodu. A vždycky, když se podíváte na nějakého snědého kloučka, co se tu za devět měsíců narodí, budete radostí bez sebe.“

„Pane,“ vyhrnul si hostinský rukávy.

„Ale,“ mávl Stach rukou, „jsem unavený. Promluvíme si ráno a nějak to vyřídíme. Lehnu si támhle k tomu vozu,“ ukázal na zamřížovaný vůz.

„Tam nechoďte,“ chytil ho hospodský za ruku, „mají tam démona. Viděl jsem ho přes okýnko.“

„Vážně?“

„Jo. Když se ti cizáci ožrali, tak do něj píchali přes okno těma kopíma a hrozně se mu smáli.“

„Tak to bude asi mrtvý.“

„Prý nemůže umřít. Je to jedno z těch ďábelských stvoření.“

„Je zavřenej. Tak co se může stát?“

„Jak chcete. Ale já vás varoval,“ zamířil hostinský do hospody.

Stach seskočil z koně a šel k vozu. Stáli u něj sice dva vojáci, ale vesele se bavili mezi sebou a Stachovi nevěnovali pozornost. Stach si sedl na zem, zády se opřel o vůz. Jeden z vojáků na něj něco zakřičel cizí řečí. Stach mu odpověděl opileckým blábolem. Voják mávl rukou a dál se bavil s kamarádem.

Stach čekal. Blížila se půlnoc. Oheň ze stolů a lavic pomalu uhasínal. Ze stodoly se ozýval smích a roztoužené vzdychání znásilňovaných žen.

Oba vojáci to se smíchem komentovali a úplně přestali vozu věnovat pozornost.

„Kentaro?“ Lehce udeřil hlavou do vozu.

„Kdo je tam?“

„Ten, co ti před pár dny sekal hlavu.“

„Jo, Stan. Nebo tak nějak se jmenuješ. Co tu děláš?“

„Jen jsem se tě chtěl zeptat, jestli opravdu chceš do zvěřince k nějakému knížeti.“

„Nechci.“

Stach potichu vstal.

„Je tam hlídka,“ varoval ho Kentaro.

„Vím.“

„Co chceš dělat?“

„Srazím jim hlavy.“

„To ne.“

Stach se potichu připlížil k povídajícím si vojákům. Ve chvíli, kdy se odmlčeli, vzal jejich hlavy a srazil je o sebe. Ozvaly se dvě duté rány a oba vojáci v bezvědomí zalehli k zemi.

Stach se vrátil k vozu.

„Bál jsem se, že je zabiješ.“

Stach zkoumal zámek. „Masivní. Nevíš, kdo má klíče?“

„Jejich velitel.“

„Toho hledat nebudu.“ Stach vytáhl zpod vozu kus dřeva, kterým se vozy nadzvedávaly, když zapadly do bahna, zastrčil ho za petlici a zapáčil. Ozval se praskavý zvuk a petlice se vytrhla z pantů.

Někdo v cizí řeči zavolal směrem k nim.

„Jdeme,“ zašeptal Stach a otevřel dveře.

Přízrak vyskočil ven. „Kam?“ zeptal se.

„No, zpátky asi těžko.“

„Tak kam?“

„Musíš se mnou.“

Probíhali mezi motajícími se opilci. Někdo křičel na poplach, jiný mu vesele odpovídal. Do toho se nesl opilecký zpěv.

„Měl by sis něco vzít na sebe,“ ukázal Stach na Kentarův rubáš. „Odkud máš vlastně tohle? Myslel jsem, že vy přízraky máte brnění.“

„To jsem sundal a nechal svému osudu. A tenhle rubáš jsem našel v hrobce.“

„V jaký hrobce?“

„Jak to mám vědět? Jenom vím, že se ten majitel hrozně rozčiloval. Ale chápej, že nemůžu chodit nahatej.“

„To máš naprostou pravdu.“ Stach popadl koně a naskočil na něj. „Poběžíš vedle koně. O kus dál ti koupím jinýho.“

Vyběhli z ležení, zatímco za nimi sílil hluk poplachu.

Přízrak se zastavil.

„Co je?“ zeptal se Stach.

„Myslel jsem, že bydlíš tímhle směrem,“ ukázal přízrak na opačnou stranu.

„Základní poučka. Nikdy nejdi na správnou stranu, pokud tě budou pronásledovat.“

Kentaro kývl a rozeběhl se za Stachem. Po chvíli Stach seskočil z koně. „Nevidím na krok,“ přiznal. „Ty ano?“

„Jasně,“ předešel Kentaro Stacha a chytil koně za ohlávku.

Stach nasedl na koně a nechal se vést.

„Někde tady zahni do lesa. Obejdeme vesnici,“ řekl po chvíli.

Kentaro poslušně zabočil do lesa a Stacha srazila první větev z koně.

„Promiň,“ řekl Kentaro.

„Nic se nestalo,“ těžce se zvedal Stach.

Klopýtali lesem, zatímco na cestě za nimi se ozýval zvuk pronásledovatelů.

Po chvíli kličkování zvuk utichl a Kantaro se zastavil.

„Nezdržuj se. Jdeme,“ šeptal Stach.

Kentaro ho opatrně chytil za ruku. „Někdo nás pořád sleduje,“ zašeptal, „a orientuje se podle zvuku.“

„To bude Baltazar. Jde po tobě.“

„Kdo to je?“¨

„Chce tě za…“ zarazil se Stach. „Zase chytit. Je to nejlepší stopař, kterýho si vévoda lombardský najal. Vidíš ho?“

„Vidím ho jako rozmazanou skvrnu. Takovou žlutočervenou. Takhle my, přízraky, vidíme. Vidíme teplo, které vychází z živého těla. Jako upíři.“

„To je pro mě novinka. Je tam sám?“

„Ne. Jsou tam ještě dvě postavy. Jsou v rozestupu kousek od něj.“

„Tak Baltazar má dva neviditelný pomocníky. Co dělají?“

„Stojí bez hnutí.“

„Naslouchají.“ Stach se opatrně sehnul a chvíli šátral po zemi. „Můžeš hodit ty šišky někam bokem od nás? Já mám brnění, a to by rachotilo, a nevidím kam házet.“ Podal Kentarovi dvě šišky.

Kentaro je hodil kus od nich.

„Tak co?“ šeptal Stach.

„Nic. Poznali, že to nejsme my.“

„Přece tu nebudeme stát do rána,“ šeptal Stach.

Bylo ticho.

„Kentaro?“ zašeptal znovu Stach.

Zase ticho.

Stach sáhl do míst, kde před chvílí stál Kentaro, ale sáhl do prázdna. „Opravdu dobrý. Tak jsem zůstal sám, v pustým lese a bez peněz,“ zavrčel Stach. „Může to být ještě horší?“

Kůň nepokojně zadupal.

„Může to být horší. Tak ti děkuju, že jsi mě prozradil,“ zavrčel vztekle na koně a chytil se meče.

Bylo ticho. Stachovy nervy byly napjaty k prasknutí. Pomalu vytahoval Upalovač a při každém zaskřípnutí kovu se zpotil. Konečně byl meč venku. Stach se postavil zády ke stromu a se zvednutým mečem čekal. Pot mu i v chladné noci stékal po čele a pálil v očích.

Stach nevěděl, jak dlouho takhle stál. Ve chvíli, kdy na boku ucítil dotek, prudce se otočil a sekl.

„Nemůžeš mě zabít,“ řekl mu Kentaro.

„Kurva, Kentaro, kde jsi byl?“ zašeptal Stach.

„Odvedl jsem naše pronásledovatele.“

Stach si unaveně sedl na zem. „Hodinu tu stojím ve tmě a čekám, kdy mě kdo zabije.“ Nahmátl Kentara a otřel si čelo do jeho rubáše.

„Promiň, měl jsem ti to říct,“ omluvil se Kentaro.

Stach vstal. „No, nic,“ zasunul Upalovač do pochvy. „Veď mě.“

Vzali koně a vyrazili k domovu.

Kapitola osmnáctá – Zrušená a obnovená smlouva (12. 7. 1403)

Za tři týdny se na hradě v Krudomu zastavil kníže Vlastislav. S doprovodem.

„Máme problém, Stachu,“ řekl, když ho Stach uvítal.

„To vidím,“ kývl Stach na Pačejův doprovod. „O co ti zase jde?“ zeptal se Baltazara.

„Ne o co, ale o koho,“ seskočil Baltazar z koně a postavil se proti Stachovi. „Kde je ten přízrak?“ zeptal se Stacha.

„Snad si nemyslíš, že já?“ Stach se píchl překvapeně do prsou.

„Kde je?“ zeptal se Pačej netrpělivě.

„Něco řeší s Liškem ve sklepení,“ zabrblal Stach.

„Stachu, porušil jsi dohodu,“ postavil se Trojan za Pačeje.

„Tak za prvé. O žádné dohodě mě nikdo neinformoval, jen se mi dostalo té milosti, že jsem se dozvěděl, že nějaká je. Za druhé, já jsem se s nikým nedohodl. A za třetí, pokud jste se dohodli, tak on v tom určitě nefiguroval,“ ukázal rukou na sklep.

Baltazar udělal krok směrem, kterým Stach ukazoval, a Stach mu zastoupil cestu.

„Kam se hrneš, mladej? Ty sis ho ulovil?“ zeptal se Baltazara.

„Stachu, přestaň mi stát v cestě, nebo…“ Baltazar zvedl ruku. Stach ho za ni chytil.

Chvíli stáli bez hnutí. Oba byli stejně vysocí. Stach byl silnější. Pomalu zatlačoval Baltazarovu ruku od sebe.

„Jsi jenom tupej zabiják?“ procedil Stach mezi zuby otázku.

„Já chci jenom chránit svět.“

„Možná, že by svět už byl dávno zachráněnej, kdybyste vy nevraždili.“

Baltazar trochu povolil tlak.

„Vůbec nechápu, co tím myslíš.“

„Já jsem ta cesta, pravda i život. Nikdo nepřichází k Otci než skrze mne,“ povolil tlak i Stach.

Baltazar vyvalil oči a stáhl ruku. „Odkud to znáš?“

Teď stáhl ruku i Stach. Chvíli na sebe zírali.

„Já vlastně ani nevím. Najednou se mi to vynořilo v hlavě,“ zamrkal překvapeně Stach.

Baltazar se otočil na Pačeje.

„On musí zemřít také,“ ukázal na Stacha. „On ho ovládá.“

„Ne,“ usmál se Pačej.

„Naše dohoda…“

„Jdi mi do prdele s dohodou, assassine,“ vyštěkl Pačej. „Nezabiju přítele jen proto, že toužíš po krvi.“

„Netoužím po krvi, ale kníže, on mluví jako Syn člověka.“

„Je to syn člověka. Dokonce dvou lidí.“

„Takhle jsem to nemyslel. Mluví jako on,“ ukázal Baltazar směrem k Práhu.

„A jak to víš, že mluví jako on? Ty jsi s ním mluvil?“ zeptal se vážně Pačej.

„Ne, ale ti, kteří…“ zarazil se Baltazar. „Kdysi, předtím, než…“ Znovu se odmlčel.

„Takhle mluvili ti, které jste zabili?“

„Někteří,“ připustil Baltazar.

„A to je přiznání viny?“

„Mluvil k nim. Je to jasné spolčení.“

„A co když se skrze ně snažil osvobodit?“ zeptal se Stach.

„Nechce osvobodit. Odešel s Pánem tmy dobrovolně.“

„Odešel, aby ochránil lidstvo. Ale nechal se oklamat.“

„Nemůže se nechat oklamat. Je to syn boží.“

„Sám jsi před chvílí řekl, že to je syn člověka,“ skočil jim do hádky Trojan.

„Nechtěl, aby se lidé zabíjeli v jeho jménu,“ řekl potichu Stach.

Baltazar chvíli lapal po dechu. „Musí zemřít. Musím zachránit svět.“

„Copak přízrak se dá zabít?“

„Ne. Ano. Ne. Nevím,“ zakoktal se Baltazar.

„Čím zabiješ přízrak?“ zeptal se Trojan Baltazara.

„Nemůžeš přízrak zabít.“

„Tak proč ho chceš? Chceš ho zabít,“ odsekl Stach.

Baltazar mlčel. „Ptám se tě znovu, Baltazare. Čím se dá zabít přízrak?“ využil Stach Baltazarovy zmatenosti.

„Já to nesmím říct.“

„Proč? Nikdo jiný než ty nesmí zabíjet přízraky?“

„To ne. Je to ale hrozně nebezpečné. A drahé.“

„Jak moc drahé?“

„Prostě na to nemáš.“ Baltazar skočil na koně. „Už toho mám dost. Naše dohoda neplatí. Jasný?“ Otočil koněm a vyrazil pryč. Branou projel dřív, než stačil Stach zareagovat a dát pokyn k zavření brány.

Bylo ticho. Stach sledoval bránu, Pačej s Trojanem Stacha.

„Trochu se to posralo,“ vzdychl Stach.

„No jo,“ souhlasil Pačej. „Ukaž nám ten přízrak, ať se podívám, za co jsi vyměnil můj a svůj život.“

„Tak pojďte nahoru,“ ukázal jim Stach rukou. „Já vám ho tam přivedu.“

Kentaro stál bez hnutí.

„Kdyby nebyl tak vyschlý, měl bych ho za nějakého kupce z dalekého východu,“ řekl Pačej.

„Vůbec nevypadá jako přízrak,“ souhlasil Trojan. „Je úplně jinačí.“

„Ty jsi někdy viděl přízrak?“ zeptal se Stach Trojana.

„Ne, neviděl. Ale mluvil jsem s hodně lidmi, kteří přízrak viděli.“

„Proč vypadáš jinak?“ obořil se Pačej na přízrak.

„Nevím,“ pokrčil rameny Kentaro. „Možná je to proto, že nezabíjím.“

Pačej se otočil s němou otázkou na Stacha.

„Prý to byl slavný bojovník. Ale teď odmítá vzít do ruky zbraň,“ odpověděl Stach.

„Proč?“

„Protože zabíjení slouží Temnému pánu, a já mu nechci sloužit,“ odpověděl Kentaro.

Lišek souhlasně kývl.

Stach otráveně vzdychl, ale už to nijak nekomentoval. Pačej nesouhlasně zavrtěl hlavou, ale také mlčel. Všichni si důkladně Kentara prohlíželi.

„Koukám, že jsi mu nechal ušít oblek podle poslední módy,“ přerušil ticho kníže.

„Nosil nějakej rubáš, kterej ještě sebral nějakému nemrtvému. Ne, že by mi to vadilo, ale smrděl plísní.“

Pačej vstal z křesla a obcházel Kentara dokola.

„Řekl ti Stach, co se před chvílí stalo?“ zeptal se.

Kentaro zavrtěl hlavou a podíval se na Stacha.

„Drobná nesrovnalost,“ zabručel Stach.

„Řád vrahů, který zabíjí každého z Dvanáctky. Máme… tedy, měli jsme s nimi dohodu. Nechají nás žít, ale my nikdy nepoklekneme před Temným pánem. A tady Stach vypověděl tuhle dohodu.“ Pačej ukázal rukou na Stacha. „Protože jeden z těch assassinů se tě chystal zabít.“

„Ale mě přece nemůže nikdo zabít,“ otočil se Kentaro na Stacha.

„Právě. Všichni víme, že přízrak není možno zabít. Jen Stach to nedokáže pochopit. Stach byl vždycky pomalejší v myšlení,“ vztekal se Pačej.

„Já si myslím, že ten assassin věděl, jak zabít přízrak,“ protestoval Stach.

„Opravdu? To by bylo vynikající,“ radoval se Kentaro.

„Proč?“

„Já bych si hrozně přál umřít.“

„No, tak to jsi mi moc nepomohl,“ zavrčel Stach.

„Takže poděkujeme Stachovi, že zase něco udělal po svým.“ Pačej si sedl do židle a natáhl se po sklenici s vínem.

„Není, doufám, z kašny?“ zeptal se opatrně.

„To bych do huby nevzal,“ odplivl si Stach.

Pačej se ještě jednou podezíravě podíval na sklenici a napil se.

„Kde je vévoda Albrecht?“ zeptal se.

„V posteli. Není mu dobře,“ odpověděl Stach.

Pačej zvedl překvapeně hlavu.

„Včera jsme zkoušeli jet za hranice. Opět se složil.“ Lišek vypadal zarmouceně a nešťastně.

„Tvoje léčba nezabírá?“ zeptal se Trojan Liška.

„Moc tomu nerozumím. Nevím, jak dlouho se drží jed v lidském těle.“

„Podle mě by měl být už zdráv.“

„Měl by být zdráv. Nechápu to, proč jed ještě nevyprchal. Přitom mám zprávy, že jedl a pil z kašny nejméně ze svých lidí.“

„Třeba má slabší žaludek. Ostatní rytíři jsou na tom prý mnohem lépe.“

„Někteří. Jiní odjeli, i když měli obrovské křeče a bolesti.“

„Nemůže jim někdo něco přimíchávat do jídla?“ podíval se Pačej podezřívavě na Stacha.

„Co čumíš na mě!“ rozzuřil se Stach. „Já budu nejradši, když vypadnou!“

„Ne. Jídlo jim kontroluju a pijí jen vodu,“ zastal se Lišek Stacha.

„Tak se tu budeš s tím Albrechtem ještě nějaký čas otravovat,“ mávl otráveně Pačej rukou směrem ke Stachovi. „Je škoda, že spí, chtěl jsem s ním mluvit o nějakých státnických záležitostech.“

„Tak ho vzbudíme. Stejně jsem ti chtěl ukázat tu novinku v rozbíjení hradeb.“

„Ten kouzelný prášek?“

„Jasně. Budeš čumět. Byl jsem úplně nadšenej, když jsem to viděl.“ Stach šlehl varovným pohledem směrem k Liškovi. „Je to novinka, která může úplně změnit styl bitev a válek. Malá železná trubka a můžeš s ní sestřelit tři rytíře dřív, než řeknou popel.“

Pačej se tvářil pochybovačně.

„A z čeho se to vyrábí?“ zeptal se.

„To je, bohužel, hrozně složitý,“ vzdychl Stach. „Těžko sehnatelné ingredience, kouzla, tři dny se musíš postit, žádnej alkohol, aby tvůj otrávený dech nezakalil substance.“

„A vyplatí se to vůbec?“

„To víš, investice jsou velké, ale věřím, že do toho také něco vložíš a přispěješ,“ vzdychal nešťastně Stach.

„No, nevím,“ přemýšlel Pačej.

„Slyšel jsem, že se to dělá z hoven a dřevěnýho uhlí,“ vložil se do hovoru Trojan.

„Tak smíchej hovno s popelem a zkus to zapálit, ty nedouku nedomrlej,“ osopil se na něj Stach. „Kdyby to bylo tak jednoduchý, tak to dělá každý. Jen za ukázku jsem musel zaplatit deset zlatých,“ žaloval Stach. „A to jen za ukázku,“ podíval se významně na Pačeje.

„Bude ti stačit pět?“ Pačej sáhl za opasek.

„Jsi přítel, tak ti slevím,“ sáhl Stach po mincích. „Lišku, připravíš to?“

„Nemám to hotové.“ Lišek si složil ruce na prsou.

„Ale vždyť to snad není tak…“ zarazil se Stach a po očku se podíval na Pačeje. „Je to složitý, ale jsi přeci expert. Nebo ne?“ Povytáhl nenápadně jeden zlaťák tak, aby to mohl vidět jen Lišek.

„Do týdne určitě.“

„A kdybych tě poprosil, abys to udělal dřív…“ Další zlaťák se trošku vysunul.

„Když si na tom máknu, tak snad za tři dny.“

„Tři dny nemůžu čekat,“ vzdychl Pačej. „Tak mi vrať ty peníze.“ Zavrtěl se netrpělivě na židli.

„Do hodiny by to nešlo?“ Stach povytáhl další peníz.

„Určitě ne. Ale možná…“ přemýšlel Lišek.

Stach zaskřípal zuby a popostrčil předposlední peníz nahoru.

„Teď jsem si vzpomněl, že mi vlastně trochu prachu zbylo od minule. Tak na jednu nebo dvě ukázky,“ lehce se ťukl Lišek do hlavy. „To máš radost, co?“ usmál se na Stacha.

„Jsem štěstím bez sebe,“ syčel Stach mezi zuby. „Tak to koukej připravit, kníže má naspěch.“

„Ale, Stachu, já jsem přece upír. Já nemůžu na sluníčko. Tak jestli nechceš nechat knížete čekat do večera, musíš to připravit sám. Já ti budu tady z okna radit.“

Stach vypadal, že se na Liška vrhne, ale potom si to rozmyslel.

„Nuž, dobrá,“ procedil mezi zuby, „připravím to. Jen mě napadlo, jestli se s tím dá vystřelit i stříbrná koule. Nebo dokonce i hrst stříbrných hřebů. To by přece mělo jít, ne?“ zeptal se Liška, když ho míjel.

„Na stříbro to rozhodně není,“ zbledl trošku Lišek. „Reakce prachu se stříbrem zničí jak černý prach, tak i stříbro, a dokonce i tu železnou rouru.“

„Rozhodně by se to vyplatilo vyzkoušet. Víš, co po světě běhá různých potvor, které můžeš zabít jen stříbrem? A představ si, že pokud by to šlo, nechám udělat z těch kusů stříbrných příborů, co tu mám po Albrechtovi, tisíce malých kuliček, ty nacpu do pytle a potom do tý roury. Teda, nechtěl bych být v kůži nějakého nemrtvého, když se tohle proti němu rozletí.“

„Stachu, to je nebezpečný. Mohla by nastat takzvaná řetězová reakce,“ varoval Lišek Stacha.

„Co to je?“

„Že tě někdo někde umlátí řetězem. Nějaký nemrtvý. V nějakým tichým koutku!“ vykřikl Lišek.

„Teda já se bavím!“ Pačej praštil prázdným pohárem o stůl, až to zadunělo. „Vlastně ne!“ Vstal z křesla. „Nebavím se a kazíte mi svojí hádkou náladu. Lišku, požádal bych tě, abys připravil všechno na to předvedení ty. Z toho důvodu, že se bojím svěřit Stachovi tuhle důležitou práci do rukou. Můžu se na tebe spolehnout?“

Lišek zmlkl. „Samozřejmě,“ řekl po chvilce a uraženě vykráčel z místnosti.

„Trojane, jdi s ním. Chci o tom vědět všechno, co půjde. A jak tak koukám, stejně se třeseš zvědavostí být u toho všeho, nemám pravdu?“

Trojan se mírně uklonil a vyběhl za Liškem.

„Stachu. Co to má znamenat?“ zeptal se Pačej Stacha, když osaměli.

„Trochu mě vytočil,“ omluvil se Stach.

Pačej vstal a došel ke dveřím. Otevřel je a podíval se ze schodů. „Myslíš, že nás může někdo slyšet?“ zeptal se.

„Možná jo.“

Pačej ztišil hlas. „Jak se ti to povedlo?“ zeptal se Stacha potichu.

„Myslíš Albrechta?“ zeptal se Stach.

„Ano.“

„Jídlo, to Lišek kontroluje. Ale voda, to je přece tekutina bez chuti a zápachu.“

„Ty jim ředíš vodu vodou z kašny?“

„Geniální, ne?“

„Vévoda musí v Bohemii zůstat co nejdéle,“ šeptal Pačej. „Čím déle bude jeho země bez pána, tím více problémů tam bude mít. A nebude mít čas vymýlet kraviny proti mně,“ reagoval Pačej na Stachův tázavý pohled.

Stach kývl. „Rozumím.“

Pačej se narovnal v křesle a nalil si víno. „Teď další státnické záležitosti,“ řekl už normálním hlasem.

Rokování se protáhlo dlouho do pozdních hodin. Po večeři jim Lišek provedl demonstraci nové zbraně, což Pačej, Trojan a i vévoda Albrecht přijali s rozporuplnými názory.

Poté se znovu debatovalo. Když si šel Stach lehnout, byla už půlnoc.

Sen XIV.

Když Stach otevřel oči, měl pořád špatnou náladu.

„Kde to jsem?“ zeptal se.

„No, kde? Ve snu.“

„Právě jsem se probudil.“

„Sen ve snu,“ usmál se muž. „Probuzení do sna. Není to hezké?“

Stach něco bručel.

„Bylo hezké, že ses mě zastal. Děkuji ti.“ Muž se mírně uklonil směrem ke Stachovi.

Stach se zamračeně díval do kraje. „Mám pocit, jako by mi vypadávaly zuby,“ brblal.

„Tvoje zuby drží pevně. Jen teď, jak spíš s otevřenými ústy, tak máš vyschlo v puse. Proto se ti zdá, že ti vypadávají zuby.“

„Aha. Tohle se mi už párkrát stalo. Ve snu,“ uklidnil se Stach.

Muž se usmál, dal ruce za záda a odcházel. Stach se rozhlédl. Seděl na rozlehlé louce plné včel a motýlů. Podíval se na nebe. Podle slunce a květů odhadoval, že se blíží začátek léta. Zvedl se a doběhl muže.

„Nikdy jsem neviděl tolik vlčích máků,“ ukázal okolo sebe.

Muž se zastavil a prohlížel si louku.

„Kde to jsme tentokrát?“ zeptal se Stach.

„Tuhle zemi neznáš. Jsme v Belgii. U Ypres.“

„Krásná země?“

„Krásná?“ otočil se muž na Stacha a v očích měl slzy. „Krásná?“ opakoval. „Tobě připadá krásná?“

„Ano.“

Muž se rozhlížel. „Ano,“ souhlasil po chvíli, „je krásná. Ale za jakou cenu? Víš, proč je tu tolik vlčích máků?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Stach.

„Protože už roky zuří jedna z největších válek na světě. Člověk zabíjí člověka. Pro nic, pro kousek země. A aby vyrostlo tolik vlčích máků, musí se země hluboko přeorat. A tahle země, Stachu, tahle země byla zoraná tolikrát. Ale ne pluhem. Zbraněmi. Zbraněmi, které používají něco, co jsi předváděl knížeti.“

„Kouzelný prach.“

„Ano. Ale je už jinačí. Mnohem účinnější.“

Stach se podíval pod nohy. Teprve teď si všiml úlomků kovů, kostí a drobných kousků látky u svých nohou.

„Tahle země je opravdu zoraná krví,“ vzdychl muž. „Za pár let se symbol máku stane symbolem všech padlých vojáků. A co myslíš? Zabrání to další válce?“

„Ne.“

„A proč ne? Proč ne?!“ zakřičel muž na Stacha.

„Protože pro muže je boj totéž, co pro ženu porod.“

Muž chvíli na Stacha beze slova zíral, a potom se sehnul k zemi. Nabral hrst hlíny a nechal ji proklouzávat mezi prsty. „Pro muže je boj totéž, co pro ženu porod,“ opakoval potichu. Potom sáhl druhou rukou do hromádky hlíny a vytáhl kovový knoflík. „A nakonec z vás, co chtějí bojovat, zbude jen tohle. Hromádka hlíny a prachu.“

„Prach jsi…“ začal Stach.

„A v prach se obrátíš,“ dopověděl muž a zvedl oči na Stacha. „Máš kvůli mně problém, viď?“

Stach pokýval hlavou. „S tím zabijákem? Ano. Myslí si, že jsme spolu spolčeni.“

„A nejsme?“

„Myslí si, že mě ovládáš. Chce mě zabít.“

„Kdyby tě chtěl zabít, už jsi dávno mrtvý.

„Vážně?“

„Ano. Jeden z jeho druhů je ti blíž, než si myslíš.“

„Takže mě nechce zabít?“

„Váhá. Sedí na cestě z Krudomu u ohně a přemýšlí. Možná by sis s ním měl promluvit.“ Muž hodil proti Stachovi zbytek hlíny, co držel v ruce.

Stach sebou cuknul a probudil se.

Chvíli seděl na posteli a přemýšlel. Potom došel k oknu a sledoval hvězdy. Svítat bude zanedlouho.

Rychle na sebe hodil jen prošívanici a k pasu si připjal Upalovač. Seběhl dolů a vběhl do konírny.

„Kam jdeš? Takhle v noci?“ uslyšel hlas.

Trhl sebou.

„Trojane. Co tu děláš ty?“

„Bude svítat. Čas modlitby.“

„Aha.“

„A kam jedeš ty?“

„Ten,“ zamával Stach rukou směrem ke stropu, „no, víš kdo, mi řekl, že ten assassin je za hranicí Proklaté země a přemýšlí, jestli nás zabít, nebo ne.“

Trojan se pátravě podíval Stachovi do tváře.

„To ti oznámil ve snu?“

„Jo.“ Stach hodil sedlo na koně a zapjal popruhy.

„A ty ho máš zabít?“

„Ne. Přemluvit.“

„Tak to potom ano,“ souhlasil Trojan. „Chceš nějaký doprovod?“ zeptal se Stacha.

„Raději ne,“ přemýšlel Stach.

Stach jel opatrně, jako ostatně vždy, když byl střízlivý, a tak dojel za hranici Proklaté země, když už začínalo svítat. U doutnajícího ohně rozeznal zahalenou ležící postavu. Dojel s koněm blíž.

„Baltazare?“ Seskočil z koně a strčil do postavy.

Nic. Sehnul se dolů.

„Co tu děláš, Stachu?“ ozvalo se za ním.

Stach strčil do postavy pod ním. Byly to jen smotaná deka a hromada slámy.

„To vždycky spíš mimo tábor?“ narovnal se.

„Ano.“

„Chci si s tebou promluvit.“

„Jak jsi věděl, že jsem tady?“

Stach zaváhal. „On mi to řekl. Ve snu,“ přiznal.

„Takže přiznáváš, že tě ovládá?“

„Ne. Nemyslím. Myslím, že ve mně vidí přítele.“

„A ty v něm?“

„Já také. Varoval mě, abych varoval knížete kvůli bitvě na Moravském poli.“

„A nedělal to proto, aby nepřišli o život další dva prokletí?“

„Vidíš, to mě nenapadlo.“ Stach se posadil k ohni a natáhl ruce.

Baltazar si sedl proti němu a sledovali plameny.

„Možná máš pravdu,“ řekl po dlouhé chvíli Stach.

„A možná ji nemám,“ odporoval Baltazar. „Dlouho jsem přemýšlel. A ve chvíli, kdy jsem se rozhodl tě nechat zabít, přijel jsi sem a já znovu váhám.“

Zase bylo ticho.

„Na co myslíš?“ zeptal se Baltazar Stacha.

„Snažím se přemýšlet, co bych dělal na tvém místě.“

„A co?“

„Asi bych nás zabil,“ přiznal Stach. „Mě i knížete.“

Baltazar znovu mlčel. „A co když tímhle udělám službu Temnému pánovi?“ pronesl zamyšleně.

„Ale, zase je tu riziko. Jsme pořád velký problém.“

„Ale co když opravdu děláme chybu tím, že zabíjíme prokleté?“ Baltazar se kousl do rtů.

„A co proroctví o hadu a slunci?“

Chvíli mlčeli a Baltazarovi zacukalo v koutcích.

„Teď to vypadá, jako kdybys mě přemlouval, abychom vás zabili, a já se ti to snažil rozmluvit.“

Stach lehce kývl. Zase mlčeli a sledovali oheň.

„Kentaro si přeje zemřít. Docela mu vadilo, že jsem ti v tom zabránil.“

Baltazar mírně kýval hlavou. „Tohle by ale nebyla smrt. To by bylo vyrvání jeho podstaty do úplné nicoty.“

„Nerozumím ti.“

„Ani já tomu moc nerozumím. Podle pověsti na dalekých ostrovech na východě existuje les. Je tak ponurý, že tam lidé chodí páchat sebevraždu.“

„Esence sebevrahů?“

Baltazar sebou mírně trhl. „Znáš to?“

„Ne. Nevím. Možná jsem to někde slyšel. Nevím. Jen mi to vyvstalo v hlavě.“

„Není to přímo esence. Ale v tom lese roste rostlina, mandragora. Není normální jako běžná rostlina, ale má stříbrné listy. Nebo jakoby postříbřené. Objevuje se jen v noci za úplňku. Říká se, že má kořeny tak hluboké, že dosahují až do řeky mrtvých.“

„Přízraky pijí z řeky mrtvých,“ řekl Stach.

„Pijí, protože jedině pán podsvětí se dostane k řece mrtvých. A jedině on jim dá přesně odměřenou dávku, která dostane přízrak na oba světy současně. A jedině spojení dvanácti přízraků dokáže vyvolat hada, který pohltí slunce.“

Stach pokýval hlavou.

„Kentaro říkal, že se nenapil moc. Proto v něm zůstalo něco lidského.“

„V tom to není. Je to v jeho duši. Kentaro, pokud vím, nepřešel pro mamon, touhu po věčném životě nebo pro cokoliv jiného. Přešel, protože chtěl zachránit svého syna. Tady udělal Temný pán malou chybu.“

„Takže, i když má Temný pán jedenáct přízraků, s Kentarem nemůže počítat?“

„Kentaro je přízrak. Je to klíč. Nezáleží, jestli klíč je tvůj přítel nebo nepřítel. V okamžiku, když budeš chtít otevřít pekelnou bránu, klíč použiješ, ať to klíč chce, nebo nechce.“

„Takže musí zemřít?“

Baltazar mlčel.

„On nezemře. Nejspíš si ho sama řeka mrtvých vtáhne do svých útrob. Rozplyne se v nicotě,“

„To bych nechtěl.“

Baltazar se odmlčel a přemýšlel.

„Je to velký riziko,“ řekl po chvilce. „Pořád jste ještě čtyři potenciální adepti na přízrak.“

„Jen tři.“

Baltazar překvapeně zvedl zrak. „Ty, Pačej, Odran a Zdebor.“

„Zdebor se utopil v brodu někde v Panonii. Alespoň to Odran tvrdil.“

„Ty jsi mluvil s Odranem? Kde je?“

Stach naštvaně sevřel ústa. „V nejbližší době se k nám připojí. Abys nás měl pohromadě. Ty a ten, kdo mě hlídá.“

Teď se trochu zarazil Baltazar. „Někdo tě hlídá?“ začal opatrně.

„Dobře jsi to nastrojil. Takhle blízko, blízko mě. Nečekal jsem to.“

„Je nejlepší,“ pokrčil Baltazar rameny. „Rozhodoval jsem se mezi tebou a knížetem Vlastislavem, ale potom jsem se rozhodl ji dát raději k tobě. Připadal jsi mi jako větší riziko. Mám ji odvolat?“

„Ne. Už jsem si zvykl a stejně bys tam dal někoho jinýho, a já musel tápat.“

Baltazar sevřel rty, jako před chvílí Stach. „Kde udělala chybu?“

„Ona ne. Ty jsi udělal chybu. Bez tebe bych na ni nepřišel. Ani bych o tom neuvažoval.“

„Rozumím. Tápal jsi, tak jsi to zkusil a já to přiznal. Hloupá chyba.“

„Zase vím, že jsi mě mohl opravdu oddělat, kdy jsi chtěl, a neudělal jsi to. To se cení.“

„Já sliby plním.“

„Tak co?“ natáhl Stach ruku. „Obnovíme dohodu? Dej mi esenci ze stříbrné mandragory a já ti slíbím, že pokud se bude blížit průser, použiju ji na Kentara.“

„Rozmyslím si to,“ sledoval Baltazar Stachovu ruku.

Stach ruku stáhl.

Povídali si ještě dlouho. Potom Baltazar nasedl na koně a odjel. Stach seděl u dohasínajícího ohně. Pak usnul. Když se probudil, stmívalo se. Na svůj hrad v Krudomu dojel až hodně pozdě.

Přivítal ho nervózní Trojan s Pačejem v podobné náladě. Uklidnil je vyprávěním a zprávou o obnovené dohodě. Poté popíjeli skoro do rána. Než si šel Stach lehnout, zastavil se ve sklepení.

„Kentaro, musím s tebou mluvit,“ opřel se Stach o studenou stěnu sklepa.

Kentaro zvedl oči od kůže.

„Jak to, že nespíš?“ zeptal se Stach.

„Jsem přízrak. Nespím. A on taky ne,“ ukázal na Liška. „Tak mu pomáhám čistit masku.“

Stach zvedl ret v úšklebku. „Tohle šití masek z lidské kůže,“ pronesl opovržlivě.

„Říká někdo, kdo ji nosil roky na sobě.“

„Ani mi to nepřipomínej,“ mávl rukou Stach. „Kentaro, říká ti něco esence sebevrahů?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Kentaro Renzo.

„Stříbrná mandragora. Les, kde na tebe padá tesknota, že se chceš zabít. Je to prý někde u vás. “

„Odkud to máš?“

„Mluvil jsem s Baltazarem a říkal, že by tě dokázal zabít esencí ze stříbrné mandragory. Je to rostlina, která roste někde v nějakém lese na východě. Její kořeny se dotýkají řeky mrtvých.“

„Aokigahara?“ zeptal se Kentaro.

„Nevím. Neříkal mi název.“

„Les sebevrahů je kousek od nového sídelního města našeho císaře.“

„To by mohlo být ono.“

„Ale nebyl jsem doma tak pět set let, tak tyhle novinky neznám.“

„Aha. No, alespoň znám místo. Kdybych ráno vyjel, za jak dlouho myslíš, že se tam dostanu?“

„Nevím, tak jedenáct, možná dvanáct.“

„Dní?“

„Ne, měsíců.“

„A kurva. Tak to bude asi hodně drahý,“ zamyslel se Stach. „A já si připravil dva stříbrný jako za normální jed.“

„To bude hodně drahé,“ souhlasil Kentaro.

„Lišku?“ zeptal se Stach Liška. „Nevšiml sis na Černici něčeho divnýho?“

„Jo,“ souhlasil Lišek, „nejí maso.“

„Tak tohle jsem zrovna nemyslel,“ zavrčel Stach. „Kentaro, zopakuj mi ten název lesa.“

Kentaro zopakoval a Stach si to napsal na kus vydělané lidské kůže.

Kapitola devatenáctá – Černice (15. 7. 1403)

„Ty,“ dloubl v noci Stach do Černice.

„No?“ zabručela ospale.

„Zabila bys mě, kdyby ti to Baltazar poručil?“ zeptal se Stach opatrně.

Chvíli přemýšlela. „Jo,“ řekla.

„Jako vážně? Po tom všem, co jsme spolu prožili?“ nechápal Stach.

„Je to můj táta. A já svý rodiče poslouchám,“ převalila se na druhý bok.

„Tak to je jiná.“ Stach si lehl na záda a sledoval strop.

Pomalu svítalo.

„Víš, co mi vrtá hlavou?“ dloubl znovu Stach do Černice.

„No?“ zvedla se na lokti.

„Ta moucha na stropě. Jak se tam udrží a nespadne dolů.“

Otráveně se podívala na strop. „To není moucha, to je pavouk.“ Znovu se zabořila do polštáře.

„Aha. A jakej je v tom rozdíl?“

„Můj pane. Už mě nech spát, nebo tě zabiju, i když mi táta k tomu ještě nedal svolení. Jasný?!“ vyštěkla vztekle.

„No. Jasný,“ zabručel překvapeně.

„A není to náhodou velkej komár?“ zeptal se po chvilce.

Zaúpěla a zakryla si uši polštářem.

Ráno u snídaně pustil Stach přemítání o hmyzu z hlavy. Byl příjemně odpočatý, zatímco Černice vypadala dost nakvašeně.

„Mám ti vyřídit, že s tebou chce mluvit. V hospodě v Týnci,“ řekla otráveně.

„Táta?“

„Jo,“ zívla.

„Čí táta?“ zeptala se Dobrava, která právě donesla Stachovi druhou snídani.

„To neřeš. Dneska s ním spíš ty, jasný?“ ukázala na Stacha.

„Ráda,“ usmála se Dobrava.

„A počítej s tím, že tě ráno bude budit nemístnýma hloupýma otázkama.“

„Pokud u něj spím já, spí jak zabitej až do rána. Na hloupé myšlenky nemá sílu.“ Mrkla šibalsky na Stacha. „Prostě kdo umí, ten umí.“ Zatřásla vesele sukní a vyběhla ven.

„Jo. Tak jsem na hovno v posteli,“ zavrčela otráveně Černice.

„Jak ti dává zprávy?“ zajímal se Stach.

Černice se po něm podívala ospalýma očima. „Vem si hodně peněz,“ zavrčela a odešla za Dobravou.

„Neříkal kolik?“ zavolal za ní Stach.

„Hodně.“

Hospod v Týnci bylo několik, ale Stach šel najisto do té na náměstí. Baltazar seděl v koutku u malého stolu.

„Došly ti peníze?“ zeptal se Stach Baltazara a usadil se naproti němu.

„Tak nějak,“ usmál se Baltazar.

Stach ukázal hospodskému dva prsty.

„Tak co?“ zeptal se Baltazara. „Prý jsem si měl vzít hodně peněz. Předpokládám, že chceš uzavřít obchod.“

„Chci. Rozhodli jsme se, že ti kapku esence prodáme.“

„Stačí to na přízrak?“

„Nevím,“ pokrčil Baltazar rameny. „Ještě nebyla možnost to vyzkoušet.“

„Aha. A kolik?“

„Sto.“

„Zlatých?“

Baltazar kývl.

„Myslel jsem tak pět, deset,“ šklebil se Stach.

„Sto.“

Stach se zoufale rozhlédl po hospodě, jako by tam hledal pomoc. „Kdybych nedělal problémy, zabili byste ho zadarmo.“

„To jo.

„Padesát,“ navrhl Stach.

„Sto. Poslední slovo, nebo se zvednu a odejdu a nechám tě tu s nezaplacenou útratou.“

„Měl jsi toho hodně?“

„Dost.“

„Tak sto.“ Stach sáhl do brašny. „Nevím, jestli tam budu mít tolik.“

„Dvacet máš zašitých v opasku, kdyby ti chybělo,“ ukázal Baltazar bradou na Stachův opasek.

„Máš pěkně vlezlou dcerušku.“ Stach si sáhl překvapeně k pasu.

„A tos nepoznal celou moji rodinu.“

„Doufám, že mě ta pocta mine.“ Stach položil na stůl několik malých pytlíčků.

„V to doufej,“ pousmál se Baltazar.

„A ta esence?“

Baltazar podal Stachovi malinkatou lahvičku.

Stach se na ni podíval přes svíčku.

„Je pravá?“

„Chceš si to vyzkoušet?“

Stach se podíval po hospodě. Na zemi se tam válelo pár ožralů.

„Chci,“ kývl. „Máš něco hodně špičatýho?“

Baltazar kývl a vytáhl z rukávu malou jehlu.

„Tahle jediná snad není otrávená,“ přemýšlel. „Používám ji, když se mi něco roztrhne.“ Jemně odšpuntoval lahvičku a zabořil jehlu do esence sebevrahů.

„Tak teď už je otrávená i tahle.“ Stach vytáhl měďák a nastavil ho jednomu opilci před oči.

„Za co?“ zvedl se ožrala.

Stach mu ukázal místo a ožrala si přisedl. „Tady přítel prodává jehly a špendlíky. A tvrdí, že jsou to nejostřejší jehly na světě. Já tvrdím, že je tupá. Můžu zkusit jenom na tvým rukávu. Jak vidíš, já mám brnění a jeho kabát,“ ukázal Stach na Baltazara, „propíchne jen pořádná dratev.“

„Jasně, brácho. V poho.“ Opilec nastavil dlaň.

Stach mu do ní vtiskl měďák a chytil ožralu za rukáv.

„Zkusím to na více místech.“ Vzal opatrně od Baltazara jehlu.

„Jo,“ souhlasil ožrala.

Stach ho lehce píchl do předloktí.

„Jsem to ale nemehlo,“ vzdychl.

„Ty jsi pěknej čurák!“ vyštěkl ožrala a chytil se za zápěstí. „Zkoušej si jehlu na svým pták…“ nedopověděl.

Během mrknutí oka se jeho obličej svraštěl a seschnul, jako by najednou zestárl o stovky let. Než se nadechli, rozpadl se v prach, jen jeho prázdné oblečení se sesulo na zem.

„Je na druhém břehu řeky mrtvých. A asi ani neví, jak se tam dostal,“ nuceně se zasmál Stach.

Nikdo v hospodě si ničeho ani nevšiml, nebo to alespoň pro svoji bezpečnost předstíral, a Stach odkopl zavšivené hadry do rohu.

„Jak moc je těžké sehnat esenci smrti z Aokigahary?“ zeptal se Baltazara.

„Stachu, překvapuješ. Odkud to víš?“ podivil se Baltazar.

Stach jen významně pokrčil rameny. „Nejsem tak hloupej, jak vypadám.“

„Ptáš se, jak moc je těžké sehnat esenci sebevrahů?“ Baltazar se odmlčel a přemýšlel. Potom se nadechl a začal.

„V daleké ostrovní zemi Nipon, na úpatí posvátné hory Fudži, blízko jednoho z pěti jezer na cestě mezi Edem a Jokohamou, leží les sebevrahů. To už nejspíš víš. Zde již vlastní rukou zemřelo tolik lidí, že místní vládce dal toto místo hlídat speciální jednotkou samurajů. Takže, pokud se ti podaří překonat obrovskou vzdálenost až na druhý konec světa, přeplavit se na ostrovy, které jsou všem cizincům nepřátelsky nakloněné, nějakým kouzlem se dostat přes stovky bojovníků do lesa, kde vládnou duše sebevrahů, potom můžeš za měsíční noci objevit ďáblovo jablíčko zvláštního tvaru a odstínu, která roste jen na tom místě a nikde jinde.“

„Mandragoru?“

„Ano. Ale ne tu naši. Tahle je jiná. Její listy svítí v měsíčním světle stříbrem a její květ je černý jako voda z řeky smrti.“

„Tahle mandragora dokáže zabít přízrak?“

„Zabít přízrak?“ zasmál se Baltazar skřípavým smíchem. „Tohle nezabíjí. To je sama řeka mrtvých. Pokud se jen malá kapka dostane do krve kohokoliv, pokud se snad jen dotkne nechráněného těla, okamžitě ho přenese na druhý břeh života. Proti tomu není obrany. Z postiženého zmizí všechna esence života, během chvilky se z něj stane vysušená mumie stará tisíce let, jak jsi mohl před pár okamžiky vidět na vlastní oči.“

„Takže, ty mi chceš říct, že jsi jel takovou dálku, překonal tisíce protivenství a přemohl stráže, a to vše kvůli téhle kapce?“ zašklebil se nevěřícně Stach.

„Ne,“ usmál se Baltazar, „tohle jsem normálně koupil.“

„Koupil?“

„Jasně, koupil. Od císaře. Je to jeden z příjmů, které doplňují císařskou pokladnici.“

Stach se podíval na lahvičku ve své ruce a na několik pytlíků se zlaťáky na stole před Baltazarem.

„A jak se k císaři dostanu?“ zeptal se s nenápadným úsměvem.

„To máš těžký, Stachu,“ zasmál se Baltazar Stachovi do obličeje. „Takže, nejdřív musíš překonat obrovskou vzdálenost až na druhý konec světa, přeplavit se na ostrovy, které jsou všem cizincům nepřátelsky nakloněné, nějakým kouzlem se dostat přes stovky bojovníků k císaři, který s cizinci nemluví, a pokud císař bude mít dobrou náladu, tak neskončíš napíchnutý na kopí, rozsekaný, ukřižovaný nebo zaživa uvařený v kotli, ale možná ti pár kapek prodá. A počítej s tím, že ta cesta se ti rozhodně nevyplatí.“

„No jo,“ vzdychl Stach, „já nikdy na obchodování nebyl.“

„Naopak. Myslím, že jsi udělal právě nejlepší obchod svého života.“

„To mi tehdy ten koňský handlíř říkal taky, když mi prodal slepého koně,“ bručel Stach. „Prý není slepý. Je odvážný. Nevidí nebezpečí, tak se nebude bát. A já idiot ho koupil.“

„A jak to dopadlo“

„Mno, jak. Odvážně jsme skončili ve zdi prvního statku.“

„Takže sis to s tím handlířem vyřídil.“

„Ne, Baltazare. Za hlupáka jsem tam byl já, ne on. V okamžiku, kdy jsem mu dal peníze za koně, už jsem ho nikdy neviděl. A že jsem se snažil ho najít. To mi věř.“

„Tak, u mě se nemusíš bát, že mě nenajdeš,“ šklebil se Baltazar. „Protože ti budu stále nablízku.“

„No, toho se taky bojím.“ Stach zastrčil lahvičku opatrně do váčku u opasku a pozvedl dva panáky kořalky, kterou jim donesl hostinský.

„Tak ať nám to funguje,“ pronesl Stach přípitek.

„Funguje to. Viděl jsi to na tom ožralovi.“

„Teď jsem nemyslel ten jed,“ vzdychl Stach.

„Ach jo. Já ten váš humor pořád nedokážu vychytat,“ vzdychl Baltazar a připil si.

Stach přespal v hospodě a vrátil se druhý den pořád ještě trochu společensky unaven.

„Jak dopadlo setkání s Baltazarem? Máš jed sebevrahů?“ zeptal se ho Lišek.

„Tady se opravdu nic neutají,“ zavrtěl Stach nevěřícně hlavou, sedl si ke stolu a položil na stůl malou lahvičku.

Lišek a Kentaro přistoupili blíže a sledovali lahvičku na stole.

„Moc toho tam není,“ konstatoval Lišek.

„To se pije?“ zeptal se Kentaro.

„Nevím. Ale myslím, že se to nemá pít. Že se to musí dostat do těla nějak jinak.“

„To je pravda,“ souhlasil Kentaro. „Protože v tom poháru, co jsem kdysi vypil, toho bylo mnohem více.“

„Takže asi nějak nalít do otevřené rány.“

„A to máš pro mě?“ zajímal se Kentaro.

„Ne, Kentaro. Já vím, že si přeješ zemřít, a vím, že tvá víra tvrdí, že se znovu narodíš, ale tohle tě prý odnese přímo někam za hranice nebytí.“

Kentaro přemýšlel. „Ale i tak bych to bral.“

„A jak to do tebe dostanu? Když se ti rána zahojí dřív, než to do ní stihnu kápnout?“

Všichni přemýšleli.

„A pomazat tím ostří?“

„Možná. Ale jak víš, že se to na něm udrží? A jestli se toho většina nesetře, když bodneš, a nezůstane mimo ránu?“

„Nějaký dutý předmět.“

„Zkoušel jsem to na jednom ožralovi. Namočil jsem do tý esence jehlu.“

„A?“

„Teda, takhle rychle odejít mezi stíny jsem ještě nikdy nikoho neviděl. Nezůstala z něj ani kostička.“

Lišek se nahnul víc nad stůl a sledoval lahvičku.

„Je tam toho opravdu jenom kapka. Dá se to naředit?“

„A čím?“

„To ses měl zeptat.“

„To měl.“

Znovu zkoumali lahvičku.

„Dole v Itálii jsou na to experti. Tam se zabíjí jedem jak na běžícím pásu. Mohli by ti poradit, jak dostat jed do těla tady přízraku,“ ukázal na Kentara.

„A kdo ti řekl, že to chci na něj?“

„O jiným přízraku nevím...“ zarazil se Lišek. „Ty chceš vyzvat na souboj přízrak?“ zeptal se.

„Jasně.“

„Hroznatu?“

„Přesně toho. Přesně na toho mám největší pifku.“

„Já si myslel celou dobu, že to máš pro mě. Nejsi vůbec přítel,“ rozčílil se Kentaro a bouchl za sebou dveřmi.

„Být to ženská, řeknu, že má krámy,“ zavrtěl Stach nevěřícně hlavou.

„Tak se nediv. Tolik se na tu smrt těší. Vkládá do tebe velké naděje.“ Lišek se podíval s vyčítavě na Stacha.

„Nemůžu přece zabít každýho. Tolik peněz nemám,“ rozhodil Stach rukama.

„Ale u něho bys mohl udělat výjimku.“

„Dobře, dobře, pokud to vyjde s Hroznatou, další dávku koupím pro Kentara,“ zalhal Stach.

Sen XV.

„Proč jsi mi poslal to prostěradlo? S tím křížem?“ zeptal se Stach.

Procházeli po cestě z pevných kamenných kvádrů.

„Já?“ překvapeně zvedl muž hlavu. „Nic jsem ti neposlal. Nezasahuju do světa. Můj úkol je jen požádat k přestoupení Proklatou dvanáctku. Jediný úkol, který mám.“

„Jednou za sto let musíš požádat dvanáct prokletých, aby přestoupili?“ zastavil se překvapeně Stach.

„Ano.“

„No, to máš docela nudnou práci.“

„To mám.“

Stach se teprve teď trochu rozhlédl. „Takových křížů,“ vzdychl překvapeně. „Na co to je?“

„Otroci. Vzbouřili se a byli poraženi. Takhle skončili ti, co byli zajati.“

Stach přišel blíž a prohlížel si na kříži ostatky člověka, který tam visel. „Už ho tam moc nezbylo,“ konstatoval.

„Za pár dní to sundají.“

„Takhle plýtvat dřevem na otroky,“ nechápal Stach. „Proč je normálně neubičovali?“

„Udělali to jako odstrašující příklad.“

„A to je v jakém světě? V tom tvém, nebo v tom mém?“

„Tohle se stalo v obou.“

„Už si vzpomínám. Spartakus?“

„Ano.“

„Trojan o tom kdysi vyprávěl.“

„Proč ses zeptal, jestli je to v tom tvém, nebo mém světě?“ zajímal se muž.

„Ukazuješ mi stále věci z jiného světa, který je podobný mému. Ale tam jsi bohem.“

„Je to nejbližší svět. Nejpodobnější.“

„A v tom světě jsi odmítl nabídku?“

„Ano.“

Chvíli kráčeli po cestě. Stach občas mávl rukou, aby vyplašil mrchožrouty sedící na ramenech křížů.

„A jsem v tom dalším světě i já?“ zeptal se.

„Jsi. Ale jiný.“

„Jsem bohatý?“

„Ne. Jsi jiný.“

„Jsem chudý? Jsem alespoň rytíř? Nejsem snad sedlák?“

„Stachu, unavuješ mě. O takovýto hovor jsem nestál,“ mávl muž rukama a Stach se probudil.

Ráno Stach bloumal po dvoře a potom zašel do sklepení, aby zkontroloval zásoby vína. Měl pocit, že mu nějak podezřele mizí nejlepší víno z kořisti po Albrechtovi. Když tak seděl a popíjel o samotě, padl mu zrak na dva kusy dřeva pohozené v koutě. Vzal je a zjistil, že jsou sbité do podoby kříže. Jak je tak prohlížel, měl najednou pocit, že na nich vidí přibitou postavu.

„Ty se musíš hodně nudit, co?“ zabručel pobaveně.

Dopil víno a odnesl kříž k sobě do ložnice. Položil ho vedle plátna.

Za tři dny přijel Trojan a první, co viděl, byl ten kříž.

„Stachu?“ začal opatrně.

„Ne. Nejsem v jeho moci,“ odsekl Stach. „On mi jen chce něco říct, ale nesmí.“

Trojan přemýšlel. „Proč nesmí?“ nechápal.

„Nevím. Něco mi naznačuje. To plátno a ten kříž se tu neobjevily náhodou. Něco naznačuje.“

Trojan si vzal židli a sledovali kříž a plátno. Společně seděli asi hodinu, a na nic nedokázali přijít.

„Ten kříž chápu,“ mudroval Trojan, „ale tomu plátnu nerozumím. Viděl jsi ho v tom snu?“

„Ne.“

„Ani něco podobného?“

„Ne. Myslím, že ne.“ Stach se narovnal. „Vlastně ano. Tu noc jsem se ho ptal. Na něco. Nevím, na co. Na bojovníky. A on mi ukázal… Ano. Ukázal mi bojovníky, kteří za něj bojují. Dobyli město, kde zemřel. Kde ho ukřižovali. Poutníci, ochránci. Něco takového tam bylo. Ten kříž ale byl jiný.“

„Jaký?“

„Rudý. A nebylo to plátno. Byl to plášť. Ano. Ten plášť měli ti bojovníci na sobě.“

„Ale proč ti je ukázal? Neříkal něco?“

„Určitě,“ vraštil Stach čelo, jak se snažil vzpomenout. „Říkal… říkal, že tihle bojovníci cestovali roky, než se sem dostali. Umírali hladem a žízní. Ano, takhle to řekl. Zubožení a vyčerpaní dorazili k městu. Ale město bylo opevněné a dobře chráněné. Přesto ho dobyli, protože měli něco, co jim pomohlo je dobýt. Ale nemůžu si vzpomenout. Nemůžu si vzpomenout, co měli. Něco, co prý dokáže zázraky.“

Trojan vstal, došel k oknu a zadíval se směrem k Práhu. „Víru měli, Stachu. Víru.“

Stach si stoupl vedle Trojana a sledovali obzor.

„Myslíš, že tihle rytíři by dokázali dobýt Temné město?“

„Nemyslím, že by už cokoliv dokázalo prorazit bránu do pekel.“

„Tak proč mi to ukazuje?“

„Nevím,“ vzdychl Trojan. „Nikdy nepostavíme dost silné vojsko proti Temnému pánu. Kníže Vlastislav objíždí s bandou otrhanců okolní země, ale bez úspěchu. Je knížetem bez knížectví, vojevůdcem bez vojska. Tragická postava.“

Stach se překvapeně podíval na Trojana. „Nečekal jsem, že to řekneš,“ přiznal.

„My dva si přece nemusíme nic nalhávat. Všichni předstíráme, že budeme bojovat, ale všichni víme, že je to beznadějné. Ďábel na nás dělá dlouhý nos ze svých nezničitelných hradeb.“

„Přesto se ale nevzdáváme,“ ujišťoval se Stach.

„Ne. Je nás pár, kteří bojujeme. Ani nevíš, jak je ti kníže Vlastislav vděčný za tvoji pomoc. Ale nikdy ti to neřekne.“

„Já vím.“

„Jsi asi jeho jediný přítel, kterému opravdu věří.“

„Já musím. Protože, jak to kdysi řekl vévoda Albrecht, jsem s ním svázán prokletím Dvanáctky. Pokud zemře on, nemá můj život cenu zlámaného měďáku.“

Trojan se usmál. „To je pravda. Co ten jed na přízrak?“ zeptal se.

Stach zavřel oči a v duchu se uklidňoval. „Odkud to víš?“ zeptal se otráveně.

„Nějak se mi to náhodou doneslo. Kdy ho hodláš vyzkoušet?“

„Nevím, jak ho dostat do přízraku. Myslel jsem, že ho kápnu na špičku dýky, ale nevím, jestli se dostane hluboko a nesetře se hned na kůži. Mám ho jen malou kapku.“

„A stál hodně peněz. To vím,“ kývl Trojan.

„Rána se po vytažení dýky okamžitě zacelí. Nezůstane ani jizvička.“

„Potřebuješ něco, co dostane do rány jed ve chvíli, kdy dýka nebo meč je ještě v ráně.“

„Ano.“

„Existují dýky, které mohou vystřelit otrávenou jehlu do rány.“

„Něco jsem už o tom slyšel. Ale nevím, jak to má vypadat, a nevím, jak to udělat. Mám jen jeden pokus.“

„Nerozumím,“ zavrtěl Trojan hlavou. „Můžeš to přece na Kentarovi zkusit několikrát, než dáš na jehlu v dýce ten jed.“

„A co když si to Kentaro rozmyslí?“

„Chápu. Prostě chceš jen jednu ránu,“ pochopil Trojan. „Možná bych věděl o někom, kdo dokáže takovou dýku vyrobit.“

„V Itálii?“

„Ne. V helvétských horách. Říká se mu Hodinář.“

„Hodinář? Co to je za divnou profesi?“

„Člověk, co vyrábí hodiny.“

„Děkuju za vysvětlení. A co jsou to ty hodiny?“

„Takový stroje na měření času.“

„Hodiny. No, to jsou mi zase novoty. Když chci vědět, kolik je hodin, tak se mrknu na slunce.“

„A v noci?“

„Na hvězdy.“

„A když je zataženo?“

„Tak to přece nepolezu ven.“

„Tak tenhle člověk dělá takový strojky, které ti ukážou čas i v noci, když je zataženo.“

„Další novinka, která se neujme. K čemu je nutný v noci vědět, kolik je hodin? No, k čemu?“ rozhazoval Stach rukama.

„V každém případě tenhle hodinář dělá i různé mechanické hračky. Nebo nože, které se dají zalomit a schovat do rukojeti.“

„Nůž, který se schová do rukojeti? Další hloupost, která nebude nikoho zajímat.“

„To je jedno. Prostě, pokud někdo dokáže udělat takovou dýku, tak jedině on.“

„Takže mě čeká cesta do helvétských hor,“ brblal Stach.

„Výborně. Dám ti několik dopisů, které cestou předáš různým lidem,“ zaradoval se Trojan. „A ne, že to poděláš jako minule v Panonii.“

Kapitola dvacátá – Hodinář (21. 7. 1403)

Jedno ráno, vybaven několika dopisy od Trojana, zásobou jídla a pití a pravých neořezaných mincí, vyrazil Stach na cestu za jedním z nejlepších mechaniků na celém placatém světě.

S cestováním neměl Stach problémy. Jako potulný rytíř navštěvoval slavnosti a turnaje po celém světě a jeden čas nebylo ve známém světě hospody, kam by neměl zakázaný vstup.

Přesto toho moc o zemi Helvétů nevěděl. Jen to, že před pár desítkami let porazili vévodu panonského. A že je to kraj plný hor, lupičů a divokých kmenů. Takže opravdu nic nového.

Bohemii projel po okraji Proklaté země a s několika kupci zamířil na jih. Cesta ubíhala v klidu.

Několik dní si odpočinul v Lentii, která byla nedávno přejmenována na Linze. Potom dojel docela rychle do města jménem Juvavum (dnešní Salzburg, pzn. aut.). Minul Vaduz, kde v místním hradě předal dopisy od Trojana, a pokračoval dál. Nutno říci, že všude byl přijímán s úctou a zvědavostí.

Stach nebyl špatný vypravěč, dokázal držet krok v konzumaci jídla a pití, a když se někde strhla nějaká rvačka, rozhodně nezůstával stranou. Navíc ho hodně rytířů a šlechticů znalo ještě z dob, kdy se pořádaly různé zápasy, a tak měl všude dveře otevřené. Další věc, která místní zajímala, byla samozřejmě Proklatá země, válka s Albrechtem, a dokonce i o Stachově hrdinském zničení tlupy zbojníků u Gruntu se zde vědělo. Takže Stach cestou rozhodně nestrádal, naopak, obtěžkán dary se konečně blížil k místu zvanému Clarona, později přejmenovanému na Glarus, město v údolí Linth.

Ještě než ale vyjel z hor, stala se mu drobná příhoda. Začalo to varováním od místního majitele hradu a několika přilehlých vesnic. Stach už si jeho jméno nepamatoval. Věděl jen, že spolu vypili hodně piva a kořalky, a potom měli delší hovor v místní hospodě, kam Stacha pozval, protože měl doma nedůtklivou ženu, která neměla pochopení.

„Víš, Stáchu,“ povídal ten rytíř a protahoval Stachovo jméno, „víš, Stáchu, já vám tak trochu závidím. Ale jen trochu.“ Nahnul se nad vědro a chvíli zvracel. Stach zatím decentně čekal.

„A co nám závidíš?“ zeptal se, když si rytíř konečně utřel uslzené oči a napil se znovu piva.

„Že se u vás něco děje. Bojujete s peklem, porazili jste toho vévodu…“

„Ale toho jste porazili také. Teda jeho otce. Nebo děda?“ skočil mu Stach do řeči.

„To byl jeho dědek. Ale to už je dávno. Ale teď nic. Sedíme tu na prdeli a koušeme se nudou. To u vás se aspoň něco děje,“ sklonil hlavu.

Stach čekal, ale starý rytíř usnul. Stach se napil a zamračeně sledoval rytířův poloprázdný váček s mincemi, ležící na stole. Rozhodoval se, jestli ho nemá vzít k sobě, aby ho nikdo rytíři nezcizil.

Ve chvíli, kdy se pro něj natahoval, se rytíř probral.

„Tak, Stáchu,“ pokračoval rytíř v přerušené debatě, „u vás se něco děje.“

„Ale není problém. Kníže Vlastislav potřebuje rytíře, kteří s ním vyjedou proti ďáblovu městu.“ Stach stáhl nenápadně ruku od sáčku.

Rytíř rychle strčil hlavu znovu do škopku.

„Víš, Stáchu,“ začal, když ji vytáhl, „na rovinu. Nemyslím si, že váš kníže někdy vyjede proti Práhu.“

„To si piš, že vyjede,“ praštil Stach lehce pěstí do stolu.

„Ale nevyjede. Protože on není idiot. Bude dělat, že se chystá, objíždět okolní země a dělat, že se angažuje, ale, na rovinu, Černé město je nedobytné. To víme přeci, Stáchu, oba.“

Stach zaskřípal zubama, ale nekomentoval to.

„Víš, Stáchu,“ začal znovu rytíř, „já nepopírám že jste hrdinný národ. Že jste to nevzdali. O meči vašeho knížete, o meči přízraků, se všude mluví. Váš kníže je hrdina. Celou noc a den bojoval s přízrakem. Stokrát ho probodl a stokrát přízrak ožil. Až nakonec váš kníže pochopil, že přízrak zabít nedokáže, tak mu usekl ruku s mečem a meč sebral. Tehdy se ten pekelný pohůnek s kvílením odplížil do své nory a tam si lízal rány.“

„Jo, také jsem to tak slyšel,“ bručel Stach a rychle se chopil piva.

„To všechno vím. Ale, Stáchu,“ napil se znovu rytíř piva a čekal. „Ale, Stáchu,“ pokračoval, když se pivo tentokrát nevrátilo zpátky. „Tohle je zbytečný. Chápeš…“ zamumlal. „Zbytečný.“ A položil hlavu na desku stolu.

Stach nechápal, ale neřešil to. Věděl, že rytíř je namol, a sám už také začínal pociťovat tu hromadu piva, co do sebe nalili.

„Ještě kořalku?“ přitočila se k němu jedna z dívek.

„Jo,“ plácl ji Stach mírně po zadku.

Dívka mu dolila a Stach se chytil kalíšku.

„Prý jedete do Clarony?“ zeptala se kráska.

„Jo.“

„A co tam hledáte, rytíři?“

„Hodináře.“

„Kdo to je?“

„Člověk, který vyrábí stroje na měření času.“

„A k čemu jsou takové stroje?“

„Měří čas.“

„To chápu. Ale k čemu je někomu změřený čas?“

„To nevím.“

„Tak proč tam jedete?“

„Potřebuju si od něj nechat udělat dýku, která střelí do rány jed.“

Dívka mlčela.

„Zajímá tě, proč potřebuju dýku, která vstříkne do rány jed, že?“

Lehce kývla.

„Ty víš, že pocházím ze země, kterou ovládá ďábel.“

„Ano,“ kývla.

„A ten ďábel má jedenáct pomocníků, kteří nejdou zabít.“

„Ty přízraky?“

„Ano. A tak jsem se rozhodl, že zkusíme ten přízrak zabít tím, že mu do rány bodneme jed. Dýkou. Protože jinak není možný ho do něj dostat.“

„A co otrávený šíp?“ zeptala se.

Stach chvíli přemýšlel. „To nás nenapadlo,“ přiznal. Chvíli bylo ticho. „No, když už jsem skoro na konci cesty, tak už se vracet nebudu,“ rozhodl se Stach.

„Tady je v horách taky jeden přízrak,“ začala opatrně dívka.

„Vážně?“ překvapeně zvedl Stach hlavu. „Kde?“

„Musíte se vrátit na to rozcestí. A když se dáte tou cestou doprava, tak na něj narazíte.“

„A co tam dělá?“

„Přepadává pocestný.“

„Přepadává pocestný? To mi na přízrak moc nesedí.“

„Je to přízrak. Nemůže umřít.“

„To bude nějaký zombík.“

„Není to nemrtvý. Jí a pije jako normální člověk. Ale je nesmrtelný.“

„Přízraky nejedí a nepijou. To ti můžu zaručit. Mám jednoho u sebe na hradě.“

„Ty máš, Stáchu, na hradě přízrak?“ zvedl rytíř hlavu ze stolu.

„Jo. Ale přeběhlíka. Nechce sloužit pod Temným pánem.“

Oba na Stacha zírali s obdivem.

„Tenhle přízrak jí a pije,“ opakovala znovu dívka. „Shromáždil okolo sebe několik místních sedláků a dělají přepady. Všichni se jich bojí.“

Rytíř upřel na Stacha krví podlité pomněnkové oči. „Ty, Stáchu, ty jsi přece přemohl tlupu loupežníků. Je to tak?“

„To jo,“ zaváhal Stach.

„No tak, vidíš. Tady máš další možnost dělat hrdinské činy.“

„Ale já mám práci.“

„Jak myslíš. Ale pokud je ten jed v dýce na přízrak, můžeš to na tomhle vyzkoušet.“

„Dobrý nápad. Tak, až se budu vracet,“ lehce se ušklíbl Stach.

„Slibuješ mi to,“ napřáhl rytíř ruku.

Stachovi se nechtělo, ale neměl jinou možnost. Se zjevným znechucením podal rytíři ruku.

„Neslibuju ti to, rytíři,“ vyhýbal se slibu Stach. „Protože nevím, co se mi vše ještě na cestě přihodí, ale budu se snažit se vrátit, a to, čemu říkáte přízrak, zneškodnit.“

„Já věřím, že se vrátíš. Protože jinou cestu zpátky nemáš. Leda, že bys to chtěl do své země vzít oklikou a prodloužit si cestu o dvanáct dní,“ šklebil se rytíř.

Stach měl sto chutí vrazit sevřenou pěst do toho šklebícího se obličeje, ale věděl, že tohle by mu moc nepomohlo. Místo toho pevně sevřel rytířovu napřaženou ruku.

„Jak jsem řekl,“ opakoval, „pokusím se.

V Claroně se Stach celkem lehce doptal na místního podivína, který vyrábí různé nepotřebné věci. Projel městem a kousek za ním zabouchal na dveře hodinářova domku. Stach si vždy představoval potrhlé blázny a vynálezce jako malé, neduživé mužíky s roztrhaným oblečením a kozí bradkou, za kterou se vždy nervózně popotahuje. Ale muž, který mu přišel otevřít, se této představě na hony vymykal. Hodinář byl mohutný, vysoký, hladce oholený a pečlivě upravený. Na tváři měl dobrácký výraz, který by někteří mohli označit až za prostoduchý.

„Potřebujete něco?“ zeptal se Stacha.

Stach zaváhal. Nenápadně se podíval za muže ve dveřích, jestli za ním nestojí někdo, kdo by více odpovídal jeho představě potrhlého vynálezce měření času.

„Hledám… ehmm… hodináře…“ začal opatrně Stach.

„A našel jste ho. Chcete koupit stroj na měření času?“

„Ne, to ne. Ale slyšel jsem, že dokážete vyrobit i jiné věci, nežli stroje na čas.“

„A co by to mělo být?“

„Potřebuju, abyste mi vyrobil dýku, která do rány vypustí jed.“

Po hodinářově obličeji projel záchvěv nevole. „Tak to jste na špatné adrese,“ pokusil se zavřít dveře Stachovi před obličejem. „Moje věci k zabíjení neslouží.“

Stach mu strčil nohu do dveří. „Co všichni poslední dobou máte? To už je třetí magor v mým okolí, komu vadí zabíjení,“ rozčílil se.

„Já člověku život nedal, tak ani nechci sloužit k jeho smrti,“ snažil se hodinář zavřít dveře.

„A kdo říká, že to je na člověka?“

„A na koho?“ povolil hodinář mírně tlak.

„Je to na přízrak. Jsem z Bohemie a tahle ďáblova dítka ničí moji zem. Hlavně, znáš proroctví o hadu a slunci?“

„On je na světě někdo, kdo tomu blábolu věří?“ pustil hodinář dveře.

Stach je otevřel, ale nevstoupil dovnitř. „Je hodně lidí, kteří tomu věří. Ale nejdůležitější je, že tomu věří sám Temný pán.“

„A to jsi zjistil jak? On ti to oznámil?“ zašklebil se hodinář ironicky Stachovi do obličeje.

„Mám na svém hradě jeden z přízraků. A ten mi to potvrdil.“

Hodinář se na Stacha podíval s neskrývaným zájmem.

„Ty jsi ten, co porazil u Gruntu tu bandu slizuňkářů?“ zeptal se Stacha.

„Jo,“ kývl Stach.

„Tak to je něco jiného.“ Hodinář pokynul Stachovi, ať vstoupí dál. „Povídalo se to v hospodě. Dokonce je o tobě básnička. Chceš ji slyšet? Začíná to nějak ťap, ťap hem, jde po tobě Stach…“

„Já ji znám,“ zavrčel Stach a rozhlížel se po místnosti.

Ani tady neodpovídala jeho představa o domácnosti vynálezce realitě. Naprostý pořádek, vše pečlivě uklizené. Jen na stole pár kousků měděného plechu a malý pilníček.

„Jedu sem až z Bohemie,“ znovu se Stach rozhlédl po místnosti. „Ale nemám pocit, že jsem na správném místě.“

„Proč myslíš?“ nechápal hodinář.

„Bojím se, že asi nedokážeš udělat to, co potřebuju.“

Hodinář si sedl a odněkud vytáhl kus břidlice a kousek vápence.

„Kolik toho jedu myslíš, že použiješ?“

„Mám jen kapku.“

Hodinář načrtl rychle nákres dýky s malým otvorem.

„Jed vysychá?“ zeptal se.

„Nevím. Asi ano.“

„Tak bude muset být v pevné schránce. Pokud provrtám tady v těch místech v čepeli malý otvor, tady do jílce dám pružinu a tady místo hrušky dám malý knoflík na spínání, mohl bych to zvládnout do tří dnů. Je to určitě na přízrak?“ ujišťoval se.

„Nedal bych sto zlatých za jed ze stříbrné mandragory, abych to potom vyplýtval na šupáka odněkud z Nemanic,“ uklidnil ho Stach.

„Stříbrná mandragora? To existuje?“

„Pokud ne, tak jsem se nechal napálit.“

Hodinář sjel Stacha pohledem. „Máš nějakou oblíbenou dýku? Nebo ji mám nechat vyrobit?“ zeptal se.

Stach mu podal svoji dýku.

„Trochu těžká.“

Stach kývl a dál se rozhlížel.

„Kde máš ty stroje na měření času?“ zeptal se.

„Rozebral jsem je a předělávám je. Pořád nedosahují takové přesnosti, jakou bych si přál.“

„A jaký je tam rozdíl?“

„Na jednom dni skoro hodina rozdílu.“

„To není tak moc.“

„Chtěl bych dosáhnout přesnosti alespoň půl hodiny.“

„To si troufáš.“

„Jsem perfekcionista.“

Stach se znovu rozhlédl po místnosti. Hodinář si ho přestal všímat. Pečlivě prohlížel Stachovu dýku a rozměřoval si, kde umístí jehlu.

Stach si uvědomil, že je tu zbytečný.

„Tak za tři dny,“ ukázal na prstech tři.

Hodinář nepřítomně kývl a Stach za sebou zavřel dveře.

Tři dny a tři noci utekly v Claroně jako voda a Stach zabouchal na dveře hodinářova krámku.

„Je to hotové,“ zabručel hodinář, když mu přišel otevřít.

Stach vešel dovnitř a prohlížel si dýku, kterou mu hodinář podával.

Na jedné stěně byl malý otvor.

„Tady je to, jak sis přál,“ ukázal hodinář na dírku v čepeli.

„Dýka má v boku za hrotem vyvrtanou dírku. V té dírce je pružina a jehla, Po stisknutí tlačítka na rukojeti dýky pružina vymrští jehlu. Jehla prorazí tenký plech, kterým je zakrytá, a vnikne do rány,“ zakryl opatrně otvor drobným zasouvacím plíškem.

„Není ani vidět, kde ta díra je,“ pochválil Stach hodinářovu práci. „Kdybych nevěděl, že tam je, nevšiml bych si toho.“ Zkoumavě si dýku prohlížel.

„Děkuju,“ poděkoval hodinář. Vzal dýku do rukou a jemně zatlačil na čepel. Kousek kovu se odsunul a odkryl malý otvor v dýce. „Sem dáš tuhle jehlu,“ vytáhl odněkud dutou jehlu. „Je dutá. Tady je takový píst, který po vniknutí do rány vytlačí z jehly jed. Takže, vyndáš jehlu, na špičku dáš jed a tady trošku povytáhneš. Jehlu dáš sem a ten kousek kovu zasuneš zpátky. Tak může být jehla skrytá celé věky, než se rozhodneš ji použít.“

Stach sledoval neznatelné rýhy v dýce.

„Nic není vidět. Takže předtím, než bodnu, musím odsunout ten kus kovu?“

„Nemusíš. V tom místě je plech tenčí než list stromu. Jehla ho probodne.“

„A potom?“

„Potom mi dýku zase doneseš a já otvor znovu zadělám, aby mohl být k dalšímu použití.“

„To jsem nemyslel.“

„Co jsi myslel?“

„Co se stane ve chvíli, když jehla probodne ten otvor?“

Chvíli na něj nevěřícně zíral.

„No, jehla se zabodne tam, kam bude mířit ta dýka. A jed na ní toho dotyčného otráví.“

„A když bude v někom pevně zabodnutá?“

„Tak to bude ještě lepší,“ vzdychl hodinář. „Dostanu čtyři zlaté,“ nastavil dlaň, „a nechci slyšet o smlouvání.“

Stach polkl.

„No, dobrá,“ sáhl do měšce. „Tohle je to něco, co měří čas?“ ukázal na zvláštní stroj na zdi.

„Ano,“ kývl hodinář.

„A co to pohání?“

„Tady to závaží. Jak táhne dolů, roztáčí ty kolečka a ty se převádějí tak a tak, až je tu takový miniaturní pohyb téhle ručičky. Zatím tam mám jen jednu, ale časem bych chtěl, aby tam byly ty ručičky dvě. Bylo by to přesnější.“

„Zajímavé.“

„Bohužel, většina lidí podobné nadšení nesdílí. Tvrdí, že je to hloupost, která bude k ničemu.“

„Ne, já v tom vidím budoucnost. Sám jsem podobného ražení. Nedávno jsem experimentoval s kouzelným prachem.“

„Vážně? O tom jsem hodně slyšel. A víš, jak se ten prášek vyrábí?“

Stach opatrně vytáhl ruku z měšce. „Kolik jsi říkal, že ta dýka stojí?“ zeptal se.

Hodinář se zamyslel. „Že jsi vizionář jako já, tak jen dva zlaťáky,“ řekl váhavě. „Prodáš mi tu recepturu na kouzelný prach?“

„Dal jsem za ni sto zlatých.“

„Tolik? A pro mě? Nešla by sleva?“

„No, protože jsi vizionář jako já a dal jsi mi padesátiprocentní slevu, jsem ochoten ti také udělat dobrou cenu.“

„Dobrá,“ přemýšlel hodinář. „Vyrobíme tedy ten kouzelný prach hned?“

„To není jen tak, chvíli to trvá.“

„Ale já ti nezaplatím za nějaký recept, který si nemohu sám vyzkoušet. Promiň, ale jsem opatrný.“

„Můžeme to udělat tak, že přijedeš na můj hrad, tam ti to přesně můj pomocník předvede a zároveň to s ním i vyzkoušíš.“

„To zní rozumně. A cena?“

„Osmdesát zlatých a tenhle stroj na měření času,“ ukázal Stach na stěnu.

„Ten stroj na měření času prodávám za dvacet zlatých.“

„Tak mi na něj udělej cenu, třeba na půlku. Nech mi ho za deset a doplať devadesát.“

„Ty jsi nikdy nebyl dobrý v počtech, co?“ podrbal se hodinář na hlavě.

„Moc ne,“ připustil Stach.

„Přijedu k vám do Proklaté země už jenom proto, že mě to zajímá. Ale za recept ti dám jen padesát zlatých.“

„Přidáš stroj?“

„Možná.“

„Tak jo,“ souhlasil Stach.

Ještě chvíli debatovali a odpoledne vyjel Stach rychle zpátky. Měl přece ještě další úkol. Nejlepší bude projet městem večer, v plné rychlosti, aby si ho nikdo nevšiml. Rozhodl se, že bude dělat uštvaného rytíře, který má mnoho povinností a málo času. Protože se rozhodně nechtěl nechat zabít pro slávu nějakého starého rytíře, jehož jméno už ani neznal. Když ale dojel k bráně městečka, poznal, že to nebude tak lehké. Už před branou ho totiž vítal dav lidí.

„Tak, Stáchu, jak jsi pochodil?“ uvítal ho rytíř.

„S čím?“

„No s tím jedem na přízraky. Všichni se tady těší, že konečně skoncuješ tady s tím,“ ukázal rytíř na dav za sebe.

„Tihle všichni?“ zeptal se ironicky Stach. „Je vás tu tolik, že byste mohli umlátit přízrak i jeho přátele těma dřevákama, co máte na nohou.“

„Ale víš, tohle nejsou rytíři.“

„No a?“

„Jsou to většinou sedláci, drobní řemeslníci. Jejich náplní práce je orat, sít a sklízet, a tvojí prací je bojovat a zabíjet. Chránit je, aby mohli orat, sít a sklízet. To chápeš, ne?“

„Nemám tolik času,“ vymlouval se Stach.

„Stáchu, máš to skoro při cestě, a kromě toho jsi to přece slíbil. Jak chceš, abychom věřili vašemu knížeti, když nemůžeme věřit ani správci, který ho v nepřítomnosti zastupuje? To bychom si mohli třeba začít i myslet, že meč přízraků váš kníže nevybojoval, ale koupil někde na trhu za pár měďáků.“

„No, to je pravda,“ zabrblal nešťastně Stach. „Tak já tam jedu, ale jestli se mi něco stane, tak vyřiďte knížeti Vlastislavovi, že jsem to udělal jen proto, abyste si nemysleli, že ten svůj slavný meč přízraků někde vyhandloval. Za pár měďáků.“

„Sláva Stáchovi, zabijákovi přízraků,“ zvolal rytíř a uvolnil Stachovi cestu.

Dav se zachoval stejně. Udělali uličku, kterou projížděl otrávený Stach, a občas po něm pro zábavu házeli kytkami.

„Vyčůraní Helvéti,“ bručel Stach, když projížděl uličkou, „vy byste si klidně mohli založit půjčovnu peněz na úrok, protože vás nikdo jen tak nevojebe.“

Možná to bručel moc hlasitě, protože ho místní vzali za slovo. Ale to už je jiný příběh.

Stach projel městem a na rozcestí se zastavil. Jedna cesta vedla domů, druhá k přízraku, který podle něj přízrakem nebyl.

„Tak, koni, rozhodni se, kudy se dáme,“ natočil Stach směr k domovu. Kůň se poslušně rozjel.

„Chtěl jsem, ale splašil se mi kůň,“ vysvětloval Stach okolí.

Pak zastavil a otočil koně. „No jo, seš blbej Stachu, tak si pamatuj, že tohle pěkně odsereš,“ nadával sám sobě. „Ale mám v sobě rytířskou čest. To mám. Takže slovo plním. Většinou, někdy, občas.“ Minul rozcestí a zahnul k přízraku. „I když, na druhou stranu, kdyby se začalo říkat, že Pačej meč nevybojoval, ale koupil, haha, to by mě zajímalo, jak by se vymlouval. Prý stokrát přízrak zabil a stokrát přízrak ožil. No, to je kravina,“ pokračoval v samomluvě a rozhlížel se po okolí. „No, kdo tohle vymyslel? Už vidím, jak stokrát bodneš do přízraku meč. To by mu ruka upadla, knížeti...“

„S kým si to povídáš?“ obklopilo ho několik výrostků.

Zmlkl a trhl uzdou. „Co je vám do toho, smradi?“ odsekl.

„Hele, opatrně s těma nadávkama,“ vynořil se z lesa další z mladíků. V ruce měl luk a šíp nedbale přiložený k tětivě.

Stach přejížděl pohledem těch několik otrhanců. „Nezdržujte mě, dobří lidé. Musím jet dál,“ začal posměšně.

„A kampak bys chtěl ject? Takhle na noc?“ zeptal se největší z nich.

„Někde tady je prý přízrak. Musím s ním mluvit.“

Podívali se po sobě a rozchechtali se. „A co mu chceš?“

Stach seskočil z koně. „Mám ho zabít. Slíbil jsem to dole ve městě.“

„Tak ty ho máš zabít,“ povýšeně kývl ten největší. „A řekli ti, tam dole ve městě, že ten přízrak je nesmrtelný?“

„To mi říkat nemusejí. Už jsem měl tu čest se s přízrakem setkat.“

Rozesmáli se na plné kolo. „Ty ses už s přízrakem setkal? Vážně?“ Obstoupili ho dokola. „Takže asi víš, jak vypadá.“

„Jasně, že vím. Svraštělá kůže, okolo očí zčernalá, oči temné, bez bělma. Na lebce kůže rozpraskaná, loupe se.“ Stach se protáhl, až mu v kloubech zapraskalo.

Zmlkli a tázavě se podívali po tom největším.

„To je nesmysl,“ odsekl největší z výrostků Stachovi.

„Jak to, že nesmysl?“

Všichni ztichli a bradou ukazovali na největšího z nich.

„Co je? Proč cukáte bradama?“ nechápal Stach.

„Tohle je přízrak,“ ukázal ten nejmenší na toho největšího.

„Tohle že je přízrak?“ zasmál se Stach. „Tohle je prachvobyčejnej venkovskej balík, jako jste ostatně vy všichni.“

„Je to přízrak,“ potvrdili mu.

Stach se podíval na toho, koho označovali za přízrak. Byl trochu bělejší v obličeji, ale to většinou každý, na koho se Stach zblízka podíval.

„Tohle není přízrak,“ rozhodl Stach.

„Jsem přízrak,“ přesvědčivě tvrdil ten největší. „Žádný železo mi neublíží.“

„Ale, hovno,“ mávl Stach rukou.

„Vážně.“

„Vsadím všechno, co mám, proti tvýmu suchýmu z nosu, že když tě bodnu, že skončíš.“ Stach si stoupl před největšího a dal si ruce v bok.

„Stejně jsi o všechno přišel. Tohle je totiž přepadení.“ Největší se postavil proti němu a dal také ruce v bok.

Stach přejížděl těch pár výrostků. „A kdo mě přepadl?“ podíval se pro jistotu po okolí.

„Nejsme tu pro žádnou legraci. Naval všechno, co máš. Koně, zlato i to brnění a ten meč. Dělej.“ Napřáhli proti němu nože a dokonce i jedny vidle.

Stach vytáhl meč. „Tak už toho, vy parchanti, začínám mít dost. Poslali mě sem zničit přízrak, a vy jste jen banda děcek.“

„Nejsme děti.“

„Jste ušmudlaní frackové, kteří zaslouží nakopat prdel, a potom pověsit na nejbližším stromě. Máte štěstí, že u sebe nemám dost provazu,“ rozčílil se Stach.

Všichni udělali krok zpátky. „Tohle je přízrak,“ začali nepřesvědčivě ukazovat na největšího.

„Není. Jsem Stach z Bohemie a s přízraky bojuju. Tohle není přízrak,“ odstrčil Stach dlaní největšího z výrostků od sebe.

„Jsem přízrak,“ rozječel se napadený, „a můžu to dokázat.“

„Táhněte domů, zmetci, než z vás nadělám hromadu sekaný.“ Stach chytil Upalovač za jílec.

Ten největší si v patetickém gestu roztrhl košili na prsou. „Tak bodni!“ zakřičel. „Dělej! Ať vidíš, že jsem nesmrtelný! A potom se podělej hrůzou!“

Stach se prudce otočil a z otočky přesekl toho největšího v půli, těsně nad pasem. Polovina těla spadla dolů, zatímco druhá polovina zůstala stát na zemi. Rozhostilo se naprosté ticho. Nohy přeseklého stály, zatímco druhá polovina těla se válela na zemi, ruce stále ještě pevně zatnuté v okraji košile.

„Není to přízrak,“ poučil Stach zbývající. „U přízraku tělo sroste hned za sekem,“ ukázal Upalovačem na místo seku.

Stáli s otevřenou pusou a sledovali ten výjev.

„Může mě někdo zvednout?“ zeptal se ze země ten, který byl ještě před chvílí největší.

„Ale neumřel,“ odporoval Stachovi jeden z bandy.

„Tak je to možná zombík. Ale divnej,“ sklonil se Stach nad ležící půlkou těla. „Co jsi zač?“ zeptal se.

„Vím já?“ bručela půlka těla nešťastně, zatímco se snažila dostat do vertikální polohy.

„Kdy jsi zjistil, že jsi nesmrtelnej?“

„Už když jsem se jako malej napíchl na kosu,“ podařilo se konečně půlce těla dostat do přijatelné polohy. „Hele, neposadíte mě na tu druhou půlku? Třeba to přiroste.“

Dva jeho parťáci ho začali zvedat.

„Já si myslím, že to nepůjde. Navíc vám v tom překážejí střeva,“ ukázal Stach špičkou Upalovače na střeva, která plandala z horní poloviny těla.

„Ale žije,“ řekl zase jeden z nich.

„No jo. Ale přízrak to teda není. Jak říkal tady pan rytíř,“ ukázal jiný na Stacha.

Mezitím ti dva položili obě půlky na sebe a nožem odřezali plandající části.

„Myslíte, pane, že to sroste?“ Poodstoupili od sestaveného druha.

Stach zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne.“ Znovu prudce mávl Upalovačem.

Celá pracně sestavená hromada se sesypala.

„Co jste to udělal?“ zakřičeli všichni a sledovali hlavu kutálející se dolů ze svahu.

„Dám měďák tomu, kdo mi ji donese.“ Stach sáhl k opasku.

Někteří se rozběhli za hlavou, zatím co ostatní sledovali hýbající se zbytek těla.

Stach do něj několikrát šťouchl Upalovačem. Přesně toho se obával. Nikde nebyl žádný pytlík s mincemi. Smutně vzdychl.

„Co teď bude s náma?“ zeptal se Stacha zbytek bandy.

Stach si je prohlédl. Otrhaní, ušmudlaní. Děti sedláků, kterým se nechtělo dennodenně plahočit za pluhem a dřít od rána do noci pro trochu žvance.

„Vraťte se domů, nebo běžte někam do prdele,“ řekl jim. „Hlavně nechoďte do města, tam vás pověsí.“

„Když já nechci k tátovi. Furt je nalitej a po mně chce, abych tahal pluh,“ popotáhl jeden z nich nosem.

„Tak mu dej něco do pití, a až zhebne, tak si najdi nějakou ženskou, udělej jí děti a ty budou tahat pluh za tebe,“ poradil mu Stach.

„To není blbej nápad,“ souhlasil mladík.

„Anebo se dej k vojsku. Život vojenský, život veselý.“

„Ale krátký,“ nesouhlasil jiný.

„Záleží na štěstí. Zase… Co je lepší, celej život dřít na poli, nebo pár let zabíjet a loupit, než vás někdo zabije?“

„No, to je těžký. Asi se dáme k vojsku,“ rozhodovali se.

„Je to vlastně to, co jste dělali doteď pod vedením tohohle zombíka, ale máte k tomu lepší šaty.“ Stach vzal hlavu, kterou mu mezitím donesli, a podíval se jí do očí.

„No jo, žije. Podívejte, jak koulí očima.“ Zasmál se jí do obličeje.

„Ale nemluví.“

„Mluvení vzniká někde v žaludku. Aspoň to tvrdí jeden můj kamarád, on je doktor, tak ví. Ale vidí nás a slyší. Že ano, potvoro. Vyplázni jazyk.“ Stach zatřepal s hlavou.

Hlava poslušně vyplázla jazyk.

„No, to se mi líbí.“ Stach zastrčil Upalovač a vytáhl ze sedlové brašny pytel.

„Co s ní budete dělat?“ zajímali se výrostci.

„Vezmu ji do města. Ať vidí, že jsem nelhal. Asi si ji tam místní pán někde vystaví na radnici,“ uvažoval Stach. „I když, na druhou stranu… Když jsem viděl ten jazyk… Znám jednu dámu a ta by byla za tohle ochotná zaplatit dost peněz,“ přemýšlel nahlas. „Ne, to rozhodně ne,“ zavrtěl hlavou. „Tohle už je za hranou. Ale na druhou stranu, kdoví, kolik by byla ochotná zaplatit… to mi připomíná: kolik máte naloupených peněz?“ obořil se na kluky.

„No, skoro nic. Jen pár měďáků.“

„Lžete.“

„Nelžeme. Přísaháme,“ zvedli prsty k přísaze.

„Jak je to možný?“

„Nikdo sem moc nechodí.“

„Tak proč jste nešli jinam?“

„Jinde to zase tolik neznáme.“

„Tak to máte těžký. V každým případě, pokud už nemáte mezi sebou nemrtvýho, tak se vás asi už nikdo bát nebude.“

Stach hodil pytel s hlavou na koně. Znovu vytáhl Upalovač, postavil část těla vůdce bandy a rychlým máchnutím mu odsekl obě ruce v lokti.

„To možná taky prodám,“ přiložil ruce k postroji. Prsty se automaticky zachytily a pevně sevřely.

„Zbytek spalte,“ poručil a nasedl na koně. „Kdyby to sežrali vlci nebo prasata, mohlo by jim to přejít do těla, a potom byste tu měli nesmrtelnou škodnou. Jasný? A pak odsud zmizte, někam daleko. Protože až se roznese, že váš vůdce je mrtvý a vy jste jen pár děcek, odrostlejch máminý sukni, vrhnou se sem hledači pokladů. A to je opravdu ta největší spodina. Pokud vás chytí, udělají všechno pro to, aby z vás dostali, kde ten váš naloupený poklad je. A nenechají se tak lehce oblbnout jako já. Bude to hodně bolestivé.“

„Jo jo,“ zabručeli, „a díky.“

„Za co?“

„Že jste nás nezabil.“

„No jo,“ řekl Stach dobromyslně. „Já jsem začínal podobně. Tak s váma trochu soucítím.“ Otočil koně a bez ohlédnutí ujížděl zpátky k městu.

Kapitola dvacátá první – Jed z Aokigahary (3. 9. 1403)

Po tomhle dobrodružství se Stach vrátil v klidu domů. Cestou zpět vyzvedl odpovědi na dopisy pro Trojana a ty předal. Další dny trávil ve svém hradu vymýšlením, jak vylákat přízrak. Nakonec se rozhodl požádat o pomoc Trojana a Pačeje.

Teď zbývalo to vymyslet tak, aby to vypadalo, že to není Stach, kdo potřebuje pomoc. Protože to by Stach nikdy neudělal, jít za Pačejem s prosíkem. Ale osud byl ke Stachovi tentokrát velice milostiv a pomohl mu zachovat si tvář.

Jednoho dne stál Pačej i se svojí družinou před hradbami a vehementně se dožadoval vstupu. Stach nechal otevřít bránu a začal vymýšlet, jak to vlastně zařídit, aby s ním jel Pačej proti přízraku a kryl mu záda. Než stihl cokoliv vymyslet, vtrhl Pačej do místnosti jako velká voda. Rozvalil se na křesle, masku hodil na stůl a víno ze sklenice hodil do sebe.

„Zasraná cesta do kopce,“ vzdychl. „Dones mi pivo, nebo se ožeru před večeří,“ poručil.

Trojan si opatrně sedl do dalšího volného křesla. „Ožerete se stejně, výsosti,“ vzdychl.

Stach si sedl proti nim. Nalil si pořádně piva a přiťukl si s knížetem.

„Tak co, starý brachu,“ kývl na Stacha kníže. „Viděl jsem za dveřmi docela pěknou děvečku. Doufám, že se rozdělíš.“

Trojan mírně v údivu rozhodil ruce, zatímco Stach zavrtěl hlavou.

„Sám mi svoje konkubíny taky nepůjčuješ a já nechci, aby měla v noci špatný spaní z tvého ksichtu.“

Trojan zasyčel, zatímco Pačej zahýkal nadšením. „Konečně někdo, kdo nedělá, že vypadám normálně.“ Zašklebil se a jizvy na obličeji mu udělaly děsivou grimasu. „To jsme se tu sešli. Já, spálená držka, tenhle sešívanej,“ ukázal na Trojana, „a nehnusnější z nás,“ ukázal na Stacha.

„Ze mě kurvy v bordelu neomdlévají, když mě vidí.“

„To není ksichtem, to je, když sundám kalhoty,“ zajel si Pačej do rozkroku. „Ale k věci. Kde je ta čtvrtá zrůda, ten zubatej?“

„Lišek? Ten je určitě někde tady. Lišku?“

„Tady jsem,“ vystoupil Lišek ze stínu.

Knížecí ruka zajela z rozkroku směrem k jílci meče a i Trojan hmátl k boku. Pouze Stach zůstal naprosto klidný. „Překvapilo by mě, kdyby tu nebyl,“ potvrdil.

„Byl by z něj dobrý zvěd,“ zvedl se Pačej a napřáhl ruku. „Zdravím, příteli mého přítele.“

„Pane,“ přijal Lišek ruku, „je mi ctí.“

„Mně také, a potěšením,“ mávl Pačej rukou a sedl si. Trojan se přivítal s Liškem objetím.

„Stará láska,“ ukázal na ně prstem Pačej. „Díky němu vybryndá jen polovinu toho, co vybryndal, než mu sešil tu tlamu.“

Stach kývl.

„Ještě je tu jedna zrůda,“ podíval se kníže Stachovi do očí.

Stach i Lišek zkameněli.

„Myslíš Němáka?“ zeptal se Stach.

„Ne. Ty víš, koho myslím. Přízrak. Rozhodl jsem se, že Kentaro Renzo bude v mojí družině.“

Stach chvíli mlčel. Potom řekl potichu a s varováním:

„Dal jsem ti meč přízraků. Plním tvoje přání a rozkazy. Ale nikoho ze svých lidí ti nevydám.“

Pačej se předklonil a z očí mu sršely blesky. „Odporuješ knížeti?“ zeptal se.

„Ano.“

„Víš, že to může být bráno jako vzpoura?“

„Je mi to u prdele.“

„U nás bude ve větším bezpečí,“ vložil se do toho Trojan.

„Tak proto jsi přijel. Ne za starým přítelem, ale za další cvičenou opicí do svého zvěřince?“

„Přijel jsem za starým opičákem.“ Pačej se opřel do křesla a nalil si. „A napadlo mě, že mi ho dáš jako dárek na uvítanou.“

„Z jedný klece jsem ho osvobodil. Do druhý ho dávat nebudu.“

„Budiž,“ mávl Pačej rukou. „Víš, že po něm jdou assassini?“

„Už jsme to tady řešili. Po tobě ale také.“

„Stachu, nemaž mi tu med okolo tlamy,“ pokynul Pačej směrem k Trojanovi. „Vím, že smlouva s assassiny je znovu obnovena, vím o esenci ze stříbrné mandragory. Dokonce vím i o tvé tajuplné cestě do helvétských hor.“

Stach se podíval vyčítavě na Trojana.

„Je to přece kníže,“ pokrčil rameny Trojan a sklonil hlavu do poháru. „Musí vědět, co se v jeho zemi děje.“

„Takže, chystáš se zabít přízrak?“ ptal se Pačej.

„Ano.“

„Ale já si to nepřeju.“

„Beru na vědomí.“

„Pochop, Stachu,“ vložil se do hovoru Trojan, „bez ohledu na to, co si Kentaro přeje, je potřeba ho nechat na živu.“

„Ale Stach tím jedem rozhodně nechce zabít Kentara,“ postavil se Lišek vedle Stacha.

Na pár vteřin se v místnosti rozhostilo ticho.

„Tak na co ti bude jed na přízraky?“ nechápal Pačej.

„Na přízrak,“ lehce pokrčil rameny Stach.

„Tak teď ti vůbec nerozumím,“ pokrčil Pačej rameny.

„Ty to chceš použít na jiný přízrak?“ zeptal se Trojan.

„Ano.“

„Opravdu? Tak to chci být u toho.“ Pačej se rozvalil v křesle a přehodil jednu nohu přes opěradlo. „Je to přání knížete.“ Otočil se na Trojana. „Je to přání knížete,“ opakoval. „Rozumíš?!“ dodal s důrazem.

„Ano, pane kníže,“ sklopil hlavu Trojan, „nebudu a nesmím vám v tom bránit, ač bych sebevíc chtěl.“ Nešťastně vzdychl.

Pačej se blahosklonně usmál, což na jeho obličeji udělalo grimasu, která zahnala do koutu i posledního pavouka, který ještě nespal.

Stach v duchu zajásal, a potom nasadil ten nejzachmuřenější výraz, co uměl. „Moment. Kdo říkal, že tě vezmu s sebou?“ zeptal se knížete.

„Tebe se neptám,“ praštil prázdným pohárem Pačej o stůl.

„Nevezmu tě s sebou.“

„Ale vezmeš.“

„Do tohohle rizika nepůjdeš,“ podíval se Stach na Trojana, který mu neznatelně pokynul souhlasně hlavou.

„Odporuješ mi?“ zvedl Pačej varovně to, co mu zbylo na obličeji z obočí.

„Ano.“

„Jsem tvůj kníže.“

„To platí na Trojana.“

Pačej přemýšlel. Pak sjel jeho pohled na prázdný pohár v ruce.

„Tak dobrá,“ souhlasil, „jak chceš. Pivo. Hodně piva. A kostky. A ostrý nůž. Dneska to budou tvoje uši, co padnou na zem.“

Stach se chytil za ucho a jemně si mnul lalůček. „Tak ouška se knížátku zachtělo? Má nosánek moc vysoko. A jakpak bude vypadat bez nosánku? Jako prase. Němáku! Ty hovado líný! Sud piva! A kořalku! A žrádlo!“ Stach zabodl dýku hluboko do stolu. „A co vy dva si tam šuškáte?!“ obořil se na Liška a na Trojana.

„Nic,“ odsekl Lišek, „nos přišiju. Ale uši, to nedrží a uhnívá to.“ Kývl k Trojanovi.

„Já o uši nepřijdu,“ uklidnil Stach Liška, „ale nosánek knížátku ušmiknu rád.“ Strčil prstem do dýky na stole.

„Na uši ti kašlu,“ odsekl zase Trojan Liškovi. „Ale kníže bez nosu… To by už bylo moc. Něco jinýho je uříznout uši potulnýmu rytíři, ale teď je to kníže. Rovnou řekni venku vojákům, ať postaví šibenici. Pokud by kníže prohrál, a víš co.“ Trojan se cvrnknul do nosu.

Stachovi se rozsvítilo v hlavě. Nabručeně stál s rukou na dýce zabodnuté ve stolu.

„Pokud kníže prohraje, tak mě pověsíte?“ mračil se.

„Jistě, to už jinak nejde. To přece chápeš.“

„I když to on zakáže?“ ukázal bradou na Pačeje.

„Je to útok na knížete. Pořádek musí být.“

„Řekni něco,“ poručil Stach Pačejovi.

„Má pravdu. Pořádek musí být,“ zachechtal se Pačej. „Tak házej první.“ Posunul ke Stachovi kostky, které akorát Němák donesl na stůl.

„Já nechci hrát,“ rozhodl se Stach.

„Kníže se chce bavit. Nechceš pocítit přece jeho hněv.“ Pačej se opřel nohama o stůl a zhoupl se v křesle.

Stach dopil pivo, hodil kostky do poháru, zakvedlal a položil je na stůl, stále zakryté pohárem.

„Nezahrajeme si raději o peníze?“ zeptal se.

„Jedu s tebou zabít přízrak.“ Pačej naklonil lehce hlavu na stranu.

„Že váháš, kamaráde.“

„Tak o prachy,“ souhlasil Pačej.

Stach nešťastně pokrčil rameny a vyslal k Trojanovi výraz obličeje, který ukazoval, že dělal, co mohl, aby knížete od výpravy k přízraku odvrátil, ale že to bohužel jinak nešlo.

Trojan s mírným ukloněním hlavy mu poslal odpověď, že to chápe a že je svědek, že se Stach opravdu ze všech sil a s nasazením života snažil knížete od nebezpečné výpravy odradit.

Stach v duchu jásal. Jedna část plánu se mu podařila a teď rychle přecházel na druhou část. Opít knížete natolik, aby nebyl schopen rozeznat body na kostkách, a potom ho obrat o všechno, co má. Bohužel, jeho plán vzal za své v okamžiku, kdy se do hry zapojil i Lišek. Hra se rozběhla. Pivo teklo proudem, víno protékalo hrdlem a kořalka padala do hráčů pomalu po každém hodu kostkou. Němák už pro jistotu donesl do rohu místnosti velké vědro, kdyby se pánům udělalo nevolno, a Dobrava začala vařit vodu a loupat česnek.

„Jak chceš vlastně přízrak vylákat?“ zeptal se Pačej asi po hodině hry.

„To nevím,“ přiznal Stach.

„Co požádat toho přeběhlíka? Jako ve snu. Aby ti pomohl.“

„O tom už jsem také přemýšlel. Ale mám pocit, že by mě prokoukl.“

Seděli a přemýšleli, zatímco kostky poskakovaly po stole a hromádky mincí střídaly majitele.

„Nějak často vyhrává,“ vrčel Pačej na Liška. „Jak jsi ho vylákal minule?“ obrátil se s otázkou na Stacha.

„Zabil jsem jednoho z Dvanáctky.“

„Vzhledem k tomu, že jsme už jen tři, to bude asi problém.“

„Je Odran tak důležitej?“

Chvíli bylo ticho. Jen kostky rachotily.

„Tolik ne,“ připustil kníže, „ale za vylákání přízraku je to zbytečně vysoká cena.“

„Ani nevíme, jestli to bude fungovat.“

Zase chvíli hráli. Lišek vyhrával a Trojan, který nehrál, se nervózně vrtěl v křesle.

„Tak povídej, co máš na srdci,“ řekl Pačej, aniž zvedl oči od kostek.

„Meč přízraků,“ začal Trojan.

„No, a co je s ním?“

„Má přece tu vlastnost.“

Všichni ztichli a přestali hrát. Potom Pačej prudce máchl rukou a smetl ze stolu kostky, peníze, poháry s pivem, kosti od jídla, talíře a další drobnosti.

Lišek naštvaně rozhodil rukama.

„Tohle dělá vždycky, když prohrává,“ ujistil ho Stach.

Pačej vytáhl meč přízraků a položil ho na stůl. „Najdi druha svého,“ poručil.

Meč se pootočil a zachvěl.

„Ukazuje k Práhu. To nám teda nepomohl.“

„Najdi druha svého,“ opakoval Pačej.

Meč se trošku pootočil.

„Ne přímo k Práhu.“

Vykoukli ven.

„Jeden z přízraků je mimo Temné město.“

„A co když jich je víc?“

„Tak zabijeme jen jednoho a ostatní zajmeme,“ rozhodl Stach.

„Dobrý nápad. Divím se, že jsem na to nepřišel sám,“ zaťukal si Pačej na čelo.

Stach uraženě praštil pohárem o stůl. „A neumíš prohrávat!“ rozkřikl se na Pačeje. „Vždycky, když prohráváš, smeteš všechno ze stolu a začneš řešit nedůležitou věc.“ Stach ukázal prstem na nepořádek okolo stolu.

„Zabití přízraku je důležitá věc,“ řekl Trojan.

„Ale on to udělal schválně.“

„Jsem tvůj kníže,“ rozvalil se Pačej v křesle a dal nohy na stůl.

„A tohle říká vždycky, když neví, jak dál! A ví, jak mě vytáčet!“

„Stachu, uklidni se,“ konejšil Trojan Stacha. „To víš, že to dělá schválně. Protože ví, že se rozzuříš.“

„Já jsem klidnej.“

„Co s tím přízrakem?“

Stach rozhodil vztekle a uraženě rukama. „Strčte si ho třeba do prdele, mně je volnej.“

„Já můžu zjistit, kolik jich tam je,“ rozhodl Lišek.

„Než něco zjistíš, než se vrátíš, než tam dojedeme… To už může být všechno úplně jinak. Jako ve válce. Situace se mění hodinu od hodiny,“ poučoval Pačej.

„Jsme ve válce,“ zabručel Stach.

„Prostě vyjedeme. Když jich bude hodně, tak se vrátíme,“ rozhodl Pačej.

„A co tvoje družina?“ zeptal se už uklidněný Stach.

„Táboří na hranicích s Panonií. Albrecht bude posílat slíbené výkupné, a já nechci, aby se někde cestou část poztrácela.“

„To chápu. Jsem rád, že jsem se Albrechta konečně zbavil.“ Stach sklopil oči a začal sledovat něco důležitého na podlaze.

„Je podivné, že se vyléčil, když jsem mu začal kontrolovat i vodu,“ přemýšlel Lišek. „Mám takové tušení…“

Nastalo ticho.

„Jaké?“ zeptal se Trojan.

„Že voda z těch kašen začala pronikat do okolí. Což by pro nás znamenalo začít dovážet i vodu. Z daleka.“

„To by bylo samozřejmě likvidační,“ oddychl si Stach.

„To ano. Naštěstí jsem kontroloval zdejší studny a voda je tu pořád dobrá. Tak opravdu nechápu…“ vrtěl hlavou Lišek.

„Teď máme na pořadu dne důležitější věci,“ rychle měnil Pačej téma hovoru.

„Vyjedeme jen my tři. Ty,“ ukázal na Stacha, „Lišek a já.“

„Jenom tři? Přízrak s sebou mívá většinou početnou družinu.“

„Já si myslím, že opravdový problém bude jen přízrak. Pokud bude jen jeden. Pokud budou dva nebo dokonce víc, rozhodně bych neútočil.“

„Je to divný,“ přemýšlel Stach.

„Co?“

„O přízraku jsem neslyšel půl roku. Že by se někde objevil.“

„Nevěděl bys to ani teď. Meč nám ho ukázal.“

Stach zadumaně pokyvoval hlavou.

„Místo Liška bych vzal raději Kentara,“ rozhodl po chvilce.

„Proč?“

„Je to přízrak. Ví toho o ostatních přízracích asi nejvíc.“

„Moc nechápu. Navíc… Je to pravda, že prý odmítá zabíjet?“

„Je to pravda,“ potvrdil Stach. „Ale neviděl bych to tak tragicky. To samý tvrdí tady Lišek, a přesto už pár lidí zabil,“ ukázal palcem na Liška.

„Ano, ale protože jsem musel. Já totiž nezabíjím svoji potravu jen tak pro zábavu,“ ušklíbl se Lišek. „Ale Kentaro nezabíjí lidi. Ostatní přízraky mu nebudou dělat problém. Nenávidí je, protože mu vyvraždili rodinu. Dal se k přízrakům z nenávisti, v touze po pomstě.“

„Takže také souhlasíš, že by měl jet k přízraku místo tebe?“

„Ano. Myslím, že vám bude užitečnější. Navíc snáší denní světlo přece jen lépe než já.“

„Říká, že ho to pálí.“

„Pálí ho to, ale nezabije.“

„Zase tady Lišek umí léčit,“ poukazoval Pačej na Liškovy výhody.

„Nemyslím si, že bodnutí mečem přízraků někdo z vás přežije.“

Sledovali meč přízraků. Do toho utrápeně vzdychal Trojan. „Opravdu jste, kníže, přesvědčen, že tam musíte jet?“ ptal se poněkolikáté.

Pačej neodpovídal, ale pozoroval meč, který se opět pohnul.

„Několikrát jsem to zkoušel. Ale nikdy se nepohnul,“ řekl potichu.

Všichni se sklonili nad meč Přízraků.

„Já si myslím, že už vím, proč tomu tak je,“ řekl najednou Trojan.

„Proč?“

„Ten meč najde svého druha jen v zakázané zemi.“

„Asi ano. Přízraky se nepouští mimo Proklatou zemi.“

„Ani skoro žádné jiné ďáblovo kvítko. Proto oni nevědí, kde je ten meč. Jen když přijedu jednou za čas do Proklaté země, tak jejich meče zareagují,“ vysvětloval Trojan.

„To by vysvětlovalo, že je přízrak mimo město. Jede si pro meč.“

„Myslíš, že to je Hroznata?“

„Sázím na to svého pindíka. Chce zpět to, co mu kdysi patřilo.“

„A myslíš, že jede sem?“

„Určitě se touží pomstít. A jakkoli v něm není už asi nic lidského, uspokojení z pomsty nehodlá přenechat nikomu jinému.“

Znovu pozorovali meč, který se tentokráte ani nepohnul.

„Takže, výsosti, předpokládáte, že jede sám, popřípadě s pár nohsledy, které nebude problém rozsekat na kousky,“ vzdychl znovu Trojan a upřel na Stacha prosebně oči.

Stach rezignovaně pokrčil rameny.

„Předpokládám,“ odpověděl Pačej.

„Tak děj se vůle bohů,“ pokrčil rameny Trojan.

Vyjeli za svítání. Lišek nakonec opravdu nejel a Kentaro souhlasil, že převezme jeho místo. Přízrak objevili u Pár Dubů. Přestože skoro celá Proklatá země už byla zarostlá neprostupným pralesem, okolo měst se stále ještě držel velký pruh holé země. Půda zde totiž bývala udusaná a zničená, částečně přirozenou péčí lidstva, které tam odhazovalo a vyváželo nepotřebný odpad, který neshnil v ulicích, suť a další nepořádek, a částečně to bylo uděláno schválně, protože před městskými hradbami nesmělo být nic, co by mohl použít nepřítel jako úkryt nebo ochranu.

Přízrak jel sám. Volně, pomalu se přibližoval ke Krudomu jako neodvratný osud, kterému nic nemá šanci uniknout.

Přijížděli proti němu. Zastavil kus od nich a překvapeně je pozoroval, jako by nedokázal uvěřit, že existuje něco, co mu nejde z cesty. Dojeli na délku několika koní a zastavili se také.

Bylo ticho, jen vítr vál a ševelil na podivné planině okolo nich.

„Popřál bych ti hodně zdraví, Hroznato. Ale nebylo by to upřímné,“ sundal si Pačej přilbu a zavěsil ji na sedlo.

„Pačeji,“ zahučel Hroznata temným hlubokým hlasem, „poklekni před branou, poklekni před mým pánem a přidej se k nám.“

„Můžeš mi říct nějaký rozumný důvod, proč bych to měl udělat?“ Pačej cvrnkl prstem do přilby, až to zazvonilo.

„Věčný život, bohatství. Všechno, co budeš chtít.“

„Opravdu? A neskončí náhodou tenhle svět? Když se přidá dvanáctý zrádce?“ zazvonil znovu Pačej prstem o přilbu.

Hroznata chvíli mlčel. „Jsou milióny dalších světů, které nám padnou k nohám.“

„Mně se ale líbí tenhle.“

„Je předurčen k zániku.“

„A kdo to určil?“

„Můj pán.“

„Ale, Hroznato. Uvědom si, že to je patová situace. Nikdo z Proklaté dvanáctky už nepřestoupí. A lidé už znají tajemství. Takže ani za sto, za dvě stě, ani za tisíc let se nenajde zrádce, který by ukončil běh tohoto světa. A pokud by se přece jen našel, určitě lidé nedovolí, aby před tvým pánem poklekl. Prostě si to uvědom. Žádná další Proklatá dvanáctka už nebude. Nikdy.“

„Říkáš něco, čemu sám nevěříš, Pačeji. Dřív nebo později se zrádce najde. Oklame vás, nebo zběhne. A pokud ho budete chtít zabít, ochráníme ho. A teď mi běž z cesty, tebe zabít nesmím, ale jedu vykonat pomstu.“

„Nemusíš se tak hnát, ty náfuko.“ Stach sundal helmu. „Přijel jsem ti naproti.“

Hroznata překvapeně trhnul uzdou. „Jsi hlupák, Stachu. Jsi hrozný hlupák. Místo, abys odjel někam daleko, z naší země, tak se předvádíš, provokuješ a teď jsi mi přišel naproti. Máš, doufám, u sebe něco, co patří jenom mně?“

„Myslíš tohle?“ vytáhl Pačej meč přízraků.

Hroznata pomalu stočil pohled na Pačeje.

„Ano. Můj meč,“ kývl lehce hlavou. „Vrať mi ho a ušetřím tě.“

„Mám přece imunitu,“ uchechtl se Pačej.

Hroznata zaváhal.

„Máš v tom, chlapče, trochu zmatek.“ Stach se opřel rukama o hrušku sedla.

Hroznata se otočil zpátky na Stacha. „Proč má meč on, a ne ty?“ nechápal.

„Vyměnil jsem mu ho. Už ani nevím, za co.“ Stach lehce nadzvedl ruce nad sedlem.

„Za tu malou děvku z podhradí,“ připomenul Pačej.

„Jo, jo. Větší cenu ten zrezivělej kus plechu nemá,“ souhlasil Stach.

Hroznata se narovnal v sedle a chytil se za helmu oběma rukama.

„Děláte si ze mě legraci.“ Začal si pomalu sundávat přilbu.

„Tak trochu,“ rozesmáli se oba.

Hroznata si sundal helmu. Stach i Pačej mimoděk trhli uzdou. Hroznata vůbec nevypadal jako Kentaro. Byl mnohem odpornější. Jeho obličej byl celý černý, jako tvář mrtvoly ležící několik desítek dní v temném hrobě. Kůže na pár místech praskla a odhalila kost. Oči byly také naprosto černé. Bez kousku bělma. Jinak byla hlava naprosto holá, bez vlasů, chlupů. Když otevřel Hroznata tlamu, vyvanul se smrad a z pusy vypadlo několik bílých červů.

„No, fuj,“ neudržel se Stach. „Dost velká daň za nesmrtelnost.“

„Vrať mi meč. A ty, Stachu, poklekni, ať ti setnu hlavu,“ zahučel Hroznatův hlas.

„To opravdu vypadám jako naprostej dement?“ otočil se Stach na Pačeje. „Jako že slezu z koně a nechám se dekapitovat?“

„Hele, ty ses naučil cizí slovo?“ ukázal překvapeně Pačej na Stacha.

„Ts,“ odfrkl Stach pohrdlivě, „co jsem správcem Proklaté země, tak mluvím jako pán.“

„Správce Proklaté země?“ Hroznata vytáhl meč z pochvy. „Už toho bylo dost.“

„Hučíš, jako kdybys spadl do studny.“ Stach vytáhl Upalovač a rozjel se proti Hroznatovi. „A kdepak jsi vzal náhradní meč?“

„Do toho je ti, myslím, hovno,“ rozjel se Hroznata proti Stachovi.

Kentaro Renzo mu vjel do cesty.

„Uhni, ty hovno na mých nohou.“ Hroznata probodl Kentara mečem.

Kentaro se zhroutil v sedle, rukama pevně chytil Hroznatovu ruku a přidržel si ji s mečem v těle.

„Co to?“ vykřikl Hroznata. Pak v náhlém záblesku pochopení druhou rukou strhl Kentarovi helmu.

„Kentaro Renzo! Ty zrádče! Co tu děláš?!“ vykřikl.

„Hledám svoji smrt.“

„Tu nenajdeš, přízraku.“

„Já ne. Ale ty možná ano,“ usmál se Kentaro.

Hroznata se snažil vytrhnout meč z Kentara, ale ten ho pevně svíral i s rukou. Pačej najel k Hroznatovi z boku a vrazil mu meč přízraků do prsou.

Meč sklouzl po brnění.

„Ďábla peklem nevyženeš,“ chytil Hroznata volnou rukou Pačejův meč přízraků.

„Co to mele?“ nechápal Pačej.

„Že mečem přízraků ho neprobodneš. Už jsem to zkoušel.“ Stach hodil Pačejovi Upalovač. „Zkus tohle.“

Pačej chytil Upalovač volnou rukou a znovu bodl Hroznatu do prsou.

Tentokrát ocel oceli ustoupila a Upalovač pomalu zajel Hroznatovi do prsou.

Všechno na okamžik znehybnělo.

„Jsem přízrak. Mě nemůžeš zabít,“ zachechtal se Hroznata.

„To právě chceme zjistit.“ Pačej vytáhl meč z rány. „Trochu mi to připomíná, Stachu, jak jsme byli v tom bordelu. Já ho z ní akorát vytáhl, a ty jsi ho do ní vrazil. I ta velikost byla podobná,“ zhodnotil dýku ve Stachově ruce.

„Kníže Vlastislave, jsi prase,“ ulevil si Stach, vrazil do otvoru v Hroznatově brnění dýku a stiskl tlačítko. Ozval se zvuk pružiny.

„Tak, a teď se budeme modlit. Nebo utíkat?“ ptal se Pačej.

Poodstoupili. Hroznata pustil meč v Pačejově ruce a narovnal se v sedle.

„Kentaro, ustup,“ poručil Pačej Kentaru Renzovi.

Renzo pustil Hroznatovu druhou ruku a ostruhami popohnal koně. Hroznata zůstal stát osamoceně a neozbrojen, jen s volně svěšenýma rukama.

„Chcípl?“ zašeptal Pačej.

„Jak to mám, kurva, vědět?“ zašeptal mu Stach zpátky.

Najednou sebou Hroznata trhl a oběma rukama chytil rukojeť dýky.

„Pálí to,“ řekl překvapeně a prohnul se v zádech. „Hrozně to pálí!“ Zkroutil se bolestí na bok a spadl z koně na zem. Svíjel se, nohama kopal a rozrýval zem. „Pálí! Pálí! To pálí!“ svíjel se. „Pomozte mi! Pomozte mi!! Prosím!!!“ sténal.

Najednou si prudce vytrhl dýku z rány a vrazil si ruku do brnění, ze kterého ze všech stran stoupal dým. Zuřivě a ze všech sil se snažil ho roztrhnout a dostat se k ráně. „Já nechci! Já nechci!“ sípal. „Já přece nemůžu!“ kroutil se bolestí.

Potom se vzepnul do mostu. Ruce stále v ráně, zátylkem a patami opřený o zem, tělo do oblouku.

„Já přece nemůžu umřít,“ vydechl. „Slíbil mi to. Slíbil mi to!“ vykřikl. „Slíbil…!“

Pak se celé tělo zhroutilo.

„Tak ti nejspíš kecal,“ ušklíbl se Pačej zjizveným obličejem.

Zablesklo se a země se otřásla.

„Kurva, mám tohle celé zapotřebí?“ Pačej úlekem pustil meč, ze kterého šlehaly blesky.

Sledovali zbytek Hroznatova brnění, jak se rozhořelo bílým oslnivým plamenem a rychle se měnilo v prach.

„Já to brnění chtěl,“ zuřil Stach.

„A já mám po meči,“ odsekl Pačej.

„Pokud vám to, kníže, nevadí, můžete mít tenhle.“ Kentaro se narovnal a nabídl knížeti konec meče trčícího z jeho břicha.

„Čí to je meč?“

„Nejspíš můj. Můj bývalý.“

„Tvůj?“

„Ano. Mečů je dvanáct. Já svůj meč nechal v Heianu. A nejspíš si ho Hroznata vzal, když mu tady Stach sebral ten jeho,“ ukázal na zbytky roztaveného železa u Vlastislavových nohou.

„Tak jestli nabízíš, nepohrdnu,“ vytáhl Pačej Kentarovi meč z břicha.

Zvedl se vítr a nad nimi se objevila obrovská mračna. Zvedli hlavy.

„Nevím, jak vy, ale já bych zdrhal,“ zasunul Pačej meč do pochvy a rozhlédl se kolem. „Dokud máme ještě kam.“

Blesky se slily v nekonečnou řadu záblesků a vítr sílil. Z okolních lesů se začal ozývat hukot a praskání větví.

„Dýku. Já musím najít tu dýku! Stála mě sto zlatých!“ zakřičel Stach do kvílení vichřice.

„Kecáš!“

„Nekecám! Proplatíš mi ji?“

„Dám ti padesát, když odsud okamžitě zmizíme!“ Pačej starostlivě sledoval oblohu plnou blesků a velký otvor v mracích, který se nad nimi začal otevírat.

„Slovo knížete?“

„Jo.“

Nasadili koňům ostruhy. Nad nimi se vítr začal točit v kruhu, který se více a více rozšiřoval. Z mraků se spustil k zemi obrovský vír.

Ujížděli jako o život, což ostatně byla pravda.

„No, už se těším, jak o tomhle budu vyprávět dámám!“ křičel Pačej do vichřice a tiskl hlavu ke krku koně.

„Jestli to přežijeme!“ Stach cítil, jak za nimi zuří peklo a vichr rve vše, co mu přijde do cesty.

„Jde to po nás,“ otočil se Kentaro.

„Tak se rozdělíme!“

„Půjde určitě po Stachovi!“

„Kdo? Ten vítr? Jak to víš?“

„Tak se otočte!“

Otočili se a s hrůzou uviděli obrovský Hroznatův obličej, který se plasticky vlnil ve větru.

„Tak chcípnul, nebo ne?!“ ptal se Pačej.

„Nevím! Jediný, co vím, že to vždycky odseru já! Vždycky!“ naříkal Stach.

„Co vždycky? Ty máš aspoň ksicht v pořádku. Ale podívej se na mě!“ naklonil ke Stachovi kníže svůj obličej.

Než stihl odpovědět, ozvalo se z vichru zuřivé vzteklé zařvání a potom vše utichlo. Najednou bylo ticho rušené jen občasnými údery stromů a kusů dřev, které tornádo vyrvalo z kořenů a které teď padaly z výšky na zem. Zpomalili a sledovali to divadlo.

„Doufám, že mi nespadne na hlavu kus stromu. Po tom všem být zabitej kusem dřeva!“ Stach poplácal děkovně svého koně po krku.

„U všech bohů! Jestli bude takovýhle problém s každým přízrakem, tak to máme před sebou pořádnej kus práce!“ zamračil se Pačej na Kentara.

„Už to dělat nemusíme.“

„A kdo to udělá?“

„Kdokoli. Teď už víme, že to funguje. To je hlavní. Už to bude otázka prestiže – zabít přízrak.“

Pačej zastavil koně. „Stachu?“

„Mno.“ Stach také zastavil a natočil se ke knížeti.

„Něco bych od tebe potřeboval.“

„Co?“

„Něco, co by pomohlo naší zemi. A také mně.“

„Co to má být?“ Stach začal být nervózní.

„Potřeboval bych, abys potvrdil, že dýku s jedem jsem zabodl do zrádce Hroznaty já.“

„To teda ne. Hroznata je můj!“

„Tisíc zlatých!“

„Nenechám se podplatit. Ani za dva tisíce.“

„Tak dobrá,“ pobídl Pačej koně a rozjel se.

Stach se přidal a za chvíli klusali společně. Kníže uprostřed a Stach a Kentaro po každé straně.

„Co, dobrá?“ začal Stach.

„Je to přece jedno.“ Pačej sledoval prostor před nimi.

„Co je jedno?“

„Kdo tu dýku zabodl.“

Chvíli bylo ticho. Stach se kousal do rtů.

„Říkáš tisíc zlatých?“ nevydržel to.

„Měl jsem pocit, že potřebuješ peníze.“

„Ty nemáš tisíc zlatých.“

„Mám,“ usmál se Pačej.

Zase chvíli jeli v tichosti.

„No, jestli to pomůže knížectví...“

„Pomůže,“ natáhl Pačej ruku.

„Tak tisíc,“ ujistil se Stach a stiskl knížeti ruku.

„A co ty, Kentaro?“ zeptal se Pačej Renza.

„Já peníze nechci.“

„A co chceš?“

Přízrak se pootočil v sedle.

„Slib mi, že, pokud zvítězíme, poslední kapka jedu bude pro mě.“

„Spolehni se. I kdybych měl pro tu poslední kapku dojet sám do lesa sebevrahů.“

Znovu se zablesklo a znovu se zvedly mraky.

„Padáme odsud. Tohle byl asi jenom začátek.“

„A kam?“

„To je jedno. Kamkoli, hlavně pryč z Proklaté země.“

Nasadili koním ostruhy.

Díl IV. – Příležitost pro velmistra

Kapitola první – Nový bůh

Sen XVI. (5. 9. 1403)

Muž stál před Stachem. Obloha za ním byla temná a točila se v kruhu. Vlasy měl rozcuchané a z očí mu šlehaly blesky.

„Co jsi to udělal, nešťastníku?“ zakřičel na Stacha.

„Dobrý, ne?“ zasmál se Stach.

„Víš, co tě čeká? Víš, co čeká vás všechny?“

„No, Pačej asi přijde o imunitu. Jinak nevím.“

„Ty nemáš strach?“

„Z čeho? Tohle je jen sen. A tak, jako řveš ty, řvali všichni, co jsem jim nakopal prdel.“

Blesky v mužových očích zmizely, vlasy zplihly a obloha se uklidnila.

„Vážně?“ zeptal se Stacha.

„Jsi vševědoucí.“

„Nestíhám vědět všechno. Musel bych se soustředit.“

„Kašli na to. Co tomu říkáš? Hroznata je odepsanej? Je opravdu po něm, nebo někde skřehotá v koutku?“

Muž se zahleděl do dáli za Stacha.

„Je opravdu pryč,“ potvrdil. „Tohle mému pánovi hodně narušilo plány.“

„Tys řekl mému pánovi?“ zeptal se vážně Stach.

„Ano.“

„Ale pána má jen otrok.“

„Já nejsem ničí otrok.“

„Takže je to tvůj přítel?“

„Ne. To není.“

„Není to tvůj pán, není to tvůj přítel. Tak, kdo to teda je?“

Muž se podíval někam daleko za Stacha. „Asi bychom měli změnit téma hovoru,“ rozhodl po chvilce.

Stach zaváhal, ale nechtěl provokovat. „Tak co budete dělat teď?“ změnil poslušně téma.

„Po zabití Hroznaty? To nikdo neví. Tohle je poprvé, co se něco takového stalo.“

„Hele, nebudeš mít problém, že tu se mnou takhle hovoříš?“

„Jako od něj?“ ukázal muž ze sebe. „Ne. Tohle on nevidí. Zatím.“

„Ale hlídá ti i sny.“

„Proč myslíš?“

„Protože nic neřekneš přímo. Jen naznačuješ.“

„Ale od toho jsou sny. Ty ti nikdy neřeknou nic přímo.“

Stach se probudil a začal přemýšlet, kde je.

Chvíli se rozhlížel. Potom vstal a vyšel z hospody. Když vykonal na hnoji potřebu, vrátil se zpátky a sedl si na lavici. Zády se opřel o stůl a znovu se začal rozhlížet. Někoho hledal.

Když ho našel, potácivým krokem k němu došel, chytil ho za ramena a zatřásl jím.

„Pivo. A slaninu. Rozumíš?“ poručil.

Hospodský na něho zamžikal jedním okem. „Kdo mi zaplatí tu škodu?“ zakňoural.

„Sklapni.“ Stacha bolela hlava a neměl náladu řešit jeho problémy.

Znovu se rozhlédl po hospodě a mezi ležícími hledal známou tvář. Když ji našel, opět se opatrně vydal po hospodě. Ve chvíli, kdy napřáhl nohu k pořádnému kopanci, se ze země zvedl varovně prst.

„Napadení knížete, to se trestá smrtí. V tvém případě roztrháním koňmi.“

Stach přešlápl na nohu a otočil se zpátky ke stolu. Jeden prst čouhající ze země se změnil na dva.

„Dvě piva a dva pořádný kusy slaniny,“ objednával Pačej ze země. „Stachu, příteli, nechceš mě zvednout?“

Stach zaváhal. Potom se otočil a opatrně začal překračovat ležící těla. Pak chytil Pačeje za ruku a pomohl mu vstát.

„Natoč mě směrem ke dveřím, nebo přísahám, že se vychčiju tady přímo uprostřed hospody,“ varoval Pačej.

„Jako bys to ještě nikdy neudělal.“ Stach natočil Pačeje ke dveřím a potom ho kopancem vystrčil z hospody.

Pačej se vrátil za chvíli. Hlavu měl celou od bahna.

„Ten hnůj byl blíž, než jsem čekal,“ vysvětloval.

Stach jen mlčky ukázal na dvě piva a slaninu na stole.

„Znásilnili jste mi ženu,“ stěžoval si hostinský a podal jim na ošatce chleba.

„A cibule?“ zeptal se Stach.

„Jo,“ bručel hostinský.

„Škodu ti uhradíme,“ zkroušeně se kál Pačej.

„A ve stáji mi jeden z vás…“

„U všech bohů, mlč,“ sáhl Pačej po meči.

„Nablil koním do žlabu,“ dokončil hostinský.

„Aha,“ pustil Pačej meč, „už jsem se lekl.“

Mezitím se začali probouzet další spáči. Mátožně se zvedali a sedali si ke stolům.

„Kdo se tu holedbal, že to zaplatí?“ zeptal se jeden z nich.

„On,“ ukázali zároveň Pačej i Stach jeden na druhého.

„Vzpomínám si, že to byl ten, který se chlubil, že zabil přízrak.“ Další z přisednuvších se vysmrkal na zem.

Pačej i Stach se na sebe podívali. „No, tak to budu asi já,“ vzdychl Pačej. „Hospodo, platím.“

Hostinský přiběhl rychle s tabulí a s vyplazeným jazykem začal počítat.

„Co je tohle?“ ukázal Stach na nezanedbatelnou položku na tabuli.

„To je za to znásilnění. Chápejte, že nemůžu počítat svoji ženu jako holku z bordelu. Přišla o čest.“

„Sedmkrát?“ naklonil se nad tabuli i Pačej. „O čest přišla poprvé. Potom už o čest přijít nemohla, když už ji neměla.“

„To je pravda,“ souhlasil hostinský a přepsal výslednou sumu.

„To už je lepší,“ kývl Pačej. „Pane zemský správce, zaplaťte útratu, víte přeci, že kníže u sebe peníze nenosí.“

Stach položil na stůl výslednou sumu.

„Ty neprotestuješ?“ nechápal Pačej.

„Protestoval jsem přece v prvních asi padesáti případech. Pak jsem to vzdal.“

Pačej pozvedl korbel s pivem. „Na mého nejlepšího přítele Stacha!“ zařval na celou hospodu. „Dneska je to tady na mě!“

Stach pozvedl korbel.

„Hostinský,“ zavolal Pačej na krčmáře.

„Ano?“ Pán hospody přiběhl.

„Jak dlouho už tu zapíjíme vítězství?“ zeptal se.

„Třetí den.“

„Hm. Tak to je nejvyšší čas začít plnit státnické povinnosti,“ vzdychl Pačej. „Dá se tu někde umýt?“

„Ve studni.“

„Ne. Je tu někde lazebník?“

„Ve městě.“

„A kde my vlastně jsme?“ rozhlédl se okolo sebe Stach. „Poslední, co si pamatuju, že jsme vyjeli z Proklaté země. Kentaro se vrátil do hradu, protože říkal, že mu slunce přece jenom nedělá dobře. Zapadli jsme do první hospody a pak v tom mám trochu zmatek.“

„Vysoké Mýto,“ přivřel oči hospodský.

„Co?“ vyskočili oba z lavice.

„Chlastáte tři dny ve Vysokém Mýtě,“ potvrdil jim hospodský. „Když jste sem přijeli, už jste byli totálně namol.“

„No to mě poserte všichni bozi,“ zaklel Pačej. „Jak dlouho je to od tý obrovský bouře?“

„Od tý, co se přihnala od západu? Z Proklaté země? Sedm dní.“

„No, tak to je průser. Kníže je sedm dní nezvěstný. Trojan mě zabije.“

„Nemůže tě zabít. Jsi jeho kníže,“ chlácholil ho Stach.

„Jste opravdu kníže?“ ujišťoval se hostinský.

„Nosím masku? Tak musím být kníže,“ ukázal si Pačej na obličej.

„Dneska nosí masku každej pobuda.“

Pačej si sundal masku a usmál se na hostinského. „Tak co?“ zeptal se, zatímco hostinský couvl na druhý konec hospody. „Už mi věříš?“

„Výsosti,“ uklonil se hostinský, „taková čest pro moji skromnou hospůdku, taková čest pro moji ženu. Já si myslel, že si děláte legraci. Omlouvám se,“ breptal zmateně hostinský.

„To bys nám mohl odpustit placení,“ řekl rychle Stach.

„Tak to zase ne. Kníže nebo žebrák, útrata se musí platit,“ zamračil se hostinský. „To bych přišel rychle na buben.“

„To máš pravdu,“ souhlasil Pačej. „Jak bych se mohl podívat svým poddaným do očí, kdybych se nechával od nich hostit zadarmo?“

Stach se nevěřícně podíval na Pačeje, ale ten pozvedl korbel s pivem a kynul všem okolo.

„Dneska je to zase na mě,“ ujišťoval je.

„To je zlej sen,“ vzdychl Stach.

„Hele, Stachu. Zaplať to, musíme utíkat, nebo se Trojan zblázní. A nezapomeň dát hospodskýmu pěkný spropitný. Třeba nosí jeho žena pod srdcem tvého potomka, tak ať si na něm nevylévá vztek za tvoji lakotu.“

Stach zaplatil a společně s knížetem vyrazili do Krudomu, kde předpokládali, že na ně Trojan stále čeká.

Zpráva o zabití přízraku se začala po celé civilizované zemi šířit jako oheň po vyprahlém lese.

Bylo to obrovské vítězství a silná vzpruha pro všechny, kteří již v žádné vítězství nevěřili. Zároveň to částečně zavřelo ústa těm, kteří chtěli, aby zbývající přeživší z Proklaté dvanáctky nějakým způsobem zahynuli. Do nového knížecího města Hradce se dostavilo hodně delegací z okolních zemí, aby vzdaly hold knížeti Vlastislavovi za jeho hrdinský čin.

Stach se oslav nezúčastnil, Pačej měl přece jenom strach, že by Stach mohl v opilosti udělat nějakou nepříjemnou věc, tak mu doporučil, aby se vrátil na svůj hrad a podíval se, jestli bouře, která se rozpoutala po zabití Hroznaty, nezpůsobila moc škod. Stach se tedy vrátil do Krudomu a zjistil, že bouře opravdu napáchala velké škody. Zabralo mu hezkých pár dní, než uvedl svůj hrad do obyvatelné podoby, a když bylo vše skoro hotovo, dorazil posel od Pačeje se zprávou, že se má zemský správce okamžitě dostavit do Hradce. Pačej si Hradec vybral jako nové sídelní město. Žila tam jeho matka, kterou jeho otec zapudil, když si našel novou ženu. Odtud ho matka podporovala až do své smrti a tajně mu posílala peníze. Hradec byl také na okraji Proklaté země a nebyl tak daleko od Krudomu, místa zemského správce, takže to bylo to nejlepší, co mohl Pačej vybrat.

Stach se dostavil do Hradce. Bylo tu o poznání více lidí, než když tu byl naposledy. I město vypadalo mnohem lépe. Více kupců, více lidí a dobytka. Krámky, které kdysi byly zavřené, se znovu otevřely. Všude vlály prapory, procházeli se namyšlení měšťané a rytíři v blýskavých zbrojích.

Do toho také hodně potulných kněží, hodně žebráků, hodně zlodějů, hodně sirotků, hodně milých žen a dívek.

Stach si vzal jen malý doprovod, se kterým si musel prorážet cestu davem, a trvalo dlouho, než dorazil do Pačejova hradu.

„Pomodlil ses k bohům, než se dostavíš ke knížeti?“ odchytil ho v předsálí velekněz z Perunova chrámu. „Očistil jsi své tělo a duši? Dal jsi příspěvek?“ Snažil se chytit Stacha za ruku.

„Odprejskni,“ odstrčil Stach neurvale kněze od sebe. „Kde byl tvůj bůh, když jsme bojovali proti Temnému pánu?“

„Cesty bohů jsou nevyzpytatelné,“ zabručel velekněz.

„Hlavně, že hrabeš prachy, dobytku,“ strčil Stach ještě jednou do velekněze a otočil se k němu zády.

„Špíno z Černobogova chrámu,“ zabručel velekněz tak, aby ho Stach neslyšel, ale jeho bůh u něho tentokrát nestál, a Stach ho slyšel. Prudce se otočil zpátky, chytil velekněze pod krkem a přimáčkl ho k jednomu z mnoha sloupů.

„Ještě jedno slovo, ty prasečí hovno, a podřežu tě jako podsvinče,“ zasyčel mu vztekle do obličeje. „Nevyznávám žádného z bohů, kteří se na nás v těžkých chvílích vysrali. Rozumíš?“

Velekněz mlčel a jeho prasečí očka nešťastně kmitala z místa na místo a hledala podporu, ale nikdo se neodvážil přijít na pomoc veleknězi upadajícího náboženství. Stach povolil stisk a velekněz se sípavě nadechl.

„Rouháš se bohům,“ řekl potichu a opatrně.

„Seru na bohy a seru na vás. Co tu vlastně děláte? Proč nejste tam, mezi svými ovečkami?“ ukázal Stach směrem k Proklaté zemi. „Utekli jste jako zbabělci ze všech měst, která obsadil ďábel, a nechali jste tam lidi bez pomoci. V celé Proklaté zemi není jediný váš kněz. A nejenom váš. Všichni bozi utekli. A vy s nimi. Tak k čemu jste?“ Plivl knězi do obličeje a pustil ho.

Velekněz upadl na zem. Stach potlačil touhu ho nakopnout, otočil se a odcházel.

„Tak jakého boha vyznáváš? Pane zemský správce?“ ozval se za ním jasný hlas.

Stach se prudce otočil, ale velekněz zvedl ruce k obraně a palcem ukázal vedle sebe na zahalenou postavu.

„A ty jsi kdo, ty hnido?“ udělal Stach pár kroků k zahalené postavě.

„Jmenuji se Kozma.“ Neznámý si sundal kapuci. „A původně jsem patřil k Velesově kněžstvu.“

„Další z rohatých,“ zvedal se ze země velekněz z Perunova chrámu.

„O co ti jde?“ zeptal se Stach Kozmy. „Přišel jsi sem taky žebrat o almužny?“

„Řekl jsem bývalý,“ pousmál se Kozma. „Opustil jsem boha s býčí hlavou několik měsíců po vstupu ďábla na naši zem.“

„A jakého boha teď upřednostňuješ?“ zeptal se velekněz Perunova chrámu. „Nechceš k nám?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Kozma, „odešel jsem od starého boha, protože jsem přesvědčen, že staří bohové jsou mrtví.“

„To neříkej,“ zděsil se velekněz.

„Tak kde jsou, když ďábel zabírá naši zemi? Souhlasím tady se zemským správcem. Staří bohové nás opustili. Je čas si najít nové.“ Kozma se podíval na Stacha s otázkou v očích.

„Mluvíš mi z duše,“ souhlasil opatrně Stach s Kozmou. „Staří bohové jsou pryč. Dozrál čas na změnu.“

Okolo Stacha a Kozmy se ozval hněvivý šepot lidí, kteří vyslechli Stachovu hádku, ale Stach se jich nebál.

„Pane zemský správce,“ lehce kývl Kozma hlavou na vyjádření úcty. „Několikrát jsem vstoupil do Proklaté země a zkoušel jsem mluvit s ubožáky, kteří tam žijí. Ale bez úspěchu.“

Stach pokýval souhlasně hlavou a čekal.

„Zkoušel jsem je přesvědčit, aby nežili takovým zpustlým životem,“ pokračoval Kozma.

„To už jsem také zkoušel,“ souhlasil Stach s Kozmou. „Ani karabáč nefunguje,“ sevřel Stach bič u svého pasu. „Neznám bohům žel nikoho, kdo by opustil ďábla.“

Kozma se na okamžik zarazil. „A Ctirad? Ten přece odešel,“ zeptal se opatrně.

„To ano.“ Stach pustil rukojeť karabáče a lehce se plácl do čela. „Jak to vlastně víš?“

„Zajímalo mě, jestli to někdo dokázal. A dozvěděl jsem se o Ctiradovi.“

„Ctirad,“ pokýval Stach souhlasně hlavou. „A potom rytíři vévody Albrechta. Ty se podařilo také vyléčit.“

„To je něco jiného,“ mávl Kozma rukou. „Myslel jsem normální lidé, kteří propadli lehkému životu.“

„Ti jsou ztraceni.“

„Ne,“ řekl vážně Kozma, „ztratili jen víru.“

„Tak tohle už jsem někde slyšel,“ vzpomněl si Stach.

„Pane zemský správce,“ zašeptal Stachovi do ucha majordom. „Kníže nerad čeká,“ připomenul mu.

„Musím teď za knížetem. Stav se za mnou. V Proklaté zemi,“ otočil se zpět na Kozmu. „Pokud se nebojíš.“

Kozma kývl a natáhl si zpět kapuci.

„No, to je dost, Stachu,“ přivítal Pačej Stacha. „Kde se touláš? Přivezl jsi nějaké peníze?“

„Dovezl jsem ti pár drobných,“ hodil Stach Pačejovi do klína malý váček s penězi. „Ale ode mě nic nečekej. Moje pole jsou zpustlá, moji poddaní nic neodvádí.“

„Tak k čemu jsi jako zemský správce?“ rozhodil Pačej rukama.

„Tak mě té povinnosti zbav. Najdi si jinýho.“

Pačej se usmál a ukázal na stolek. „Víno od Albrechta,“ nabídl Stachovi pohár.

„Mně už došlo,“ zabručel Stach, „a mám pocit, že nejvíc tím trpí Ctirad.“

„Pošlu ti pár soudků. Přešel jsem stejně na víno z Francké číše.“

„Víno je víno, ale pivo, to je nápoj,“ připil si Stach. „Co po mně zase chceš?“ zeptal se bez obalu Pačeje.

„Pojedu do Říma.“

„Do Itálie?“

„Ne. Rozhodl jsem se vyjet na spanilou jízdu přímo do jednoho z nejstarších ďáblových měst.“

„A proč?“

„Propaganda, příteli.“ Pačej nalil Stachovi další pohár. „Velké změny,“ zasmál se na Stacha. „Po zabití Hroznaty se ledy hnuly. Dostal jsem pochvalné dopisy od všech státníků, kteří na světě jsou. Najednou už jsem kníže Vlastislav. Ne jenom spálená držka Pačej. A za to můžu děkovat hlavně tobě,“ pozvedl Pačej pohár.

„Nemáš zač,“ připil si Stach. „To mi připomnělo naši dohodu. Kolik jsi mi to slíbil? Tisíc?“

„Jo jo. To teď nebudeme řešit.“ Pačej rychle nalil Stachovi další pohár. „Pojedu do Říma. Prosekám se tím pralesem až k proklatému městu. Plivnu na bránu Černého města a vystrčím prdel na Strážce Práhu. A potom se vrátím. Ukážu, že tímhle boj nekončí.“

„A nezabijeme raději někoho dalšího z přízraků?“

„Potom, až se vrátím. Mám to pečlivě naplánovaný. Někde tady jsem si to sepsal v bodech.“ Pačej se podíval na stůl, kde se válela hromada pergamenů a papírů. Místy už se sesunula ze stolu a udělala další hromadu pod stolem. V tom všem se válely poháry od vína, kusy pečetního vosku, dámská rukavička a kost z nějakého zvířete.

„Někde to tu je. Ale mám to hlavně tady, v hlavě,“ zaťukal si Pačej na masku na obličeji. „O čem jsme to původně mluvili?“ zeptal se.

„O výpravě do Říma.“

„Ano. Pojedu do Říma.“

„Pojedeme?“

„Pojedu sám. Teda, vezmu družinu. A Trojan chce být u toho a všechno zapisovat. Tebe potřebuju k něčemu jinému.“

„Žádná úředničina,“ zvedl Stach varovně prst.

„Hodně pánů, kteří mě stále neuznávali, se teď přiklonilo na moji stranu.“ Pačej zahrabal v papírech. „Tady je jejich seznam.“ Vytáhl promaštěný cár papíru politý vínem. „Dřív jsem na ně nemohl, neměl jsem páky a vojsko a bylo jich proti mně hodně. Ale teď se přidali na moji stranu. Tak jsem si vzpomněl, že mi dluží na daních. Měl bys to vyřídit.“ Podal papír Stachovi.

Stach vzal opatrně papír mezi palec a ukazováček.

„To je hodně pánů, kteří se připojili na tvoji stranu,“ studoval seznam.

„Jen ta jedna strana. Na té druhé jsou ti, kteří mi stále odmítají poslušnost.“

Stach otočil papír, na kterém bylo o poznání více jmen.

„Nemám raději vypálit jejich hrady?“ zeptal se.

„Ne, to uděláme spolu. Vyzkoušíme ten nový vynález.“

„Vraniš,“ četl Stach první jméno na seznamu.

„Příbuzný Bohdala.“

„Vzpomínám si. Když Bohdal utíkal, měli mu jet jeho rytíři na pomoc.“ Stach projížděl seznam a hledal další známá jména. „Hele, Uzdič. Tak na toho mám obzvlášť pifku. Dával mi pořád sežrat moje prokletí. Nebylo snad dne, aby mě něčím nenasral. Jednou se na mě vrhl, když jsem na příkaz knížete trénoval panoše,“ žaloval Stach.

„Dočká se.“

„Stejně bych jel raději s tebou do Říma.“

„Jsi zemský správce,“ řekl vážně Pačej „Věř mi, byl bych raději, kdybys tam byl se mnou, ale potřebuju tě tady.“ Vzal Stacha za loket a odvedl ho k oknu.

„Něco se tě potřebuju zeptat,“ pronesl polohlasem.

„Ptej se.“

„Donesly se mi zvěsti, že jsi začal uznávat Padlého boha.“

Stach mlčel a přemýšlel.

„Je to pravda?“ zeptal se Pačej. „Víš, hodně lidí by to vidělo jako zradu.“

„Já nevím,“ vzdychl Stach. „Zjevuje se mi ve snech. Vedeme spolu dlouhé diskuze. Varoval mě před Moravským polem. Zachránil nám život. Varoval mě nepřímo, že jeden z nás chce přejít. Vřetan. Mám pocit, že je vězeň, a ne společník temnoty. Že stojí na naší straně.“

„Stachu, je to náš největší nepřítel. Nemůžeš se k němu modlit.“

„A jak víš, že je nepřítel?“

„Zabírá města. Zabírá území.“

„On?“

„On ne, jeho pán.“

„Vidíš. Řekl jsi jeho pán.“

Pačej se na chvíli zarazil. „Ano,“ souhlasil zamyšleně, „máš pravdu. Řekl jsem jeho pán.“

„On nezabírá ty města. Všiml jsem si, že nerozkazuje vojskům, neporoučí démonům. Jen přijde a požádá, aby se mu poklonilo dvanáct učedníků.“

„Ale až se pokloní dvanáctý a přejde na jeho stranu?“

„Tak vše skončí a tenhle svět zahyne. A skončí jeho otroctví.“

„Tak vidíš,“ řekl Pačej nepřesvědčivě.

„Nic nevidím,“ mírně odsekl Stach. „Kdyby to chtěl udělat, mohl nechat pokleknout Vřetana. A měl by klid. Ale tím, že nás varoval, si prodloužil svoje zajetí. Možná na další tisíce let.“

Pačej mlčel a přemýšlel. „Když jsi mi to takhle shrnul, najednou mám pocit, že máš pravdu. Dřív mi to nedošlo,“ přiznal. „Ale můžeš ho mít jako přítele, ne jako boha. Ne jako božstvo, ke kterému se budeš modlit.“

„Kdybys byl ty někde v zajetí, modlil bych se za tvoje vysvobození,“ řekl Stach vážně.

„Ale já nejsem bůh.“

„Modlím se za něj. Za jeho svobodu.“

Pačej zvedl překvapeně ruku. „Ty přiznáváš, že se k němu modlíš?“ zašeptal.

„Jednou jsem se modlil. Možná dvakrát.“

Pačej se podezřívavě na Stacha podíval.

„Skoro každý den,“ přiznal Stach.

„Promluv si o tom s Trojanem,“ rozhodl Pačej.

„Už jsem s ním o tom mluvil.“

„Ale, že mě neinformoval. Co ti řekl?“

„Že neví. Že tomu dáme čas.“

„Tak ten čas nazrál, Stachu. Než odjedeš, promluv si s Trojanem.“

Stach našel Trojana v jeho komoře. Trojan se přehraboval v nějakých papírech, a když Stach vstoupil, prudce se narovnal.

„Jsem rád, že tě vidím, Stachu. Neseš mi nějaké zprávy?“ Trojan si lehce poklepával stočeným pergamenem o hřbet ruky.

„Ne, nic důležitého,“ zabručel Stach.

Trojan se zvědavě podíval a čekal. „Tak proč jsi tady?“ zeptal se, když ticho bylo už přece jen dlouhé.

„Pačej poručil.“

„Aha. A o čem si máš se mnou promluvit?“

„O Padlém bohu.“

Trojan odložil pergamen a nalil dva poháry vína.

„Posaď se,“ ukázal na židli.

„Tak začni,“ řekl Trojan, když se Stach usadil.

„Možná,“ ošíval se Stach, „možná tu je možnost, jak zvítězit.“

„Jak zvítězit?“ předklonil se Trojan na židli a upřeně se na Stacha zadíval. „Nemůžeme zvítězit. Už to víme. Není to možné.“

„Je tu jedna skulinka.“

„A jaká?“

Bylo ticho. Mlčel Trojan a mlčel Stach.

„Stachu?“ začal znovu Trojan. „Jaká je možnost porazit nepřítele?“

„Zamilovat si ho,“ zabručel potichoučku Stach.

„Neslyšel jsem tě.“

„Musíme si ho zamilovat.“

Trojan se narovnal v křesle a přemýšlel. „Nerozumím ti,“ přiznal.

„On to udělal z lásky k nám. Ale ďábel ho oklamal,“ řekl rychle Stach.

„Kdo on? Padlý syn boží?“

„Mno.“

„Jak to víš?“

„Chodí ke mně ve snách. Chodil dřív ke všem prokletým. K Pačejovi, k Odranovi. I k ostatním. Ale přestal. A nedělej, že to nevíš.“

Trojan lehce trhl hlavou a maskované postavy, které hlídaly dveře, zmizely. „On ti to řekl?“

„Co mi řekl?“

„On ti řekl, že přešel z lásky k nám?“

„Z lásky k lidem,“ opravil Stach pro jistotu Trojana.

„To jsem myslel.“

„Ano, několikrát mi to řekl. Nebo naznačil. Ve snu,“ kývl vážně hlavou Stach.

„Prý to udělal proto, aby se lidé nezabíjeli v jeho jménu.“

„Nechtěl, aby se vůbec zabíjeli. Ale pokud mělo dojít k válkám, tak aby vojáci nechodili do boje s jeho jménem na rtech.“

„To mu vyšlo. Teď chodí do boje s nenávistí k němu.“

Stach sevřel rty a sklonil hlavu. „Já si myslím, že ho oklamal.“

„On?“ kývl Trojan hlavou směrem k Proklaté zemi.

Stach kývl.

Trojan Stacha zamyšleně pozoroval. „Stachu, teď se tě na něco zeptám. Je to hodně důležité, tak si odpověď důkladně rozmysli.“

Stach znovu kývl.

„Stachu. Seš si naprosto jistý, že nejsi v jeho moci? Že tě neovládá? Nemáš ani stín pochybností? Přemýšlej, jak dobře toho muže znáš?“

Stach se na malou chvíli zamyslel. „Jsem si naprosto jistý, že nejsem v jeho moci,“ řekl pevně. „Je to už několik let, co jsme s Pačejem a třemi stovkami dalších rytířů zachytávali první nápor ďáblových služebníků. Za ta léta jsem s ním mluvil ve snu mnohokrát a myslím, že ho znám víc než bratra, kterého jsem nikdy neměl. A také znám léta Pačeje, a i nějaký čas tebe. A věřím, že byste si všimli a poznali, že jsem v jeho moci.“

„Hlavně, nevím, jaký by měl důvod tě ovládat,“ kývl Trojan hlavou na souhlas. „Protože pokud bys chtěl přejít, nikdo by ti v tom asi nedokázal zabránit. A nikde není ani náznak toho, že bys někoho v okolí přemlouval na stranu zla.“

Stach znovu souhlasně zakýval hlavou.

„Nikdy tě nepřemlouval, abys přešel na jeho stranu?“ zeptal se Trojan.

„Přemlouval. Ze začátku mě častokrát přemlouval, ať se mu pokloním. Ať vstoupím do jeho služeb.“

„A ty jsi odmítal.“

„Ano. Časem se naše hovory staly více přátelské. Ptal jsem se ho, jestli ví, co se stane, pokud vstoupí do jeho služeb dvanáctý učedník.“

„A ví to?“

„Ví.“

„Vidíš. Jde mu jen o zničení světa.“

Stach chvíli mlčel.

„Asi ano. V té době mu šlo o zničení světa,“ připustil po chvíli. „A jak bys asi jednal ty? Přes tisíc let sloužit. Stát za utrpením lidí, kteří umírají nebo umřeli ve městech, která ďábel obsadil?“

„Nemusel to udělat. Sám si to vybral. Měl být bohem utlačovaných, bohem milosrdenství.“

„To měl,“ připustil Stach, „ale to je jen jedna strana mince. V jeho jménu se mělo i zabíjet a vraždit.“

„Ale také pomáhat, ochraňovat. Zastávat se slabých a bezmocných. On měl být to světlo v temnotách.“

Stach se odmlčel.

„Dobrá,“ připustil Trojan, „dejme tomu, že nepřešel dobrovolně. Že ho ďábel přelstil.“

„Kdoví, co mu ďábel ukázal? Pravdu nebo lež, to už nezjistíme. V každém případě ho oklamal.“

„A co my s tím teď?“ zeptal se Trojan.

„Ale on trpí. On doufá, že až vše skončí, skončí i on. Proto chce konec.“

„Copak nemůže odejít? Nemůže utéct? Nemůže se… zabít?“

Stach zavrtěl hlavou.

„Nemůže.“

„Řekl ti to?“

Stach kývl.

Trojan nalil další sklenice vína a napil se. Automaticky vzal kousek hadru a přitiskl si ho na tvář.

„Nemůže se zabít. Musí žít s tím, co se děje každý den,“ ujišťoval se.

„Tak,“ souhlasně kývl Stach.

„Je sám a opuštěný. Všichni ho nenávidí. A nikde ani kapka naděje.“ Trojan se podíval na hadřík a znechuceně ho odhodil na stůl.

„Zvyk je železná košile,“ zabručel na adresu hadříku. „Roky jsem tohle používal, abych si nepobryndal stůl.“

„A roky jsi tím trpěl.“

Trojan vzal hadřík a vyhodil ho z okna.

„Roky. Každý den jsem se probouzel s tím, že jsem jiný. Že se na mě lidi budou koukat jako na zrůdu. Smát se mi. Vyhýbat se mi.“

„Stovky, tisíce let. Každé ráno. Každý den. Nenávidí tě a bojí se tě.“

„Asi ti rozumím. Asi chápu, proč chce skončit, když už byl tak blízko. Ale po smrti Hroznaty se situace obrátila.“

„Nevypadá, že by smutnil.“

„Jak to víš… Aha. Sen?“

„Ano.“

„Takže, máme tu situaci, kdy už nikdo nejspíš nepřejde, naopak, my můžeme zabít další přízraky. Takže ďáblovi zbývá jen zabírat území tak dlouho, než obsadí celou zem. A to mu bude trvat hodně dlouho.“

„Obrovská země je prý za mořem.“

Trojan zvedl tázavě oči, ale neptal se.

„Dobytá území se dají znovu osídlit,“ pokračoval Stach.

„Řekl ti to?“

„Naznačil mi to. Bude to trvat desítky let, ale dá se to.“

„To je zajímavá informace. Potřeboval bych to ověřit. Zeptáš se ho?“

„Trojane, on je na naší straně. Já to vím. Tím, že prozradil Vřetana, tím se odsoudil vlastně k dalším stovkám, možná tisícům let v zajetí. A přitom byl tak blízko. Mohl být už možná svobodný, nebo mrtvý, co já vím.“ Stach mávl nervózně rukou. „Ale tím, že prozradil dvanáctého přeběhlíka, zachránil tenhle svět. Chápeš, co to pro něj bylo za oběť?“

Trojan si propletl ruce před hrudí, stoupl si k oknu a přemýšlel.

Stach ho nevyrušoval.

„Dobře,“ rozhodl Trojan. „Dejme tomu, že máš pravdu. Ale co teď? Máme zaútočit na Černé město, abychom ho osvobodili?“

„Snad.“

„Osvobodit ho?“ zasmál se Trojan. „Myslím, že ti nerozumím. Jak chceš osvobodit někoho, kdo je ukrytý za nejpevnějšími hradbami, chráněn démony a zlem? Někoho, koho chrání Pán brány, bytost neporazitelná, složená z tisíce mrtvých rytířů? Koho hlídá Pán klíčů, někdo, kdo objeví v tvém srdci každou faleš a neotevře ti bránu?“

„A co když žádnou faleš nenajde?“

„Zase tě nechápu.“

„My přece nejdeme jako nepřátelé. Ale jako prosebníci. Nechceme ničit a zabíjet. Chceme jen svobodu pro svého…“

Bylo ticho.

„Dokonči to,“ poručil Trojan Stachovi.

„Boha. Spasitele,“ dokončil Stach.

Trojan výhrůžně zamířil na Stacha prstem, ale nic neříkal.

Stach mlčel a díval se Trojanovi do očí.

„Boha, spasitele.“ Pomalu Trojan spustil ruku podél těla. „Svobodu pro boha spasitele,“ šeptal si potichu a vraštil čelo.

Stach mlčel, a neodvažoval se Trojana rušit. Na stole byl džbán s vínem a poháry, ale Stach se nenapil, přestože měl žízeň. Trojan se chytil za bradu a palcem si přejížděl zamyšleně po jizvě na tváři. Stacha si úplně přestal všímat. Ten se potichu zvedl a odešel.

Kapitola druhá – Uzdič (11. 11. 1403)

Cestou zpátky se Stach zastavil ještě v hospodě. Nemusel bloudit, šel rovnou k jednomu stolu.

„Trochu se to zdrželo,“ omluvil se.

Baltazar pokrčil rameny. „Slyšení u knížete se vždycky protahují.“

„Tak co ty? Budeš mi také vyčítat, že se modlím k Padlému bohu?“ zeptal se Stach ironicky Baltazara. „Protože předpokládám, že to víš jako jeden z prvních.“

„Nebudu ti vyčítat, že se modlíš k Padlému bohu,“ zavrtěl vážně hlavou Baltazar.

„Opravdu?“ zvedl Stach překvapeně obočí. „Tak to jsi asi první.“

„Je mi jedno, ke komu se modlíš, Stachu. Ani si nedokážeš představit, jaká obrovská tíha spadla z mých zad, když jsem se dozvěděl, že jste zabili Hroznatu.“

„To věřím,“ uvědomil si Stach. „A další důležitá věc je, že víme, že jed z Aokigahary funguje.“

„To také,“ kývl hlavou Baltazar. „Kdybys viděl, kolikrát jsme zkusili na přízrak zaútočit, kolikrát už jsme byli tak blízko, a nevyšlo to.“

„Kolikrát?“ zajímal se Stach.

„Hodněkrát.“

„Dvakrát?“ ujistil se Stach.

Baltazar se překvapeně odmlčel. „Jak to víš?“ zeptal se s údivem.

„I já mám své zdroje.“

Baltazar se podíval na Stacha přimhouřenýma očima.

„Na to, abys blafoval, ses trefil moc přesně. Odkud to víš?“ zeptal se.

„Neřeknu,“ odmítal Stach s úsměvem.

„Černice?“ tipoval Baltazar.

Stach mírně kývl. „Říkal jsem, že jsme možná měli použít otrávený šíp, jak mi to poradili v jedný hospodě, a ona se prořekla, že už se to dvakrát zkoušelo. Jednou šíp sklouzl po brnění a jednou se všechen jed setřel z hlavice šípu dřív, než pronikl přízraku do těla.“

Baltazar mlčel, lehce kýval hlavou a jeho oči se usmívaly.

„Nebudeš snad kvůli tomu svoji dceru trestat.“

„Ani v nejmenším. Jsme na stejné lodi, Stachu. Už nejsme napůl nepřátelé. Teď jsme spojenci.“

„To mi spadl kámen ze srdce,“ chytil se Stach za hruď. „To bys mi mohl vrátit teda ty peníze za ten jed.“

Baltazar sáhl k opasku a položil na stůl pytlík s penězi.

Stach na něj mlčky zíral. „Ne,“ rozhodl po chvilce a postrčil pytlík s penězi k Baltazarovi. „To byl obchod, čestně uzavřený, a ty se neruší.“

„Takže to byl zase vtip?“ zeptal se Baltazar. „Že chceš peníze nazpět?“

„Jo,“ potvrdil Stach. „Zajímalo by mě, proč je jed z Aokihari tak drahý, když ho nikdo ještě nezkoušel.“

„Teď ti asi nerozumím,“ upevňoval si Baltazar pytlík k opasku.

„Nikdo nevěděl jistě, že se s tím dá zabít přízrak. A na co jiného se teda používá?“

„V daleké Kitaji tím tráví draky.“

„Aha, tak to je jiná. A není ten jed ještě na něco jiného?“

„Co máš na mysli?“ podíval se Baltazar hluboko Stachovi do očí.

„Abys někoho zabil, musí se jed dostat do krve. Tak to říkal Lišek.“

Baltazar kývl hlavou.

„Kentaro říkal, že vodu z řeky mrtvých pil.“

„No a?“

„Voda z řeky mrtvých se pije. Císař neprodává vodu z řeky mrtvých jako jed, ale prodává ji těm, kteří chtějí mluvit s lidmi ze záhrobí. Protože kapka jedu z Aokihari rozpuštěná v silném víně ti dává možnost vidět svět mrtvých.“

„A na to jsi přišel sám?“

„Ne. Prozradil mi to Trojan,“ přiznal Stach.

„Je to tak,“ potvrdil Baltazar Stachova slova. „Používá se k vyvolání kontaktu se záhrobím. Ale to mohou použít jen opravdoví zkušení čarodějové. Pro normálního člověka je cenou za návštěvu světa mrtvých šílenství.“

„A sakra,“ ušklíbl se Stach, „no, co. Stejně je to drahý.“ Chopil se skleničky na stole a přiťuknul si s Baltazarem.

Baltazar si připil a položil pohárek na stůl.

„Peníze sis zpátky nevzal, tak ti dám jiný dárek,“ řekl a položil na stůl malý předmět.

„Co to je?“ vzal ho Stach do ruky. „Prsten,“ usoudil, když si ho lépe prohlédl.

„Prsten,“ potvrdil Baltazar.

„To mi dáváš?“

Baltazar kývl.

„Není z drahého kovu. Je ze železa. Takže musí mít nějaký skrytý význam,“ hádal Stach.

Baltazar s mírným úsměvem pokýval hlavou.

Stach si znovu prohlížel prsten. „Je otvírací?“ zeptal se Stach.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Baltazar.

„Je v něm skrytá jehla s jedem?“

„Ne.“

„Je kouzelný? Splní mi každé přání?“

„Ne.“

„Tak čím je zajímavý?“

„Hádej.“

Stach si prsten opatrně navlékl na malíček a chvíli s ním kroutil ze strany na stranu.

„Tak nevím,“ nechal se poddat.

„Tenhle prsten ukazuje všem assassinům, že patříš k nám.“

„Že jsem assassin?“ lekl se Stach a stáhl si prsten.

„Assassinem být nemůžeš, nemáš na to výcvik. Ale pokud bys byl někde v nesnázích, tak by ti měl každý z bratrstva přijít na pomoc.“

„Vážně?“ nasadil si Stach znovu prsten na malíček a prohlédl si ho proti světlu. „Takže kdybych ho měl tenkrát, když mě kdysi věšeli na šibenici, tak byste mě zachránili?“

„To zase ne. Přece jenom jsi potenciální riziko a nebezpečí,“ rozesmál se Baltazar.

Stach se zasmál s ním a potom zvážněl. „Víš, že to je poprvý, Baltazare, kdy tě vidím se smát?“

„To souhlasí, Stachu.“ Baltazar se přestal smát, ale stále se usmíval. „Asi už se začínám přizpůsobovat vašemu šibeničnímu humoru.“

„No jo. Humor. To je někdy to poslední, co nám v týhle zasraný době zbývá.“ Stach mávl na hospodského a ukázal stříbrňák.

Kníže už byl pár týdnů na cestě do Říma, když se jedné hluboké noci ke dveřím nuzného stavení na okraji vesnice u hranic Bohemie připlížila postava, celá od bahna a od krve, a opatrně zaklepala na dveře.

Zevnitř se ozýval dětský křik a veselé rozpočítávadlo.

„Ťap, ťap, ťap, ťap!

Jde po to-bě Stach!

Tři-náct mu-žů za-bil!

Tři u-to-pil,

Tři od-hla-vil,

Tři roz-pá-ral,

Tři pro-bo-dl.

A po-sle-dní seš ty!

V Proklaté zemi žije, ale nezemře.

S ďáblem se kamarádí.

Padlého anděla vzývá.

S upíry a přízraky se přátelí.

Němý sluha a čarodějnice s mečem mu slouží.

Dej si pozor.“

Děti se rozutekly po místnosti, zatímco vylosovaný se je vydal znovu hledat.

Místnost byla malá a nedalo se moc kam schovávat, tak hra znovu začala a znovu rychle skončila.

Stach opakovaně zaklepal, a když nikdo neodpověděl, vstoupil. Rozhostilo se vyděšené ticho.

„Klepal jsem,“ vysvětlil Stach.

„Kdo jsi a proč přicházíš?“ Hospodář sáhl udatně po vidlích, zatímco děti se schovaly za sukni hospodyně, která se vystrašeně zastavila uprostřed místnosti.

„Jmenuju se Stach,“ představil se. „Jsem z Proklaté země a přicházím se jen na něco zeptat.“

Hospodyně vyjekla a pustila díži s mlékem. Děti se rozplakaly.

„To není moje krev,“ uklidňoval děti Stach a snažil se pláštěm utřít krev z brnění. „Venku na mě zaútočilo takový divný stvoření. Rohy to mělo, funělo to jako pekelný pes. Tak jsem to zabil. Už vám nebude dělat problémy.“

„Náš plemenný býček,“ zasténal hospodář.

„To byl váš bejk? Byla tma,“ ospravedlňoval se Stach. „Kdyby alespoň zabučel.“

Hospodář si zničeně sedl na lavici.

„Nejvíc zlobí tady Svítek. Toho si, pane Stachu, odneste,“ vykoukla zpoza máminy sukně usmrkaná holka.

„Já už budu hodný,“ rozbrečel se kluk.

Stach se rozhlédl. „Já přece neobchoduju s dětmi. Nebo mi něco uteklo?“ Stach se zmateně rozhlédl po světnici. „Toho býka asi budete chtít zaplatit. I když to nebyla úplně moje vina.“

Hospodář odložil vidle do kouta a složil hlavu do dlaní.

„Byly to moje daně,“ rozvzlykal se. „Na letošní rok.“

„Výborně, daně,“ rozzářil se Stach. „O tom s tebou potřebuju mluvit.“

Hospodář zvedl uslzené oči na Stacha.

„Platíš daně svobodnému pánu Uzdičovi. Je to tak?“

Hospodář kývl.

„To je výborný. Pověz mi o něm něco. Prý nevylézá z hradu.“

„Ne,“ zavrtěl hospodář hlavou. „Co mu chcete?“

„Já bych s ním…“ Stach natáhl nosem. „Co to tu voní?“ otočil se k hospodyni.

„Jen kyselo.“

„Tak co kdybysme si udělali kyselo s troškou hovězího?“ Spolknul slinu. „Koupím toho býčka.“

„Vy mi toho býčka zaplatíte? Opravdu?“ narovnal se hospodář na lavici.

„Zaplatím. Proč by ne?“ Stach vytáhl z opasku několik stříbrných.

„Víte,“ natáhl hospodář opatrně ruku, „nosíte brnění.“

„No a?“

„Vy můžete všechno. Zapálit chalupu, pobít dobytek, ublížit mé ženě a dětem, a já nesmím nic. Ani žádat o spravedlnost.“

Stach se zamyslel a ruka mu zacukala.

„Já vím,“ znovu natáhl ruku s mincemi, „tak ber, než si to rozmyslím.“ Nasypal hospodáři mince do dlaně. „Nebývám obvykle tak vstřícný,“ dodal.

„Unášíte děti a tam u vás je hážete upírům a čarodějnicím?“ zeptala se holčička dřív, než jí maminka stihla zakrýt pusu.

„Jenom ty zlobivé a neposlušné,“ zamračil se na ni Stach.

„Já nezlobím.“

„Já vím. Vadilo by hospodáři, kdybych se u vás u studny opláchl? A vydrhl si brnění?“

Hospodář zavrtěl hlavou.

„Ne, samozřejmě ne. A Ďáblíka, toho opravdu máme upéct?“

„Kdo je zase Ďáblík?“ znejistěl Stach. „Aha, ten býk. Vy jste mu tak říkali?“

„Ano. Byl celý černý a neposlušný. Proto jsem se rozhodl, že ho dáme pryč.“

„Trochu jsem vám ty plány naboural.“ Stach si začal sundávat brnění. „Chtěl jsem se znovu zeptat na toho Uzdiče. Je pořád ve svém hradě?“

„Ano. Skoro pořád.“

„Pokud nejede na hon,“ doplnila hospodyně.

Hospodář pokývl hlavou.

„Ano. Rád jezdí na hony,“ potvrdil.

„Ničí pole a zahrady,“ žalovala hospodyně.

„Je pravda, že divá zvěř nám pustoší pole. Ale jsme jen chudí rolníci, nesmíme se lesní zvěři bránit. Patří pánovi,“ připustil opatrně hospodář. „A proti našemu pánu nic nemáme.“

„Nesmíme je vyhnat. Prasata nám rozrývají zahrady, vysoká a zajíci nám okusují stromky,“ zlobila se hospodyně.

„A za pytláctví je provaz. To je samozřejmě správné,“ dodal Stach. „Hospodáři, já se předkloním a zvednu ruce a ty mi stáhni tu drátěnou košili,“ ohnul se před hospodářem.

Hospodář stáhl Stachovi košili. Potom si Stach sundal prošívanici a došel ke studni.

„Jestli chcete, pane, můžu vám to brnění vyčistit,“ navrhl hospodář.

„Budu rád. Ale nejdřív upečte kus toho býka. Pro mě hřbet. A pošli některé z dětí, ať donese džbán piva z hospody.“

„My nemáme džbán.“

„Ale v hospodě mají. Nebo pošli radši pro dva džbány,“ vyndal Stach z opasku pár drobných.

Pozdní večeře se protáhla v brzkou snídani. Stach se nacpal, že se nemohl hnout, a hospodář byl na tom podobně. Děti už dávno spaly a hospodyně podřimovala u pece. Stach nalil hospodáři trochu piva do misky a zbytek dopil přímo ze džbánu. Hospodář jen seděl a po očku Stacha pozoroval.

„Co si mě tak, hospodáři, prohlížíš?“ zeptal se Stach.

„Jste jiný, pane, než…“ nedokončil hospodář.

„Než jiní rytíři, nebo než to, co se o mně povídá?“

„Obojí.“

Stach se opřel zády o zeď a dloubal se třískou v zubech. „Asi jsem,“ připustil.

„Je pravda, že máte u sebe přízrak, němého sluhu, upíra a čarodějnici?“ vykoukla z pece holčička.

„Jak to, že ještě nespíš?“ obořil se na ni hospodář.

„Nech ji,“ mávl Stach rukou. „Koho myslíš tou čarodějnicí?“

„Babice, co chodí celá v černém a umí používat meč. Nosí kalhoty.“

„Myslíš Černici?“ usmál se Stach. „Babice,“ zasmál se. „No, ta by ti dala nepočítaně, kdybys ji tak nazvala. Je mladá a hezká.“

„Nosí kalhoty a šermuje?“

„To ano.“

„A němého sluhu máte? Je velký jako dům?“

„Je velký, ale ne jako dům.“

„A upíra?“

„A upíra a přízrak. Upír chodí a léčí nemocné. Hodně lidí v okolí mu dluží za svůj život. A Černice mu v tom pomáhá. Nic není, děti, tak, jak se na první pohled zdá. Němák je obyčejný člověk, jen nemůže mluvit. A přízrak je náš přítel. Přítel lidí. Nezabíjí lidi, ale bojuje se mnou, s náma, proti Temnému pánovi. Pomáhal nám zabít Hroznatu.“

„A je pravda, že se po nocích modlíte k Padlému bohu?“

„Kdo to říká?“

„Náš pán to rozhlásil.“

„Váš pán Uzdič? Uzdič opustil knížete Litomira ještě před bojem. Spolu s ostatními zradil svého pána. On by neměl vůbec mluvit.“

„Přišel jste ho zabít?“

„Přišel jsem ho potrestat.“

„To je dobře,“ řekla holčička.

„Kušuj!“ probrala se hospodyně a zakryla jí znovu pusu. „Je malá, neví, co mluví,“ omlouvala ji.

„Víte, pane,“ začal opatrně hospodář, „dřív, než kníže Vlastislav zabil ten přízrak, tak jsme si mysleli, že má náš pán Uzdič pravdu. Že jste spolčeni s peklem. Víte, co se povídá o vás. O Proklaté dvanáctce.“ Odmlčel se a se strachem v očích Stacha sledoval.

„Pokračuj. Nebudu ti nic zazlívat,“ kývl Stach.

„Ale potom, co jste společně se knížetem a tím přízrakem zabili toho…“

„Hroznatu,“ doplnil Stach.

„Tak hodně lidí začalo pochybovat.“

„To jsem rád.“ Stach vyplivl třísku, vzal džbán a smutně se do něj podíval.

„A kníže teď vyjel na další ďáblovo město? Proč? Proč nejdřív neosvobodí naši zemi?“ ptal se hospodář.

„To máš těžký, hospodáři,“ vážil Stach slova, „nemáme tolik vojska, nemáme takovou sílu, abysme mohli zaútočit. Hodně rytířů se k nám stále nepřidalo. Proto hledáme pomoc v cizině.“

„Myslíte, že cizáci pomohou?“

„Kde jinde máme hledat? Rytířů a urozených pánů v Bohemii moc nezůstalo. A stále je dost těch, kteří se knížeti Vlastislavovi odmítají poklonit. Proto chce kníže ukázat, že boj proti ďáblovi není jen naším bojem, ale musí se zapojit celý svět.“

„Kníže je moudrý,“ sklonil hlavu hospodář, „a já jsem jen obyčejný sedlák. Takže věřím, že kníže ví, co dělá.“

„To já také,“ vzdychl Stach a podíval se po klímající hospodyni.

„Hospodáři,“ ztišil hlas, aby ji neprobudil, „něco bych od tebe potřeboval. Dobře ti zaplatím.“

„Chcete vylákat našeho pána z hradu?“ zeptal se hospodář.

„Nejsi tak hloupý sedlák,“ kývl uznale Stach.

„A jak to chcete udělat?“

„Potřebuju, abys mi popsal krajinu. Hlavně hledám místo v lese, kde končí cesta. Takový, kam se dá vjet, ale dál to nejde.“

„Myší past u úpatí Špičáku.“

„Výborně. Popíšeš mi, jak se tam dostanu. Za druhý. Potřebuju upytlačit toho nejlepšího jelena v kraji. Kecy, že se v tom nevyznáš, si nech pro jiný. Klidně si ho zastřelím sám, ale potřebuju zjistit kde.“

Hospodář se chvilku kousal do rtů.

„Dvanácterák u Černého rybníka,“ zašeptal a podíval se opatrně na dřímající ženu. „Hrázný říkal, že tam chodí pít každý ráno za úsvitu.“

„Za jak dlouho svítá?“

„Pane, já se nenechám pověsit jen pro vaši zábavu,“ protestoval hospodář.

„Já ho zabiju a odnesu si ho do tý Myší pasti. Ty zaklepeš na hráznýho, že jsi viděl pytláka, a společně to oznámíte Uzdičovi. Kdyby to nevyšlo, jsi v pořádku, plnil jsi svoji povinnost.“

„A co když se mě budou ptát, co jsem dělal ráno v lese?“

Stach se zamyslel.

„To je pravda, mohlo by to vypadat, že jsi byl pytlačit ryby. Tak jinak. Přišel k vám v noci cizinec. Zabil vám býka, kterého jsi měl pro pana Uzdiče. Ty jsi ho sledoval, abys to mohl nahlásit vrchnosti, a přitom jsi zjistil, že upytlačil jelena. To by šlo?“

„To by šlo,“ souhlasil hospodář. „A co když jelen nepřijde?“

„Tak upytlačím něco jinýho. Ale potřebuju, aby to Uzdiče vytočilo a jel on sám. Kvůli zajíci ho budit nebudou.“

„To ne.“

„Zkusíme to takhle. Pokud to nevyjde, zkusíme jiný plán. Anebo budeme čekat, až se mu samotnýmu zachce vyjet na lov. Jak často jezdí?“

„Dvakrát do měsíce.“

„Tak to bych byl raději, kdyby to vyšlo. A ještě něco. Za kolik mi prodáš tuhle halenu?“ Ukázal prstem na plášť sešitý z pytloviny pověšený u dveří.

Stach seděl u ohně a pomalu žvýkal. Kůži z jelena pověsil na větev a hlavu i s parožím položil tak, aby ho každý mohl vidět už zdaleka.

Ozvalo se zadupání kopyt a okolo ohně projelo několik jezdců.

Kuše a kopí namířené na Stacha.

„Lesní pych, ty hovado,“ namířil na něj Uzdič mečem. „Zabil jsi mi jelena. Pověsím tě hned tady na tomhle stromě. Ale nejdřív tě zbičuju tak, že ti polezou kosti.“

Stach pomalu vstal. Rozvázal si provaz u krku a shodil sedláckou halenu.

„Všechna zvěř v lesích patří knížeti!“ řekl hlasitě a s důrazem. „Knížeti Vlastislavovi. A ty, Uzdiči, jsi v jeho panství. Já jsem Stach, Uzdiči, pamatuješ si mě?“ Sundal si helmu. „Jsem správce země. Knížecí země.“

Všichni strnuli. Vojáci z Uzdičova doprovodu sklonili kopí a zvedli kuše.

„Uzdiči,“ pokračoval Stach, „obviňuju tě, že jsi zradil knížete Litomira a opustil jsi ho ještě před bitvou. Obviňuji tě ze zrady.“

Uzdič zaváhal. Rozhlédl se okolo. Moc šancí neměl. Stach ho vlákal do pasti.

„Uzdiči. Tímto tě tady a teď vyzývám na souboj.“

Uzdič se znovu rozhlédl po svém doprovodu.

„Jsem Stach,“ začal znovu Stach. „Jsem správce téhle země z rozkazu a přání knížete Vlastislava, bratra zesnulého knížete Litomira. Knížete Vlastislava, kterého uznal vévoda panonský, knížete, kterého uznal Jagelo, kníže polský a litevský, knížete, kterého uznal Roderich, vůdce germánských kmenů, knížete, který je uznán dalšími panovníky celé země. Pokud mě zabijete zákeřně, bez boje, je to bráno jako vzpoura proti knížeti. Nikdo se vás nezastane v celé známé zemi. Nikde nenajdete úkryt, nikde nenajdete ochranu. V nejlepším případě vás vykastrují, vydloubou vám zaživa oči, vyříznou jazyk a potom asi upálí. Proto vám radím, skloňte zbraně. A ty, Uzdiči, se mi postav jako rytíř.“

Uzdič opatrně sestoupil z koně. „Rád bych mluvil s knížetem,“ začal opatrně.

Stach zavrtěl hlavou a vytáhl Upalovač. „Je pozdě, Uzdiči.“

„Ten meč, to je ten slavný Upalovač?“ zeptal se Uzdič.

Stach kývl.

„Je větší než normální meč.“

„Nevymlouvej se.“

„Není to spravedlivé,“ zakňoural Uzdič.

„A co je spravedlivé? Nechat knížete na holičkách? Vem si klidně třeba obouručák, je mi to jedno,“ zavrčel Stach.

Uzdič sáhl ke svému koni a vytáhl obouruční meč.

„Spokojenej?“ zeptal se Stach.

„Ještě přilbu.“ Uzdič si začal pomalu natahovat přilbu, zatímco mu očka běhala z místa na místo.

Stach čekal. Věděl, že se ho Uzdič snaží rozhodit, že chce, aby Stach ztratil pozornost.

„Vyměním si rukavice.“ Uzdič zabodl meč do země a ukázal ruce v jezdeckých rukavicích.

Stach kývl.

Uzdič vytáhl meč ze země, otočil se ke svému koni a z otočky mávl po Stachovi dlouhým mečem.

Stach úder vykryl a potom už bylo vše v jeho režii. Zasypával Uzdiče silnými ranami, využívaje svoji sílu a velikost. Uzdič se kryl, ale obouruční meč byl mnohem těžší než meč normální. Boj byl rozhodnut v prvních vteřinách. Uzdič byl slabý a neměl naději.

Šermovat uměl dobře, to bezpochyby, kryty byly výtečné, výpady bezchybné, ale obouruční meč byl na něj moc těžký. Málokdo vydržel bojovat s těžkým mečem déle než pár minut. Jeho síla pod údery rychle odcházela a pohyby byly stále pomalejší a unavenější. Stach zatočil mečem a zespoda mu meč silným úderem vyrazil. Meč odletěl velkým obloukem a zazvonil v kamení. Jeho protivník byl neozbrojen, vyjma krátké dýky za pasem.

Stach už na nic nečekal. Nedovolil Uzdičovi, aby přemýšlel o útěku. Nedovolil mu, aby poklekl a požádal o milost. Nedal mu šanci, aby se pro vyražený meč znovu sehnul. Možná to nebylo rytířské, ale Stachovi to bylo jedno. V tu chvíli nebyl rytíř. Byl zase jen kat a vykonavatel své pomsty. Okamžitě využil své výhody a z vrchu tnul vší silou, co měl, kolmo dolů. Uzdič zvedl instinktivně ruku. Meč prosekl plát železa kryjící zápěstí, rozpáral drátěnou košili pod plátem a rozsekl ruku až na kost. Špice Upalovače sekla do helmy a rozsekla ji až ke krku. Uzdič stál nehybně. Otevřenou helmou se valila krev a v drobných pramíncích mu barvila vousy do ruda. Meč sjel po hlavě a odsekl kůži na spánku. Kůže se odchlípla a odhalila čelist tak jasně, že byly vidět i zčernalé zuby a chybějící stoličky.

Stáli proti sobě pár vteřin. Uzdič sledoval krev stékající po brnění na prsou a krev kapající z poraněné ruky. Potom zvedl obličej. „Nikdy jsem tě neměl rád, Stachu,“ zašišlal.

„Já vím,“ kývl Stach hlavou.

Uzdič poklesl v kolenou. Stach ho z otočky setnul. Uzdičova hlava obloukem vzlétla do vzduchu a pomalu se otáčela, než zapadla do křoví. Bylo ticho.

Uzdičovi vojáci seděli na svých koních bez hlesu, strnulí překvapením, jakou rychlostí se vše odehrálo.

Stach si otřel Upalovač o sedláckou halenu, kterou měl před chvílí na sobě, a zasunul ho do pochvy.

„Vraťte se zpátky,“ poručil vojákům. „A vyčkejte na další rozkazy od knížete. A zvěstujte všem to, co se zde událo. Že do této země se vrací právo a spravedlnost a běda těm, kteří se mu odmítají podřídit.“

Vojáci stáli a nehýbali se. Jen jejich hlavy se chvílemi obracely na Stacha a chvílemi na bezhlavé tělo ležící u jeho nohou.

„Ne. Nedovolím vám ho pohřbít. Shnije tu, jako každý, kdo se mi postaví.“

První z vojáků trhnul uzdou a vyjel ke hradu. Další ho pomalu následovali. Stach si sedl k ohni, dýkou si uřízl kousek jeleního masa a opatrně si ho vložil do úst. +Potom vytáhl z opasku potrhaný kus papíru a chvíli si ho prohlížel. „Vybrat daně. Ne zabíjet. Takhle to Pačej řekl,“ povídal si sám pro sebe pobaveně. „No, to bude zase keců.“ Zmačkal papír a hodil ho do ohně. „Když já na to vybírání daní moc nejsem.“ Uřízl si další kus masa a narval si ho do pusy.

Novina o Uzdičově skonu se rychle roznesla a pár vzpurných rytířů si uvědomilo, že nastal čas změnit stranu. Stejně tak si i pár nevzpurných rytířů vzpomnělo, že letos ještě nezaplatili daně a že by to měli hodně rychle napravit, protože nynější správce země je prý hodně nervózní a rád seká hlavy. Takže všechno dobré se obrátilo v ještě lepší. Stach byl spokojen, protože jednou ranou zabil několik much.

Další dobrou zprávou bylo, že kníže Vlastislav, věren svému slibu, opravdu vjel do proklaté země v daleké Itálii a tam opravdu vystrčil na ďábla zadek.

Sláva knížete se zvýšila a on musel projíždět celým známým světem a chlubit se a předvádět. Stacha mrzelo, že nemohl být přitom, tak se těšil alespoň na vyprávění. Zatím se mu dostávalo jen kusých zpráv o obrovském vítězství, dosažení temného města. Méně už se mluvilo o velkých ztrátách na lidech. Šuškalo se, že kníže přišel o dvě třetiny svého vojska. Ale to mohly být samozřejmě jen pomluvy. Konečně nastal den, kdy na Stachův hrad v Krudomu zavítal očitý svědek. Odran.

Kapitola třetí – Cesta do Mrtvé země (8. 3. 1404)

Odran přijel s několika muži. Už u brány ho vítalo skoro celé osazenstvo hradu a Stacha píchla u srdce trocha závisti, když si uvědomil, že se téhle výpravy nesměl zúčastnit. Přivítal se s Odranem a uvedl ho do sálu, kde se tabule prohýbaly pod vybranými pokrmy. Nastala veselice a všichni jedli, pili a oslavovali. Když byl největší hlad zažehnán a stálá žízeň zlomena, Stach požádal Odrana o popis výpravy.

„Ale, jsem unavený,“ dělal fóry Odran. „Povím vám to až zítra. Až se na to vyspím.“

„Mluv, kurva. Mluv,“ zuřil naoko Stach, „nenapínej mě.“

Odran si užíval svoji chvíli slávy. Očima přejel všechny shromážděné, rytíře, vojáky, slouhy a další, kteří se nenápadně vecpali do sálu.

„Co vám budu povídat,“ zašklebil se na dav. „Cesta byla hrozná. Když jsme vyjeli z Hradce, začalo zrovna pršet a cesty se rozbahnily…“

Stach ho praštil pěstí do ramene.

„Nech toho. Popisuj Řím. Válčili jste? Sekali jste hlavy?“

„To také,“ přikyvoval Odran.

„Bojovali jste s draky?“ pípl nějaký ženský hlásek.

„S draky ne,“ zvážněl Odran. „Škoda, že jsi tam nebyl. Chyběl jsi.“

„Ani mi nemluv,“ zaúpěl Stach. „Viděli jste Ďáblovo město?“

„Viděli jsme ho,“ potvrdil.

„Je obrovské? Jsou tam démoni? Co přízraky? Vybojovali jste boj?“

„Bojovali jsme jako praví rytíři.“

„Co to bylo? Co město? Došli jste tam?“

„Město. Ano.“ Odran se přestal usmívat a oči mu zvážněly. „Město nestojí. Jen rozvaliny a kosti. A vítr, který se prohání v sutinách.“

„Město je v rozvalinách?“

„Žádné město nestojí. Jen stovky let staré trosky toho, co bylo dřív největším městem světa.“

Rozhostilo se ticho.

„To znamená, že ďábel odtáhl?“ zeptal se Stach Odrana.

„To nikdo neví. Prostě město není. Jinde to asi bude podobné.“

„Takže Jeruzalém, Řím, Athény, Konstantinovo město, Damašek a ty další, všechna ta města jsou prázdná?“

„Asi.“

„Duha. Černá duha. Byla tam?“

„Ne.“

„To je divné,“ křičeli jeden přes druhého. Odran musel stále odpovídat na desítky otázek. Stach i Lišek se přestali do hovoru zapojovat, když zjistili, že se Odran některým otázkám záměrně vyhýbá.

Po několika hodinách veselí vyhnal Stach holotu ze sálu. Společně usedli ke stolu. Stach nechal donést další jídlo a pití a propustil sluhy. Kývl i na stráž u dveří, aby čekala venku. Až když všichni odešli a osaměli tam jen on, Odran, Lišek a Ctirad, zeptal se Stach potichu.

„A teď pravdu. Jak to je s tím městem?“

Odran chvíli mlčel. Nožem se dloubal v talíři a přehraboval kousky masa z jednoho konce talíře na druhý.

„Je to špatné. Moc špatné,“ prohlásil, když už ticho bylo dlouhé.

„Město stojí?“ zeptal se Stach.

„Ne. Město nestojí. Ale to už vůbec není důležité. To místo, celá ta země a všechno v ní je prokleté. Nikdy tam už nebude nic stát, nikdy se tam nevrátí civilizace.“

„Ďábel tam není. Přece. Nebo je?“ nechápal Ctirad.

„Ne. Ale je tam zlo.“

„Strážce brány? Pán Práhu? Jiný démon, nebo démoni? Jak to zlo vypadá? Jakou má podobu?“ zjišťoval Stach.

„Jakou má zlo podobu?“ opakoval zamyšleně Odran. „Víš, Stachu, vlastně vy všichni, zlo má na Ztracené zemi, takhle to místo nazval Trojan, zlo má na Ztracené zemi stovky podob.“

Odran přemístil zase kousek masa na druhý konec talíře a pokračoval.

„Zlo má podobu velkého hada, který omotá rytíře a udusí ho v záhybech svého těla. Jednou jsme sledovali, jak takový had spolkl během chvilky celého koně.

Zlo má podobu malého háďátka, které se protáhne škvírou v brnění a uštkne tě. Zčerná ti celá noha, uhnije ti zaživa. Nic ti nepomůže. V bolestech se svíjíš celé dny a prosíš své druhy o smrt. Zlo se v Proklaté zemi objeví jako pavouk, který se ti spustí před obličej a prskne ti jed do očí. Oslepneš a oči ti vytečou z důlků. Už nikdy z toho lesa nevyjdeš. Potácíš se hodiny ve své slepotě, zatímco v koruně stromů trpělivě čekají desítky těchhle malých zákeřných tvorů, až padneš vyčerpáním, a oni se v klidu spustí dolů na svoji hostinu.

Zlo je také líbezný zpěv uprostřed noci. Krásně se ti u něj usíná. Už se neprobudíš. Něco v noci přiletí, asi ta siréna nebo nějaký netopýr, a vysaje z tebe krev. Zlo je i malá muška, která ti vlítne do ucha nebo do nosu. Za chvilku je pryč, skoro si toho ani nevšimneš. Za pár dní dostaneš ukrutný bolesti hlavy. Vidíš dvojitě, motáš se v kruhu. Z nosu a uší ti teče krev. Pak umřeš, a když ti někdo náhodou otevře hlavu, zjistí, že ji máš plnou červů. A červi,“ mávl Odran rukou, „ti jsou všude. Celé tělo se ti za chvíli hemží havětí, která tě chce sežrat. Všechno ti pije krev. Obrovské pijavice, dokonce i rostliny. V noci se šel jeden z nás vychcat. Už se nevrátil. Ráno jsme ho našli zamotaného v obrovské liáně. Pokrytý slizem, vytekl brněním a dole tu sračku sály kořeny tý kytky. Zblil by ses, kdybys tam byl.“

„To je příšerný,“ vydechl Stach.

„To není to nejhorší.“ Odran se přestal šťourat v jídle, odložil nůž, opřel se lokty o stůl a obličej o spojené pěsti. „To nejhorší bylo někde jinde.“

Bylo ticho, nikdo se neodvážil zeptat.

„To nejhorší zlo, to je totiž v tobě. To zlo je v nás,“ vzdychl Odran. „Má podobu obrovských, bílých opic. Ty opice tě sledují na každém kroku. Nic nedělají. Sedí na větvích, nehýbají se, jen tě pozorují. A jejich pohled se do tebe vpaluje. Vytahuje z tebe všechny tvé špatné vlastnosti. Zášť, nenávist, zlobu. Jsou to neřesti, které máš v sobě a které najednou vybublají na povrch jako zkvašené víno. Vybojovali jsme nejtěžší boj, co jsme mohli vybojovat. Museli jsme bojovat sami se sebou.“

Odran se opět odmlčel a tupě zíral na jedno místo na zdi.

„Zabil jsem několik svých druhů,“ promluvil znovu po chvíli. „Zabil jsem je proto, aby nezabili oni mě. A dalšího jsem zabil, aby nejedl maso svého přítele.“

„Trpěli jste hlady?“ zeptal se Ctirad.

„Ne. Bylo to něco… něco jiného.“ Odran si olízl suché rty a natáhl se po sklenici vína. „Přátelé, to jste nezažili, kolik zla je na tom místě. Najednou nenávidíte všechno a všechny. Pro křivý pohled byste zabíjeli. Pro domnělou i pravou křivdu zabíjíte. Nenávidíte druh druha. Vzpomenete si, co vám provedl před deseti, dvaceti lety. Vzpomenete si, že včera chcal kousek od vás a vám to vadilo. Smrdí vám a nenávidíte ho. Vadí vám, jak mluví, jak se směje. A přejete si jediné – zabít jeho a všechny ostatní.“

„To je hrozné,“ vydechl Lišek.

„Bylo to děsivé. Měli jsme štěstí, že jsme měli knížete a Trojana. Ti pochopili, co je to za zlo, a snažili se nás uklidnit, přestože sami byli na hranici svých sil. V prvních dnech se nás hodně mezi sebou pozabíjelo. Pak už to bylo den ode dne lepší. Naučili jsme se tomu čelit, i když stačila malá nespravedlnost a řinčely meče.“

„Kolik… Kolik rytířů…?“ neodvážil se dokončit otázku Lišek.

„Kolik rytířů nás padlo?“ pokýval Odran hlavou. „Vyrazilo nás přes sedm set rytířů, k tomu okolo dvou tisíc lidí doprovodu. Pěšáci, kupci, pážata, však víš. To počítám jen ty, co vstoupili do lesa. Ty z doprovodu, co zůstali venku, nepočítám.“

Stach i Lišek kývli. Odran si dolil víno ze džbánu, napil se a pokračoval.

„Zpátky se vrátilo dvě stě dvacet jedna rytířů. Z doprovodu nikdo.“

„Doprovod není důležitý,“ řekl potichu Stach a Lišek po něm šlehl vyčítavým pohledem.

Odran kývl. „Zemřelo, nebo se navždy ztratilo skoro pět set rytířů. A z těch, co přežili, je dobrá čtvrtina odepsaná.“

„Jak odepsaná?“

„Zešíleli. Zlo v nich se dostalo na povrch a způsobilo u nich šílenství. Většinu jsme museli vyvést z lesa v poutech. Doktoři se shodují, že už se nikdy nevyléčí.“

V místnosti bylo ticho.

„Práh už je pro nás ztracen. Nepomůže nám válka, kterou vede kníže proti ďáblovi. Protože zlo, které se tady uvolňuje, samo časem zahubí tenhle kraj.“

Bylo ticho. Každý seděl zahloubán ve svých myšlenkách a nikomu nebylo do řeči. Po chvíli Odran dopil, vymluvil se na únavu a odešel spát. Lišek zmizel ve sklepě a Ctirad s ním. Zůstal jen Stach, který si zamyšleně pohrával s prázdným pohárem od vína. Pozdě večer, těsně před tím, než šel spát, poklekl Stach před kříž a sepjal ruce.

„Pomoz nám. Ukaž nám cestu,“ šeptal.

Sen XVII.

„Stachu, Stachu. Proč se modlíš k tomu kříži?“

Seděli u vodopádů. Obrovská řeka stékala dolů a tvořila nádhernou scenérii.

„Kde to jsme?“ zeptal se.

„Na druhém konci světa. Daleko nedaleko,“ usmál se muž.

„Je tu tak krásně,“ vzdychl.

Chvíli bylo ticho.

„Modlíš se ke kříži. Proč?“ zeptal se muž znovu.

„Prý jsi měl na kříži zemřít.“ Muž lehce kývl hlavou.

„Dost bolestivá smrt,“ pronesl zamyšleně Stach.

„Tak,“ potvrdil muž.

Zase chvíli mlčeli.

„Měl jsem na tom kříži zemřít. Měl,“ povzdechl si ten, který měl být Bohem. „A ty se modlíš k nástroji mého skonu.“

„Říkám si, že kdybys tak zemřel, vystoupil bys na nebesa a stal se bohem. A nebylo by Temných měst a Ztracených zemí.“

Muž se lehce ušklíbl.

„Já vím,“ řekl rychle Stach, „teď mi řekneš, že jsi to udělal proto, aby se lidi nezabíjeli jménem tvého otce. Ale kdybys zemřel na kříži, byla by Temná města?“

„Nebyla.“

Stach chvíli mlčel.

„Chtěl bych se tě na něco zeptat,“ řekl váhavě.

„Ptej se.“

„Města jsou opuštěná. Stejně jako celá země. Proč?“

„Proč ne?“ Muž spustil zrak ze Stacha a otočil se k vodopádu.

„Jde vám přece o město.“

„Ne. Mému pánovi jde o něco jiného.“

„O proklatých dvanáct? O naplnění konce světa?“

„To hlavně. To je hlavní úkol,“ souhlasil muž.

„A o ostatní lidi ve městě už nestojí? V naší zemi, ve městech Bohemie. O ty lidi, co se teď právě upíjejí k smrti u kašen přání. O ty mu jde přece také. Nebo ne?“

„Ano,“ kývl souhlasně muž, aniž se otočil od vodopádů.

„Co z nich tvůj pán má? Mění je v démony?“

„Ne. On se raduje z jejich špatných vlastností.“

Stach mlčel. „Teď tomu nerozumím,“ přiznal po chvilce.

„Nevím, jak ti to mám vysvětlit,“ rozhodil lehce muž rukama. „Pokud lidé pracují, vzdělávají se, pomáhají si, tak to mu nedělá dobře. Pokud se jen flákají, žerou, pijou, souloží, perou se, tak z toho má radost.“

„Proč?“

„Můj otec stvořil člověka k obrazu svému,“ usmál se ironicky muž. „A pokud se mému pánovi z jeho výtvoru podaří udělat zvíře, paskvil, zesměšňuje ho. Rozumíš? Pitvoří obraz samotného tvůrce všehomíra.“

„Už ti rozumím,“ pochopil Stach. „A proč se tvůj otec nenasere a nedá mu po čuni?“

„K tomu taky jednou dojde. Ale až za dlouhou dobu.“

„Já bych si takhle na hlavu srát nenechal,“ zakroutil hlavou Stach. „Ale v těch mrtvých městech už lidé nežijí.“

„Ne. Jen ty bílé opice jsou potomci lidí.“

„Myslel jsem si to,“ praštil se Stach pěstí do dlaně. „Dá se s tou zemí něco udělat?“

Muž zavrtěl hlavou.

„Je tam zlo. Zlo v té nejhorší podobě. Každý, kdo tam vstoupí, zahyne nebo zešílí. Tedy, skoro každý. Pokud to není velmi silná osobnost.“

„Spanilá jízda knížete Vlastislava by mohla vyprávět. Takže s tím opravdu nic nejde dělat? Jsou to velká území.“

„To jsou.“

Stach udělal pár kroků k vodopádu. Vodní tříšť skrápěla skály okolo a tvořila malé kaluže. Stach si dřepl a ponořil ruku do jedné z nich.

„Škoda,“ zabručel.

„Co je škoda?“ zeptal se muž.

„Ta voda. Je tak čistá a průzračná. Chtěl jsem ucítit její chlad. Ale ve snu to nejde.“

Muž se postavil vedle Stacha.

„A proč by to nešlo?“ Stoupl si bosýma nohama do vedlejší kaluže. „Můžeš všechno, co budeš chtít. Stačí jen věřit.“

„Mám věřit, že ta voda je studená?“ zasmál se Stach. „A potom bude?“

„Pokud uvěříš, tak bude.“

Stach strčil ruku do vody. „Necítím nic,“ vytáhl zklamaně ruku.

„Jsi slabý ve víře,“ posmíval se muž.

„Je to blbost,“ mračil se Stach. „To je, jako bych věřil, že oheň nepálí…“ Odmlčel se.

„No? Na co sis vzpomněl?“ zeptal se muž.

Stach mlčel.

„Vzpomněl sis na ty kněží, co chodili po žhavých uhlíkách? Na toho mnicha, který vytáhl minci z hrnce plného rozpáleného oleje? A na tu čarodějnici, kterou chtěli v Práhu upálit, když jsi šel s otcem poprvé na knížecí hrad? Modlila se, že je nevinná, a z hranice vystoupila jen trochu ožehlá. Na to myslíš, že ano, Stachu?“ pokračoval muž.

Stach sevřel ruku v pěst a podíval se muži do očí. Potom znovu ponořil ruku do vody. Tentokrát ucítil její ledový chlad.

„Víra dokáže mnoho,“ poučil muž Stacha.

„I znovu osídlit ztracená území?“

Muž na krátko zaváhal. „Ano. I to můžeš dokázat,“ potvrdil Stachovi.

„A jak to mám udělat?“

Tentokrát muž váhal o chvilku déle. „Musíš mít víru.“

„A můžu dobýt Práh? Jen s vírou?“

Muž se usmál. „Dostal jsi mě,“ ukázal na Stacha prstem.

„Jde to?“ naléhal Stach.

„Pamatuješ na ty rytíře, kteří dobývali moje město?“

„S těmi kříži na pláštích? Pamatuju. S těma bych Práh dobyl?“

„S těmi bys Práh dobyl. Možná.“ Muž vystoupil z kaluže a sledoval své mokré nohy.

„Škoda, že je nemám,“ posmutněl Stach.

„Myslíš?“ zvedl muž oči od svých nohou.

Stach se zamyslel. „Tvoji rytíři s kříži. Ti byli od dětství učeni ve víru v tebe. A jejich rodiče také. Ale co já? Od dětství mě učili tě nenávidět. Nenáviděli tě moji rodiče. Nenávidí tě každý, koho znám.“

„I teď mě nenávidíš?“

„Teď už ne,“ potvrdil Stach.

„Změnil ses.“

„Změnil. Máš pravdu,“ souhlasil Stach.

„Tak co?“ zeptal se muž. „Nechceš se mě na něco zeptat?“

„Na co?“

„Na něco, co v tobě hlodá už dlouho. Na něco, co chceš udělat, ale nemáš k tomu kuráž.“

„Jako že na to nemám koule?“ naježil se Stach.

Muž pokrčil rameny. „I tak se to dá říct.“

Stach váhal. Opatrně vytáhl ruku z vody a sledoval, jak po ní stékají velké kapky. Nic necítil. Ani vodu, ani chlad. Ani šimrání stékajících kapek.

„Nic necítím,“ prozradil. „Bojím se. Bojím se, že zklamu. Bojím se, že nemám dost víry. Bojím se, že v tom zůstanu sám“

„Nezůstaneš sám. Protože já budu s tebou.“ Muž mu položil ruku na temeno hlavy. A Stach tu ruku cítil. Pak se probudil.

Oknem svítilo dopolední slunce. Venku kejhaly přerostlé husy a zubatými zobáky drtily dřevité kopřivy, které rostly jako o život všude tam, kde se jim podařilo zakořenit. Žahnutí jejich jedovatých chlupů způsobovalo velké puchýře. Pouze kachny a husy z Proklaté země byly imunní proti jejich jedu, a tak už je Stach choval jen proto. Jíst se nedaly, jejich maso bylo pálivé a způsobovalo silné zvracení.

Stach ležel, poslouchal jejich kejhání a snažil se vzpomenout na noční sen.

´Protože on jest můj pastýř. Nebudu míti nedostatku. Na pastvách zelených pase mne, k vodám tichým mne přivodí. Duši mou občerstvuje, vodí mne po stezkách spravedlnosti pro jméno své. Byt' se mi dostalo jíti přes údolí stínu smrti, nebudut' se báti zlého, nebo Ty se mnou jsi,´ znělo mu v uších.

Zavrtěl hlavou a snažil se zvuk odehnat.

Vrzly dveře a vstoupil Ctirad.

„Jestli neneseš nic k jídlu, odejdi,“ zavrčel Stach.

Ctirad mu položil do klína smotaný šátek. Když ho Stach rozbalil, vykoukla na světlo velká jitrnice a kus chleba.

„Pivo jsi zase zapomněl,“ zabručel Stach už smířlivějším hlasem. „Co máš na srdci?“ zeptal se.

„Odran odjel,“ informoval Ctirad Stacha. „Posílá poděkování za jídlo a pití.“

Stach ukousl špejli od jitrnice a vyplivl ji obloukem přes celou místnost až k oknu.

„O jednoho strávníka míň.“ Zahryzl se do jitrnice. „Dál?“

„Posel od Trojana,“ pokračoval Ctirad. „Přivezl darem dvě knihy. Putování po Ztracené zemi. Cenzurovaná a necenzurovaná verze.“

„Kde je máš?“

„Sebral mi je Lišek.“

Stach mávl rukou. „Předpokládám, že je už přečetl.“

„Také mám ten dojem,“ pousmál se Ctirad.

„A dál?“

„Posel od knížete. Za tři dny se máš dostavit i s vybranými daněmi u knížete.“

Stach smutně sjel pohledem z jitrnice na malou truhličku s vybranými penězi, která se válela v koutě.

„No, bylo nám spolu hezky, ale musíme se rozloučit,“ pronesl na adresu truhličky. „Nebuď smutná, věděla jsi, že to jednou přijde. Mně také není lehko u srdce, zvykl jsem si na tebe a bral jsem tě jako člena rodiny.“

Ctiradovi zacukalo v koutku.

„To je všechno?“ Stach obrátil svoji pozornost zase k jitrnici.

„Jsou tu nějací mniši.“

„Máš hůl? Tak konej.“

„Slíbil jsi jim prý slyšení.“

„Blbost. Nevzpomínám si.“ Stach dojedl jitrnici a hodil prázdné střívko z okna. „Hurá na snídani.“ Začal se zvedat z postele.

„Jsou hodně neodbytní. Musí prý s tebou nutně mluvit.“

„Kecy. Staří bohové jsou mrtví a jejich kněží se toulají a žebrají po ulicích měst. Tak o čem se mnou můžou chtít mluvit?“

„Prý o víře,“ zamračil se Ctirad, když slyšel Stachovo rouhání se k bohům.

„O víře?“ zarazil se Stach a najednou si vzpomněl. Zamyšleně se otočil ke stěně, kde měl na stěně přibité plátno a pod ním položený prostý dřevěný kříž. „Byt' se mi dostalo jíti přes údolí stínu smrti, nebudut' se báti zlého, nebo Ty se mnou jsi,“ šeptal potichu.

Ctirad sledoval jeho pohled. „Stachu?“ zeptal se.

„Uveď je ke mně. Promluvím si s nimi.“ Stach se zvedl z postele a pomalým krokem došel k plátnu.

„Po snídani.“ Ctirad to neřekl jako otázku, ale jako konstatování.

„Ne, hned.“ Stach strhl ze stěny plátno se znamením kříže a držel ho pevně v rukou.

Ctirad vytřeštil oči a překvapeně zavrtěl hlavou. „Před snídaní?“ ujistil se.

„Ano, teď hned,“ pokýval Stach zamyšleně hlavou. „Nevíš, kde teď najdu Liška?“

„Vzhledem k tomu, že má ty knihy od Trojana, tak zalezl někam do temného kouta a čte si.“

Zatímco Ctirad uvedl mnichy do sálu, kde Stach obyčejně snídal, seběhl Stach dolů do sklepení a vyhledal Liška. Našel ho, jak listuje v knize od Trojana a porovnává to se svými poznámkami.

„Lišku, kamaráde,“ začal Stach opatrně.

„Vůbec nic nechápu,“ zuřil Lišek.

„Co se stalo?“ zeptal se Stach.

„To Trojanovo putování po Ztracené zemi,“ ukázal Lišek na knihu. „Ti tvorové. Vůbec neodpovídají tomu, co vyrůstá tady.“

„Jsou to stovky let.“

Lišek se znovu zadíval na své poznámky. „Ne. Není tu žádná souvislost,“ ukázal na knihu.

„Ty bílé opice. Jsou to potomci lidí.“

Lišek se zarazil a chvíli listoval knihou dopředu. „Jsi si jistý?“ zeptal se.

„Ano.“

„Mluvil jsi s ním?“ Lišek zvedl hlavu od poznámek.

„Ano.“

Teprve teď Lišek zaostřil pohled na prostěradlo ve Stachových rukách.

„Pradlena tu špínu vypere lépe než já,“ ušklíbl se na Stacha.

„Ty moc dobře víš, co na něm je.“ Stach roztáhl prostěradlo.

„Vím. Už jsem ho u tebe v ložnici viděl. A pořád přemýšlím, jestli ses nezbláznil,“ mračil se Lišek na Stachův výtvor.

„Lišku,“ nechal Stach Liškovu urážku bez povšimnutí, „potřebuju, abys mi ušil plášť z bílého plátna. A přeju si, aby na něm byl kříž. Velký, aby byl vidět.“

Ozvalo se zadupání a vstoupil Ctirad.

„Ti kněží jsou už pěknou chvíli nahoře,“ ukázal palcem na schody vedoucí ze sklepa. „Za tu dobu už jsi mohl být nasnídaný,“ rýpl si do Stacha.

„Stach chce, abych mu ušil bílý plášť,“ vysvětloval Ctiradovi Lišek. „S křížem,“ dodal.

„Jasně,“ zvedl Ctirad lehce oči v sloup. „A barva toho kříže?“

„Asi černá. Nebo ne. Počkej,“ zavřel Stach oči a snažil se vzpomenout. „Červená. Rudě červená jako krev.“

„Plášť s křížem. A s červeným?“ ujišťoval se Lišek.

„Ano.“

„Proč?“

„Protože mu věřím,“ vyhrkl Stach. „Protože věřím, že se za nás chtěl obětovat. A stále chce. Protože měl umřít na kříži. Tak proto ten kříž.“

Lišek se mlčky podíval na Ctirada, ale ten pokrčil rameny.

„Kříž. Má mu to jako připomínat, že udělal tu blbost, že přešel. Protože, tedy podle tebe, kdyby nepřešel, tak by ho ukřižovali. Takže mohl krásně umírat v bolestech a místo toho chudáček tak trpí při zabírání cizích území, při vraždění jejich obyvatel pekelnými démony, při totální devastaci týhle země?!“ rozkřikl se na Stacha Lišek.

Stach mlčel. Jen se kousal do rtů.

Liškův vztek pomalu odezníval. Obešel stůl a vytrhl Stachovi plátno z rukou.

„Ušiju ti to,“ řekl vzdorovitě, „protože jsi můj přítel.“ Vrátil se zpátky a nakopl židli.

„Děkuju,“ řekl Stach.

„Stachu!“ otočil se k němu Lišek. „Uvědomuješ si, že to nejsi ty? Tohle nejsi ty.“ Zatřásl mu před očima plátnem. „Normálně bys mě seřval a do té židle bys kopl ty. Ne já.“

„Ráno byl ještě normální,“ stěžoval si Ctirad. „Pak se koukl na to plátno, a najednou nechtěl ani snídani.“

„Tak to je vážný.“ Lišek zvedl židličku a posadil se na ni. „Opravdu ještě nesnídal?“

Ctirad zavrtěl hlavou.

„Tak to blouzní z hladu.“

„Já nemám hlad,“ řekl Stach.

„A je to tady,“ vydechl Lišek.

„Vy si ze mě děláte legraci.“

„Ne, rozhodně ne,“ sklonil hlavu Lišek. „Takže našiju ti tam rudé kříže, ano?“

„Ano. Ještě jednou děkuju.“

„No jo, zelená není dost agresivní,“ bručel Lišek.

„A růžovou bych tam také nedával,“ dodal Ctirad.

„Už mě začínáte pěkně srát,“ zamračil se Stach.

„No, sláva,“ zachechtal se Lišek.

Ozvaly se lehké kroky a dovnitř vstoupil Kentaro. „Stachu, v sále na tebe čekají nějací mniši.“

„Já, kurva, vím. To jste se na mě všichni domluvili?“ vyštěkl Stach.

„Udělal jsem něco?“ nechápal Kentaro.

„Ještě nesnídal,“ poučil ho Lišek.

„Aha,“ pochopil Kentaro.

„Já nemám hlad,“ pozvedl ruce Stach v nešťastném gestu.

„Bude nosit plášť s křížem,“ ukázal Lišek plátno.

„To je hloupost, hned se to umaže,“ vrtěl hlavou Kentaro.

„Vidíš? I ta prostá duše z východu je proti.“

„Nedělejte si z toho legraci. Já to myslím vážně.“

„Neděláme si legraci,“ pokrčil Lišek rameny. „Tak budeš nosit prostěradlo s červeným křížem. A co dál?“

„Začnu vymetat neřádstvo ze země.“

„Jaké neřádstvo?“

„Všechno. Chlast, smilstvo, obžerství, lenost, pýchu, marnivost.“

„To bys měl začít u sebe,“ zasmál se Ctirad.

„No, však začnu.“

Ctirad s Liškem se po sobě podívali a vypukli v nevázaný řehot.

„A přehnané veselí také,“ zamračil se Stach.

„Hráblo mu,“ potvrdil Lišek diagnózu.

„Můžu se k tobě přidat?“ zeptal se Kentaro.

Stach zaváhal.

„Já nevím. Rozhodl jsem se teprve dneska ráno.“

„Tomu se to říká,“ rozčílil se Ctirad. „Nepije, neobléká se do krásných rouch, neběhá za ženskými.“

„Mohl bych vám to dát příkazem,“ rozhodoval se Stach.

Nastalo ticho.

„Ale chci, abyste tak učinili z vlastního přání.“

Ctirad si oddychl. „Pojď raději za těmi mnichy. Třeba přijdeš na jiné myšlenky,“ ukázal ke schodům.

„Co jste zač?“ zavrčel Stach na mnichy, když se usadil.

„Jsem Kozma. Nepoznáváš mě?“ zeptal se prostřední z nich.

„Nikdy jsem tě neviděl,“ zavrtěl hlavou Stach.

„V Hradci. Jel jsi na slyšení ke knížeti. Bavili jsme se o bozích. Byl tam ten kněz z Perunova chrámu.“

„Jo, ten smrad,“ vzpomněl si Stach. „Už si vzpomínám. O co jde?“

„Chtěl jsi, abych se stavil za tebou na hradě.“

„To ano. Ale proč?“

„Mluvili jsme o víře. O lidech v Proklaté zemi. Že jim chybí víra.“

„Už jsem si vzpomněl. O Ctiradovi, který se z vlivu ďábla dostal.“

„Ano.“

Bylo ticho.

„A dál?“ ptal se Stach.

„Dál jsme nemluvili, protože jsi šel za knížetem.“

Stach se zamyslel. „Přemýšlím, proč jsem s tebou chtěl mluvit. A, vlastně, proč jste tu tři? Nebyl jsi předtím sám?“

„Ano. Jsou to moji přátelé. Všichni jsme sloužili Velesově božstvu, ale už dřív, než ďábel vstoupil do Práhu, jsme si uvědomili, že tohle božstvo není pro nás, a odešli jsme.“

„Dobře, a dál?“

„Hledali jsme boha, který je skutečnější. Opravdovější a mocnější. Nevěříme v bohy, kteří se neozývají, když je prosíš.“

„To bohové dělají.“

„Ale támhle je jeden skutečný,“ ukázal Kozma k Práhu.

„Vy chcete uctívat ďábla?“

„Ne. Toho ne.“

„Tak koho?“

„Prý se k němu modlíš,“ řekl Kozma.

Stach sebou lehce trhl. „Modlím,“ připustil, „modlím se k němu, protože je to můj přítel. Protože mi hodněkrát pomohl. Varoval mě před nebezpečím.“

„Myslíš si, že není u ďábla dobrovolně? Myslíš si, že je tam v zajetí?“

Stach chvíli mlčel. „Ano,“ řekl po chvilce váhání.

„Modlíš se za jeho duši? Za jeho osvobození?“

„Modlím se za jeho svobodu.“

„Chceme se modlit také za jeho osvobození. Chceme se modlit za jeho svobodu.“

„Co vám brání?“

„Nevíme jak.“

„Něco si vymyslete.“

„Jak to děláš ty?“

„Kleknu si před kříž.“

„Věříš, že kdyby nás bylo víc, že by ho jeho věznitel propustil?“

Stach se zamyslel. „Nikdy jsem o tom nepřemýšlel,“ připustil.

„Vadilo by ti, kdybychom vyrazili po světě a hlásali novou pravdu?“

„Pravdu? Podříznou vás jako kuřata,“ zasmál se Stach.

„Jsme připraveni za novou víru zemřít.“

„Jste blázni.“ Stach se odmlčel a zamyslel se. „Víte co?“ rozhodl se po chvilce. „Nejprve se běžte poradit s Trojanem.“

„Trojan je Černobogův velekněz,“ zavrtěl Kozma nesouhlasně hlavou.

„No a?“

„Není to tak trochu střet zájmů?“

„Ne. Černobogovy svatyně byly zničeny. Poslední je ve Stříbrné Hoře, a i ta skomírá. Myslím, že Trojan byl veleknězem jen proto, že vypadal, jak vypadal. S rozříznutou tlamou. Neměl kam jít.“

Váhali. „Chceš tedy, abysme se poradili s Trojanem?“ ujišťovali se.

„Ano.“

„A když nás bude od toho zrazovat?“

„Samozřejmě odmítnete,“ zasmál se v náhlém návalu škodolibosti Stach. „Může to být jako první zkouška vaší víry a pevnosti k novému bohu. A podáte mi zprávu, jak je na tom Trojan se svým vztahem k Černobogovi.“ Stach najednou nadšeně povyskočil na židli. „Jestli se třeba Trojan nechystá sloužit Temnému pánu. To víte, Černobog a on,“ ukázal palcem k Práhu, „mají k sobě přece jenom blízko.“

„Tak to jo, to bereme.“

Stach je vyprovodil. ‚Ať se s tímhle trápí Trojan. Proč mám tyhle hlouposti řešit já? Jako bych neměl tolik jiný práce,‘ usmál se v duchu škodolibě.

Kapitola čtvrtá – Kříž a plášť (13. 3. 1404)

Za tři dny se Stach dostavil do Hradce. Tentokrát se nemusel prodírat davem. Lidé mu sami ustupovali z cesty a dělali uličku. Nikdo ho nezastavil, nikdo ani nehlesl.

Stach prošel nádvořím, předsálím a vešel do sálu, kde na něj už Pačej čekal. Když vstoupil, rozhostilo se naprosté ticho. Stach došel až k Pačejovi a podal mu truhličku s penězi. „Můj pane,“ řekl, „daně, které se mi podařilo vybrat.“

Pačejův výraz nebyl pod maskou vidět a Trojan se uměl ovládat. Ostatních si Stach nevšímal.

„Stachu.“ Pačej podal truhličku s penězi nějakému panošovi a posadil se. „Máš zajímavý plášť. Nikdy jsem o takové módě neslyšel, a mám pocit, že některé lidi v okolí to bude provokovat k nepříjemným otázkám.“

„Zkusím na ty otázky odpovědět. Pokud budu umět,“ řekl pokorně Stach.

Pačej překvapeně zamrkal a rozhlédl se po okolí. „Prozraď mi tedy hned, proč nosíš plášť s křížem?“ zeptal se rovnou.

„Je to znak mé nové víry,“ řekl Stach pevně.

„Stachu. Možná je to nová víra. Ale víš, co se říká o zrádci, který zradil lidstvo? Víš, jak měl zemřít?“

„Ano, vím. Měl zemřít na kříži.“

„A ty to nosíš proto, abys mu připomněl, co měl udělat, a neudělal?“

„Ne. Nosím to, protože…“ Stach zaváhal. „Protože věřím, že ten, který měl být bohem, si zaslouží odpuštění a pomoc,“ vyhrkl ze sebe.

Okolo Stacha to překvapeně a hněvivě zahučelo.

„Stachu.“ Pačej rukou utišil hukot. „Všichni víme, co jsi pro tuhle zemi udělal. Víme, že jsi zabil jednoho z proklatých, který chtěl přejít. Víme, že jsi stál po mém boku při zničení Hroznaty. Není tady nikdo, kdo by pochyboval o tvé věrnosti knížeti a téhle zemi.“ Hněvivě a výstražně přejel očima po okolí. „Ale, jsi si jistý, že je tohle to pravé? Uctívat někoho, kdo stojí proti celému civilizovanému světu? Uctívat někoho, kdo může za smrt mého bratra? Uctívat někoho, kdo dělá z lidí jen hromady podivných tvorů bez vůle? Kdo zničil víc jak deset zemí a zabil tisíce a tisíce rytířů, výkvět země? Opravdu si myslíš, že je to správné?“

Stach přemýšlel a vážil slova. „Kníže Vlastislave,“ začal opatrně, „kdybys byl někde v zajetí a někdo by tvým jménem vraždil a zabíjel a tebe by ukazoval jako viníka, nebo by tě dokonce donutil, abys spolupracoval, protože by jinak rozpoutal zlo ještě horší, přesto bych v tebe stále věřil, protože vím, že v tobě bije srdce čisté a spravedlivé. Já věřím, že je jen zajatcem, a věřím, že jednou vyjedu, třeba sám, proti branám Temného města ne proto, abych ho porazil, ale abych ho osvobodil.“

Pačej pootočil hlavu k Trojanovi.

„Stachu.“ Trojan opatrně přemýšlel a vážil slova. „Stachu,“ opakoval. „Možná si to neuvědomuješ, ale tím, že ses přihlásil k Padlému bohu, stáváš se naším nepřítelem.“

„Ale já nejsem vaším nepřítelem. Budu dál bojovat proti ďáblu a jeho společníkům. Budu dál v prvních řadách v boji, ať už je jakkoliv nebezpečný a smrtelný. Můžete se na mě spolehnout. Ale já věřím, že ten, který přešel, to neudělal z nějaké touhy po majetku, z touhy po zabíjení, z chtíče nebo z touhy po věčném životě. Věřím, že to udělal z lásky k lidem. Ale byl oklamán. A teď trpí, rmoutí se.“

Trojan chtěl něco ještě říct, ale Pačej povstal ze svého trůnu. „Takže, nestavíš se proti naší vládě a nechceš se poklonit před branami Temného města?“ zeptal se.

„Ne. Rozhodně ne. Jestli pokleknu před jeho branou, tak ne proto, abych přešel na stranu zla, ale abych osvobodil toho, kdo měl za nás umřít. Buďto to dokážu, nebo zemřu.“

Pačej se podíval na Trojana, a ten mírně pokrčil rameny.

„Stachu.“ Pačej se znovu otočil na Stacha. „Kdyby s tím přišel kdokoliv jiný, asi bych ho nechal pro výstrahu ukřižovat hned před hradem, ale protože tě znám a protože vím, že nejsi zrádce a nikdy jsi jím nebyl, jsem rozhodnut ti povolit nosit na plášti kříž. Tobě i tvým druhům ve zbrani.“ Pačej zvedl ruku, aby zamezil protestům dřív, než by je mohl někdo vyslovit.

Stach sklonil hlavu a poděkoval.

„A teď nás nechte s mým prvním rytířem o samotě!“ přikázal Pačej.

Sál se začal vyprazdňovat.

„Ty také,“ kývl Stach na Trojana.

Tomu sice přejel v obličeji výraz nevole, ale s úklonou se přidal k odcházejícím.

Pačej čekal, dokud se za posledním odcházejícím nezavřely dveře, a potom se otočil na Stacha.

„Můžeš vstát,“ poručil mu. „Hele, hraješ to, nebo tomu opravdu věříš?“

„Věřím.“ Stach se zvedl z podlahy.

Pačej překvapeně hvízdl. „Trochu jsem doufal, že je to jenom komedie, kterou na mě hraješ.“

„Nehraju.“

„Dobrá, dobrá.“ Pačej pozoroval zamyšleně Stacha. „Ono se mi to tak trochu hodí do krámu, víš?“

„Nerozumím.“

„Ani nemusíš. A ani nevíš, jak jsi mi dneska pomohl.“

Stach se stále nechápavě na Pačeje díval.

„To, co ty bereš srdcem, příteli,“ zasmál se Pačej, „tak to já musím řešit rozumem.“

„Aha.“

„Nedělej, že jsi to pochopil,“ mávl Pačej rukou. „Víno?“ zeptal se.

„No, neměl bych.“ Stach si olízl rty. „Rozhodl jsem se vést ctný život,“ váhal.

Pačej se rozesmál. „Tak to byl ten nejlepší vtip, co jsem za poslední léta slyšel.“

Stach se zatvářil uraženě.

„Pivo a slaninu!“ zařval Pačej ke dveřím.

Stach zatnul zuby.

„Ještě něco?“ zeptal se Pačej.

„Kostky?“ zeptal se potichu Stach.

„Něco mi vysvětli.“ Pačej hodil kostkami. „Co to znamená s tím Uzdičem?“

„Jsem v tom naprosto nevinně. Můžeš si to zjistit.“ Stach zkontroloval čísla na kostkách.

„Zjistím. Ale chci to nejdřív slyšet od tebe.“

„Ulovil jsem jelena. A on mě chtěl za to pověsit.“

„On nepoznal, že jsi zemský správce?“ Pačej vzal kostky a zamíchal.

„Poznal. Ale až když jsem ho vyzval na souboj. Pochop, že hrozit mi oběšením, zvláště potom, co jsem si prožil,“ přejel si Stach významně po krku, „to mě rozzuřilo na nejvyšší míru.“

„To naprosto chápu,“ souhlasil Pačej a hodil kostky. „V jednu chvíli mě napadlo, že jsi to nějak zaonačil. Ale nedokážu přijít na to, jak. Tak budu věřit tvojí verzi.“

„Třeba mě podceňuješ,“ usmál se Stach.

„A třeba nechci vědět pravdu.“

„Třeba,“ uznal Stach.

„V každém případě máme o jednoho nepřítele méně. A jeho hrad bude asi volný.“ Stach zvedl prosebně oči k Pačejovi.

„V nejbližší době hodlám jet navštívit Rodericha. Nechceš jet se mnou?“ změnil Pačej téma hovoru.

„Proč ne? Cestou zpátky se můžeme stavit na pár hradech, odkud se ještě nevybraly daně. Třeba jejich majitelé budou mluvit jinak, když uvidí knížete osobně.“

„To není špatný nápad.“

„Co ten hrad po Uzdičovi?“ vrátil se Stach k tématu.

„Stachu,“ nešťastně se zavrtěl Pačej, „pochop to. Jsem bez peněz, a tak ten hrad dám do zástavy. Dal jsem ti přece hrad po Bohdalovi.“

„Ale Pačeji, to je dar na hovno. Ten hrad je k ničemu.“

„Máš jeden hrad v Panonii. Nebo ne?“

„Ten, který jsem chtěl, mi Albrecht nedal.“

„Aha.“

„Prý ho musí zastavit, aby měl peníze na výkupné.“

„Myslíš, že slovo dodrží?“

„No, vypadá to na nějakou zříceninu v bažinách. Pokud vůbec něco dostanu.“

„To víš, Stachu,“ usmál se ironicky na Stacha Pačej, „to je úděl vás, zchudlých rytířů. Nic nemáte, tak se vás kníže nemusí doprošovat. Kdybys měl armádu, tak by se tě žádný kníže neodvážil podvést. Kdybys měl moc, mohl bys na knížata zatlačit, aby ti vyšla vstříc. A kdybys měl peníze, mohl by sis ty hrady koupit. Ale takhle? Ty můžeš být rád, že se s tebou kníže vůbec baví.“

„No jo,“ bručel Stach, „myslíš, že to nevím? Ale počkej. Třeba ještě budu mít moc, peníze a armádu. A potom se těšte, knížata.“

„Už se bojím.“ Pačej podal Stachovi kalíšek na kostky. „Jsi na řadě. A nežer tolik, slanina je drahá.“

Když se Stach vrátil, první, kdo ho přišel přivítat, byl Lišek.

„Jak bylo u knížete?“ vyzvídal.

„Normálka.“ Stach si sedl ke stolu a pořádně se napil. Teprve potom zařízl nůž do pečeného selete, které již stálo připravené na stole.

„Normálka?“ opakoval podezíravě Lišek. „Měl jsi na sobě plášť?“ zeptal se.

„Měl.“ Stach si nacpal kus masa do pusy. „To maso je nějak jinak kořeněné. Kdo to pekl?“

„Dobrava. Kuchař nám zase zdrhl,“ informoval Lišek.

„To už je třetí. Je u kašny?“

„Kde jinde. Lidi prostě neodolají svodům.“

„Nemají víru,“ rozčílil se Stach. „Vojáků už mám zase jen třetinu. Kde to mám furt brát?“

Lišek pokrčil rameny, protože opravdu nevěděl.

„Co říkal kníže na plášť?“ zeptal se Stacha.

„Líbil se mu.“ Stach kývl bradou směrem k plášti, který byl pohozený na židli. „Zavede to povinně do vojska.“

„Já si nedělám legraci,“ řekl vážně Lišek.

„Bál ses, že mě kníže vsadí do želez, co?“ Stach se sehnul po jablku, které přikusoval k seleti a které se mu zakutálelo pod stůl.

„Na rovinu? Předpokládal jsem to.“

„Já jsem si to také myslel,“ přiznal Stach, „nebo jsem alespoň čekal, že mi ho zakáže nosit.“

Lišek kývl. „A ani to ne?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěl Stach hlavou. „Vyjádřil podivení, ale nerozmlouval mi to.“

„A Trojan?“

„Podobně.“

„To je divné. Opravdu divné.“

„Také si říkám. Opravdu, čekal jsem větší odpor.“

Lišek dál vrtěl hlavou, zatímco Stach se krmil seletem. Po chvíli zabodl nůž do stolu a odstrčil sele. „Takhle to dál nejde! Úplně mi přestává chutnat,“ rozčílil se. „Sežeň mi všechny vojáky. Ať si vezmou lana, palice a sochory.“

„Já?“ překvapeně se píchl Lišek do prsou.

„Ne. Ty ne,“ uvědomil si Stach. „Ctirade!!!“ zařval na celý hrad, až se sklenice a poháry na stole rozdrnčely.

Projeli do Krudomu otevřenou branou, která byla pokrytá plísní a hnilobou. Když na ni Stach zvědavě sáhl, zůstal mu v ruce kus mokvavého shnilého dřeva.

„U všech bohů připosranejch,“ zaklel Stach a odhodil ten kus dřeva od sebe, „to se to hodně změnilo za těch pár týdnů, co jsem tu nebyl.“

Už z dálky byl cítit smrad, který častokrát doléhal až ke krudomskému hradu, a čím byli blíže městu, tím byl silnější a intenzívnější. Byl to takový puch hniloby a smrti, že i Stach, který byl na hodně věcí zvyklý, si musel podle vzoru svých vojáků omotat obličej kusem látky a dýchat jen otevřenou pusou, než odezněly pokusy žaludku vyzvrátit polední jídlo.

Čím více se blížili, tím více špíny a nepořádku bylo vidět. Domy Krudomu, dříve tak upravené a čisté, byly zčásti zbořené a zčásti spálené. Ulice a uličky byly zaházeny bordelem, přes který přebíhaly po čtyřech podivné bytosti, částečně lidé a částečně zvláštní poloopice. Občas se z hromady nepořádku zvedla nějaká postava, která byla ještě trochu podobná člověku, a odpotácela se na náměstí. Když se po chvíli vrátila, nesla hromadu jídla a pití. Okamžitě se strhla rvačka o jídlo. Poloopice se vrhly na příchozího a většinu mu z toho sebraly. Ten ale nevypadal, že by mu to vadilo. Sedl si do bahna a s nepřítomným výrazem se krmil těmi zbytky, které mu zůstaly.

„Jak tohle může ještě někoho nalákat?“ nechápal Stach.

Pokračovali dál. Koně se bořili po hlezna do bahna plného výkalů a nesnědených zbytků, které ani večerní déšť nedokázal spláchnout. Občas z té hromady bahna a zbytků trčel pahýl nebo kus těla někoho, kdo už služby kašny splněných přání nepotřeboval. Konečně dorazili na náměstí a překvapeně se zastavili.

Náměstí bylo plné lidí. Někteří vypadali ještě docela normálně, zatímco někteří se lidem podobali jen vzdáleně. Různě se překřikovali, přelézali se a snažili se dostat ke kašně, zatímco jiní, kteří už své přání dostali, se snažili odplazit někam, kde si budou moci své jídlo a pití sníst a vypít beze strachu, že jim to někdo sebere.

Nejblíže kašně byli ti, kteří propadli jejímu vlivu nejpozději, a tudíž ještě vypadali jako lidé. Úplně nejdál seděli tvorové, kteří se už lidem nepodobali. Mezi vrstvou bahna a rozedraným oblečením jim prosvítala světlá srst. Už sami nemohli žádat o žádné přání, tak jen čekali a rvali se o to, co odpadlo jiným od huby. Když se Stach zadíval těmto obrovským lidoopům do očí, otřásl se hrůzou. Viděl v nich veškeré špatné lidské vlastnosti, které vyrazily na povrch.

Teď si uvědomil, čím asi musel projít Pačej, Trojan, Odran a ostatní, kteří procházeli Ztracenou zemí, a poprvé byl rád, že s nimi nemusel.

„Moji vojáci,“ otočil se Stach na své muže, „uděláme to, co udělat musíme. Snažte se šetřit ty… lidi.“

Tlačili se ke kašně v miniaturním klínu. Plochými stranami meče tloukli ty kreatury, které ještě před pár měsíci byly lidmi. Nakonec se protlačili až ke kašně a vytlačili vše živé okolo ní.

Stach seskočil z koně a stoupl si na okraj kašny.

„Poslouchejte mě všichni!“ zařval. „Z moci mi dané, na rozkaz knížete, bude tahle kašna zničena! Už žádné pekelné věci v naší krásné zemi!“ Otočil se od davu a pohlédl na sloup kašny.

Obličeje na sloupu ho nenávistně pozorovaly. Stach se podíval dolů a zvedl se mu znovu žaludek.

Voda v kašně byla černá a bahnitá a převalovala se jako živá. Občas se v ní objevilo tělo někoho, kdo tam v tlačenici spadl, a už neměl sílu se vyškrábat ven.

„Tohle tady nechci,“ zasyčel Stach.

Vzal jednu z palic, kterou mu podali vojáci, rozmáchl se a udeřil do okraje kašny pod sebou.

Palice odskočila, jako by byla z gumy, zatímco voda v kašně začala bublat a začala z ní unikat pára.

Dav okolo kašny se rozbouřil a začal se vrhat na Stacha a jeho muže. Ti vytáhli meče a začali se bránit. Během chvilky jejich meče zrudly krví a dav zase o kousek ustoupil.

Stach znovu udeřil do okraje kašny. Palice znovu odskočila a bahno se ve velké vlně přelilo přes okraj a velká vlna se prohnala po jeho nohách. Stach seskočil z okraje kašny.

Další vojáci s palicemi začali tlouct do kašny, zatímco jiní se snažili někam zarazit konec sochoru. Ale palice odskakovaly a sochory klouzaly po lesklém povrchu kašny a nemohly najít jedinou štěrbinu v jejím masivu. Všude okolo nich dopadaly kusy bahna a nepořádku, jak se je okolní dav snažil od jejich úmyslu odradit.

Stach váhal. Údery palicemi a sochory neměly vůbec žádný účinek. Voda v kašně se přelévala přes okraje a snažila se zachytit vojáky a vtáhnout je k sobě. Vedle Stacha dopadla obrovská nazelenalá slina a syčela jako had. Stach překvapeně zvedl hlavu a jen tak tak uskočil před další slinou, kterou na něj plivl jeden z černých obličejů ze sloupů kašny.

Další obličeje plivaly své sliny. Jeden z vojáků, který stál nejblíž kašně, neměl takové štěstí jako Stach. Nestihl slině uhnout, a dostal zásah přímo do obličeje.

S bolestivým výkřikem se chytil za hlavu a z přilby se mu kouřilo. Víc stihnout nedokázal, protože bahno z kašny se mu jako chapadlo nějaké chobotnice omotalo okolo nohou a vtáhlo ho do kašny.

„Ustupte!“ vykřikl Stach na své muže a srazil mečem nějakou zablácenou postavu, která mu skočila na záda. „Okamžitě ustupte!“ poručil.

Ustoupili do bezpečnější vzdálenosti.

„Háky, použijeme háky,“ rozhodl Stach a první hodil železný hák na laně do kašny.

Když zatáhl, vrátil se mu jen kouřící konec provazu.

„Pozor,“ nastavil Ctirad před Stacha svůj štít a zachytil jím slinu, která přilétla od kašny.

„Dál od kašny!“ zařval znovu Stach „Ustupte ještě dál od kašny!“ křičel na své muže.

„Nemá to cenu.“ Ctirad odhodil štít, ve kterém byla obrovská díra, ze které se kouřilo. „S tímhle si poradí možná katapulty. Ale my ne.“

Stach mlčel. Sledoval Ctiradův štít ležící na zemi. „Máš pravdu,“ vzdychl.

Sotva ustoupili, dav se zase nahrnul ke kašně, která se okamžitě uklidnila a znovu plnila přání ztracených lidí. Jen černé obličeje na sloupu je výsměšně a varovně sledovaly.

Vraceli se jako spráskaní psi. Stach otráveně dojedl sele, které mu nechutnalo, a potom nad vínem a pivem diskutovali nad chybami, které udělali. Večer, když Stach usnul, napsal Lišek všechno, co se od Stacha dozvěděl, na papír a ráno to nechal poslat Trojanovi.

Trojan přijel obratem. „Slyšel jsem, že jsi zkoušel zničit kašnu.“ Stoupl si Stachovi do zorného úhlu.

Stach zamračeně seděl v křesle a tupě zíral z okna. Na stole měl nedojedený krajíc chleba a u něj rozlité pivo.

„To se občas stává, že nevyhraješ. Myslel jsem, že se s tím dokážeš lépe vyrovnat.“ Trojan zvedl spadlý plášť a pověsil ho na hák u dveří.

„Přišel jsem o dva muže,“ bručel Stach, „a musel jsem se vrátit jak spráskaný pes.“

Trojan si přitáhl židli a sedl si proti Stachovi. „Čekals, že to bude jednoduché?“ zeptal se.

„Spíš si říkám, jestli má tohle cenu. Proč to vůbec dělám? Proč se snažím?“

Trojan mrkl na Dobravu, která se mihla ve dveřích. „To, co vždycky. Však víš,“ usmál se na ni.

Chvíli bylo ticho.

Dobrava přinesla Trojanovi jídlo a pití a před Stacha postavila také jeho porci.

„Možná bych ti měl vyprávět, co se za poslední dny událo v naší zemi.“ Trojan se natáhl k jídlu, utrhl si malý kousek chleba a pomalu ho žvýkal.

Stach pokrčil rameny.

„Kníže Vlastislav napsal dopis Roderichovi, vládci Germánů. S tím, že by ho opět navštívil. Potom nechal kníže potrestat několik žebravých mnichů od různých bohů. Začínají se rozlézat a nedávno se poprali mezi sebou. Občany obtěžuje jejich vlezlost. Mnoho lidí už není tak silných ve víře ke starým bohům nim, a s tím se mniši nechtějí smířit.

Proto se rozhodl kníže Vlastislav, že počty svatyní různých božstev omezí. Svatyně bohů budou jen ve větších městech. A to jenom jedna pro každého boha. A všechny svatyně budou mít pouze omezený počet členů. A teď to nejdůležitější,“ zvedl Trojan prst. „Všichni budou platit daně. Bez výjimky.“

Stach se s překvapením otočil na Trojana. „Tak to musel být hukot,“ řekl.

„To si piš,“ zasmál se Trojan. „Nebudeš tomu věřit, ale před knížecím hradem se sešlo snad několik tisíc mnichů a kněží a dalších přisluhovačů a řvali před hradbami jako zapuzené manželky.“

„Co kníže?“

„Řekl, že samozřejmě vyslechne všechny jejich požadavky, ale hodlá mluvit jen s těmi, kteří se aktivně zapojili do boje proti Temnému pánu. Ať už osobně, nebo finančně. Kdo vznese požadavek bez toho, že by nějak pomohl v minulosti téhle zemi, dostane veřejně pět set ran.“

„A jak to dopadlo?“

„Pár idiotů si myslelo, že to kníže neudělá.“

Stach uznale pokýval hlavou.

„Chudák kat. Kolik jich bylo?“

„Šest. Ale kníže šel tak daleko, že první ztrestal odsouzené několika ranami sám. Potom podal klacek jednomu ze svých hejtmanů, ten potom dalšímu.“

„Takže je vlastně donutil se zapojit proti kněžím.“

„Bylo to dost o nervy. Stačilo, aby nějaký hejtman nebo důstojník nebo voják odmítl, a měli bychom problém. Ale na druhou stranu, mohl by se také on ocitnout na trestné lavici, tak se rákoska střídala, jen to lítalo.“

„To mě mrzí, že jsem tam nebyl,“ zasmál se Stach. „Ta kněžská nadutost a nedotknutelnost mě vždycky vytáčela do ruda.“

„Důležité je, že lidé moc neprotestovali,“ zvážněl Trojan.

„Proč by protestovali? Jasně, že jich mají plné zuby. Míchají se všem do života. Od narození po smrt se musíš modlit a cpát jim peníze. Na každé slavnosti, na každém turnaji jich jsou desítky a prudí tě a otravují.“

Trojan vážně pokýval hlavou, zatímco Stach si narval do pusy zbytek chleba a přikousl k tomu kus nakrájeného hovězího masa.

„Nemáš tam nějakého dobrého kuchaře?“ zeptal se Trojana. „Ten poslední mi zase zdrhl.“

„Nemám. Copak ženský neumí vařit?“

„Ale umí. Ale jsou opatrné v koření, a já si zvykl na pořádně pepřené a solené jídlo.“

„To chápu,“ kývl Trojan. „Poptám se ti. Ale myslel jsem, že ses rozhodl být střídmější v jídle a pití od té doby, co máš tu novou víru.“

Stach stočil pohled na hák, kde visel jeho plášť.

„Já ti nevím, Trojane,“ vzdychl. „Říkám si, jestli to má cenu. Jestli nejsem blázen. Jestli opravdu nejsem lidem pro smích, jak si myslí Lišek. Jestli nejsem takový ten rytíř, co bojuje s větrnými mlýny.“

„Nemyslím si. V Hradci jsi zapůsobil. Hodně lidí o tobě mluví.“

„Vážně?“

„Někteří připouští, že v něčem máš pravdu. A že jsi mluvil moudře a rozumně.“

„Opravdu?“ narovnal se Stach v křesle.

„Třeba by se našlo pár jedinců, kteří by tě chtěli následovat. A nové náboženství Padlého boha by bylo na světě.“

„Před pár dny jsem k tobě poslal tři bývalé kněze. Z Velesova chrámu,“ vzpomněl si Stach.

„Ano. Pamatuju si na ně.“

„Cos jim řekl?“

„Popovídali jsme si, a potom jsem je poslal do Temného města.“

„Poslal jsi Kozmu s těma dalšíma do Proklaté země?“ zamračil se Stach.

„Ano,“ kývl Trojan.

„Proč?“

„Aby prokázali, že jejich úmysly jsou dobré a srdce čistá.“

„Co je tohle za kravinu?“ začal se rozčilovat Stach.

„Musí přijít až k Práhu, pokleknout před branou Černého města a požádat Temného pána, aby propustil Padlého boha.“

Stach zavrtěl rukou přímo Trojanovi před obličejem. „Poslal jsi je na smrt. Strážce brány je vykostí. Proč jsi to udělal?“

„Pán klíčů jim bránu otevře. Pokud budou jejich srdce čistá, Strážce brány na ně nezaútočí. Nepřišli jako nepřátelé.“

„A takhle jsi jim to vysvětlil?“ zeptal se ironicky Stach.

„Ano,“ řekl vážně Trojan.

„Opravdu?“ zarazil se Stach.

„Ano. Je to jejich zkouška. Zkouška čistoty.“

„A co když to nevyjde?“

„Tak jsme přišli o tři vcelku zbytečné kněze.“

„Poslal jsem je za tebou pro radu. A ty jsi je obětoval.“

„A ty jsi je na něco potřeboval?“

„Ne.“

„Tak co se vztekáš?“

„Vadí mi to. Už ti nikoho nepošlu.“ Stach se uraženě od Trojana otočil.

„Podívej se, Stachu. Kdybych věděl, že za pár dní přijdeš na audienci u knížete s pláštěm s křížem, asi bych přemýšlel jinak. Ale přišlo mi, že se jich chceš zbavit.“

„To mě teda neznáš,“ mračil se Stach.

„Před pár dny jsi sám řekl před knížetem, že to uděláš. Že půjdeš k temné bráně a poprosíš o propuštění tvého boha.“

„Ale to bylo moje rozhodnutí.“

„Podívej, Stachu. Tvůj život je mnohem důležitější než život několika odpadlíků. Pro tuhle zemi.“

„To naprosto chápu,“ souhlasil Stach.

„Já prostě potřebuju zjistit, jestli na tebe něco bude útočit, když nepřijdeš k bráně se špatnými úmysly. A koho tam mám poslat? Není nikdo, kdo by nechtěl město dobýt silou. Kromě možná tebe, ale ty jsi důležitý, a teď těch tří.“

„Rozumím. Ale mohli se mi ještě hodit. K něčemu,“ protestoval Stach a doufal, že se Trojan nezeptá k čemu, protože odpověď neměl.

„Slibuju ti, že už žádné tvoje kněze nikam nepošlu, bez porady s tebou. A víš co? Pokud ti to pomůže, můžu ti přenechat pár svých. Co ty na to?“ napřáhl Trojan smířlivě ruku ke Stachovi.

„To je solidní nabídka,“ přijal Stach ruku. „A k čemu mi vlastně budou?“

„Můžeš jim poručit, ať hlásí víru v Padlého boha po celém světě. Pro větší slávu tvoji a jeho. Pro tvé nové náboženství.“

„To by bylo hezké,“ usmál se Stach. Ale potom se mu obličej zkroutil nevolí.

„Ale ty jsi říkal, že Pačej vyhlásil, že všechna náboženství musí platit daně. To se mi teda nelíbí.“

„Ale, Stachu,“ chlácholil ho Trojan. „Možná by nebyl kníže Vlastislav v tvém případě tak důsledný. Vy přece proti Padlému bohu chcete bojovat? Mám pravdu?“

„To máš.“

„Tak vidíš. A hlavně, z čeho se platí daně?“

„Nevím,“ pokrčil Stach rameny, „nikdy jsem daně neplatil.“

„Daně se platí z výdělku. To znamená, že z toho, co by tvé nové náboženství vydělalo. A výdělky jsou z příspěvků od lidí, kteří se budou modlit k tvému bohu. Takže to znamená peníze. Zlato, bohatství. Rozumíš?“

„Myslím, že ti rozumím,“ zadíval se Stach na plášť s křížem s novým zájmem.

Kapitola pátá – Bílé opice (16. 3. 1404)

Další den ráno se ozvalo nesmělé zaklepání na dveře a po Stachově zabručení vstoupil Lišek.

Nerozhodně se postavil před Stachovu postel, chvíli sledoval Stacha a nervózně přešlapoval z nohy na nohu.

„Děje se něco?“ prolomil mlčení Stach.

„No,“ váhal Lišek. „Stachu, kamaráde, víš, že jsem tě nikdy o nic nežádal.“

„Jde o Černici?“ snažil se pomoci Stach.

„Ne, to ne. Promiň.“ Lišek se mírně uklonil Černici, jejíž hlava vykukovala zpod peřiny. „Já jsem si říkal, když jsi byl před pár dny v Krudomu, tak mě napadlo…“ odmlčel se nešťastně.

„Lišku, ty opravdu neumíš o nic požádat. O co jde?“ posadil se Stach.

„Potřeboval bych ty opice,“ vyhrkl Lišek.

„Ty opice? Jaký opice?“ zamračil se Stach.

„Myslím ty tvory, co se stali z lidí. No, jak jsi říkal, že tam poposedávají na okraji náměstí. Už mají tu srst bílou. Víš?“

„Jasně, že vím. A smím se zeptat, k čemu je potřebuješ?“

„No,“ váhal Lišek, „napadl mě takový experiment.“

Stach mlčel a čekal.

„Jaký experiment?“ zeptal se po chvíli, když Lišek nepokračoval.

„Napadlo mě, že když se z těch lidí staly opice, protože nic nedělali, tak kdybychom je donutili pracovat, tak by se mi mohlo povést ten proces zvrátit.“

„Jako, že by práce polidštila opici?“ rozesmál se Stach. „No to je kravina,“ praštil pěstí do peřiny. „Ale proč ne. Sice jsem se zařekl, že už do Krudomu nevkročím, ale pokud chceš…“ Zarazil se a přemýšlel. „Živou?“ zeptal se.

„Mrtvou opici k práci nedonutím.“

„Tak to nebude taková legrace,“ zvážněl Stach, „ale zkusit to můžeme. Budeme potřebovat sítě.“ Stach začal ukazovat na prstech. „Asi hodně sítí. Nevím, kolik mužů seženu, ono v těch troskách se bude špatně pohybovat. Potřebujeme nějaké náhončí, aby nám je do těch sítí nahnali. Do toho se budou plést lidi. Také musíme vymyslet, jak je dostaneme do hradu. Na vůz to nepůjde. Je tam hrozně bahna a sraček. Takže v těch sítích mezi koňma. No teda,“ vzdychl Stach, „to teda bude pakárna.“

„Dám ti uspávadlo. Objednáš něco z kašny, nasypeš na to to uspávadlo a počkáš, až usnou. Pak je hodíš na koně a přijedeš sem,“ vysvětlil Lišek

„Tak by to taky šlo,“ souhlasil neochotně Stach.

„Výborně. Klece a cely už jsem připravil,“ zamnul si Lišek ruce. „Tak dáš se do toho ještě dneska?“

„Ještě dneska?“ vykulil Stach překvapeně oči. „No, dobrá,“ zabručel, když viděl Liškův prosebný obličej. „Po snídani.“

Po obědě vyrazil Stach s těmi s několika vojáky, co mu ještě zbyli, znovu do Krudomu.

Měli s sebou pár koní navíc, tyče a velké pytle.

V Krudomu se za těch pár dní skoro nic nezměnilo, možná jen velkých poloopů tam sedělo víc.

Sotva se ale Stach přiblížil ke kašně, začala v ní voda bublat a vřít a obličeje na sloupu kašny začaly na Stacha výhrůžně syčet.

„No dobrá, dobrá,“ bručel Stach a snažil se pomalu ustoupit.

„Co teď?“ přemýšlel, když se ocitli v bezpečné vzdálenosti.

„Mohli bychom to zkusit v Pár Dubech. Tam nás možná ještě neznají,“ navrhl jeden z vojáků.

„Na to jsme vyjeli moc pozdě,“ podíval se Stach na slunce. „Rozhodně bych se nechtěl táhnout s nějakou opicí takovou dálku po cestách, které už nejsou.“

Všichni souhlasně zabručeli.

„Není tu někdo, kdo se minule ulil?“ podíval se Stach po svých vojácích.

Všichni vrtěli hlavami.

„No, jasně. Určitě byste se přiznali,“ ušklíbl se Stach. „Kdo se držel nejvíc vzadu?“

Dívali se po sobě. „No, tady Trmík,“ ukázali na nejmenšího z nich. „Ten je vždycky poslední. Teda, pokud se nejedná o jídlo.“ Rozesmáli se.

„To není pravda!“ hájil se Trmík.

„Pravda nepravda. Dojdi ke kašně a požádej o tři pečený kuřata a džbán piva,“ rozhodl Stach.

Trmík nešťastně pokrčil rameny a začal se prodírat davem.

Stach se postavil ve třmenech a sledoval, jestli se kašna začne rozčilovat. Ale Trmíka neviděl a kašna se zdála klidná.

Po chvíli se Trmík vrátil s plným podnosem.

Stach seskočil z koně, posypal kuřata práškem a převzal od Trmíka podnos. Najednou se zarazil.

„Trmíku?“ zvedl oči a pronikavě se na vojáka zadíval. „Netvrď mi, že jsi z kašny dostal beznohé kuře.“

„Jak jsem to dostal, tak jsem to vzal a donesl,“ hájil se Trmík.

„Dejchni na mě,“ naklonil se Stach.

Trmík dýchl a Stach cuknul hlavou.,

„Ty hovado, ty hniješ zaživa. Ukaž ruce?“

Trmík ukázal ruce.

„Ty rukavice jsou mastný. To je čerstvej olej z kuřete. Nezapírej!“ obořil se Stach na Trmíka.

„Když ono to tak vonělo,“ vzdychal Trmík.

„Ty idiote! Vždyť je to shnilý maso! Víš, co jsi udělal?! Odsoudil ses se k tomu, že už tu asi zůstaneš! Protože takhle už se přes práh Proklaté země nedostaneš!“

Trmík nejdřív zkroutil ustrašeně obličej, ale potom se mu změnil v zuřivý škleb.

„A co mám dělat, když u vás dostávám jen ovesnou kaši a trochu chleba?!“ vmetl Stachovi do obličeje.

Stach zavrávoral nad drzostí svého vojáka. Ale nemohl ho udeřit, protože v rukách pořád držel tác s jídlem.

„Můžeš se snad najíst v hospodě. Za hranicema,“ odsekl mu zuřivě.

„A za co? Žold už jsme neviděli několik měsíců.“

Stach chtěl odseknout, ale uslyšel z hrdel ostatních vojáků souhlasné mručení.

„No, žold vám má přece vyplácet kníže Vlastislav. Jste z jeho družiny,“ začal se Stach mírnit.

„Kníže nás dal k službě vám,“ ozval se jeden z vojáků.

„No, tak to jsem nevěděl,“ chlácholil je Stach. „Tak až tohle vyřešíme,“ nadzvedl tác s jídlem, „Potom se domluvíme. Ano?“

„Mě to nebaví. Čuchněte si, jak to voní,“ ukázal Trmík rukama v umaštěných rukavicích na jídlo ve Stachově ruce. „A pak to máme vydržet? To si radši dojdu ke kašně pro nášup.“

„Neblbni, Trmíku! Podívej, co se z tebe stane!“ ukázal Stach směrem k místům, kde seděly poloopice.

Trmík mávl opovržlivě rukou, otočil se a zmizel v davu.

„Sundej ze sebe alespoň to brnění, holoto!!!“ zařval Stach. „Víš, kolik mě stálo!?“ Rozhlédl se po ostatních vojácích. „Teda, víš, kolik to stálo knížete Vlastislava?!“ opravil se.

Ale Trmíka už nebylo vidět.

Stach se podíval po zbylých vojácích. „Žold vám vyplatím,“ řekl, „ale pouze za tu dobu, co jste u mě.“ Zkusil zvednout varovně prst, ale tác se nebezpečně naklonil.

Vojáci se chvílemi dívali na Stacha a chvílemi na kašnu.

„Na mě se nedívejte,“ ukazoval Stach bradou k poloopům. „Támhle se koukněte, co se z vás stane,“ varoval je.

Vojáci váhavě poslechli a stočili své koně. Jeden z nich seskočil. „Zkusím dojít pro Trmíka. Známe se od dětství, snad na mě dá,“ vysvětloval.

„Za dezerci je…“ nedokončil Stach. „Zkus z něj dostat alespoň to brnění!“ vzdychl a vydal se k místům, kde seděly opice.

Když se přiblížili, opice pomalu pooodešly. Stach položil jídlo na kus zdi, mírně se naklonil a nasál vzduch. Musel uznat, že jídlo vonělo, až se mu seběhly sliny. Potom se naklonil nad džbán. Pivo vonělo chmelem. Lehce se jazykem dotkl piva. Chutnalo tak výtečně, jako vonělo. Vlastně, ještě mnohem a mnohem lépe. Ve Stachovy se vzbouřily všechny chuťové buňky a tlačily mu hlavu dolů, do džbánu. Jen opravdu silou vůle tu kapku, co měl na jazyku, vyplivl zpátky a uvědomil si, že od této chvíle mu každé pivo, které vypije, bude oproti tomuhle chutnat jako patok. A že bude mít stále nutkání přijít ke kašně a zkusit aspoň malý pohárek toho vynikajícího moku.

Odložil s povzdechem džbán na zídku a vzdálil se. Netrvalo dlouho a k tácu s jídlem se přiblížila nejodvážnější poloopice. Rychle popadla jedno z kuřat a odběhla. To bylo asi znamení pro ostatní, které se rychle vrhly na tác a během chvilky si rozebraly zbylá kuřata. Jiná opice se zmocnila džbánu a hltavě pila. Stach jí v tu chvíli hrozně záviděl. Netrvalo dlouho a na zídce leželo několik bezvládných poloopů. Stach s ostatními vojáky třem poloopům svázali ruce a nohy, mezi rukama a nohama jim protáhli dlouhý klacek a vydali se zpátky.

Ostatní opice si jejich počínání nevšímaly. Jejich druhové jim byli ukradení. Opět seděly na haldách smetí a špíny a nenávistným pohledem sledovaly vše v okolí.

Do hradu dorazili ještě před setměním. Trmík ani jeho kamarád se neobjevili.

Lišek uložil zvířata do klecí a Stach si nechal připravit koupel. Zatímco ležel v kádi s horkou vodou a smýval ze sebe bahno a špínu Krudomu, v ústech pořád cítil chuť piva z kašny.

Vůbec nedokázal pochopit pevnou vůli vévody Albrechta, jeho rytířů, Ctirada a dalších, kterým se podařilo z moci kašny dostat. Pozdě v noci vstal a vydal se ke svému majordomovi. „Ctirade,“ lehce s ním zatřásl.

„Co se děje?“ protíral si oči Ctirad.

„Byli jsme dneska v Krudomu.“

„Já vím. Chytat ty opice.“

„Já ochutnal pivo z kašny.“

Ctirad se lehce kousl do rtů.

„To je dobrota, co?“

„Nemůžu na to přestat myslet. Nemůžu spát. Zkoušel jsem tu chuť něčím přebít. Pivem, vodou, vínem, octem. Ale nejde to. Mám ji tady v hlavě,“ zabušil se do hlavy.

Ctirad kýval hlavou.

„Já se bojím, že to nevydržím. Že pojedu do Krudomu nebo někam jinam, protože ta kašna mě nemá ráda, a tam se zpiju a sežeru do němoty.“

Ctirad ospale přikyvoval.

„Jak jste se toho mohli vzdát?“ nechápal Stach.

„My, na rozdíl od tebe, máme silnou vůli,“ pousmál se Ctirad. „A nejsme tak rozmazlení.“

„Nech toho,“ otočil se uraženě Stach.

„Jsou dvě možnosti,“ promluvil Ctirad ke Stachovým zádům.

„První možnost je několik týdnů nebo měsíců strávit u kašny. Po nějaké době si na tu chuť zvykneš. Asi jako na všechno. Ale už jsi línej něco dělat. Ale to první, je jako první…“ nemohl najít to správné slovo.

„Jako první sex?“ zeptal se Stach. „Tak to mi ani neříkej, protože můj první sex byl hrozné zklamání…“

„Jako první polibek,“ přerušil Stacha Ctirad.

„Tak to je u mě to samý. Dokonce i v tu samou dobu.“

„Tak já nevím, k čemu to mám přirovnat,“ rozčílil se Ctirad. „Jako první ochutnání vína?“

„Zeblil jsem se na schodech.“

„Piva.“

„Já to míchal s tím vínem.“

„První nasednutí na koně?“

„Spadl jsem a narazil si bok.“

„První turnaj?“

„Přišel jsem o všechno.“

„U všech bohů, Stachu,“ zuřil Ctirad, „tak si to k něčemu přirovnej sám. Jako co to bylo, co se už nikdy neopakovalo?“

Stach přemýšlel. „Já vlastně nevím,“ rozhodil nešťastně rukama. „Můj život je jen snůška neštěstí a promarněných příležitostí.“

„Tak jinak,“ rozhodl Ctirad. „Použij druhou možnost.“

„Jakou?“ zeptal se Stach.

Ctirad se naklonil a zlomyslně mu to pošeptal do ucha. Stach zblednul a zavrtěl hlavou.

„Tak takovej idiot nejsem.“ Zvedl se a naštvaně se vrátil do své postele.

Několik hodin se převaloval v posteli. Potom vstal, oblékl se a jel do Krudomu.

Odchytil tam Trmíka i s jeho kamarádem a donutil je, aby mu donesli plný džbán piva. Když ho vypil, tryskem se rozjel ven, z Proklaté země. Právě svítalo.

Když se vrátil, bylo k polednímu. Oči měl krvavé a v obličeji byl celý bílý. Ruce se mu třásly, ale byl vyléčen.

Další dny začaly plynout v podivné nečinnosti. Lišek se snažil polidštit opici a Stach se snažil přepít zážitek od kašny. Z chasy a vojska, co mu zbylo, mu většina utekla ve chvíli, kdy jim doplatil žold. Stach se zařekl, že podruhé takovou chybu neudělá, a od té doby platil poddaným pozdě nebo vůbec.

Občas se zastavil Trojan. Vedl se Stachem rozhovory ohledně víry a nového boha. Stachovi to nevadilo. Trojan byl jediný, kdo projevil o novou víru zájem. Lišek měl pro nové náboženství jen slova pohrdání, Ctirad ho nenáviděl, a pokud se někdo ze Stachova okolí rozhodl naslouchat, bylo to jen proto, že počítal, že z toho bude mít nějaký užitek. I když by to bylo třeba jen ulít se z práce.

Po nějakém čase začaly ale Trojanovy návštěvy vrtat Stachovi hlavou.

„Trojane?“ začal na rovinu jednoho večera. „Chci se tě na něco zeptat.“

Trojan pokrčil rameny na znamení souhlasu.

„Zajímá tě moje nové náboženství? Nebo mě sem jen chodíš na Pačejův rozkaz hlídat?“

Trojan si dal ruce za záda a pomalým krokem došel k oknu. Chvíli tam sledoval něco hrozně důležitého, potom se otočil a hlavou pokynul svým dvěma ozbrojeným kněžím, kteří ho doprovázeli a dělali mu ochranku. Ti v tichosti odešli.

„Předpokládal jsem, že se na to zeptáš,“ začal potichu, když kněží odešli.

„A já předpokládám, že mi odpovíš.“

Trojan v zamyšlení vzal hrací kostky na stole a držel je v dlani. Stach trpělivě čekal, zatímco si Trojan pohrával s kostkami. Ticho se neúměrně protahovalo.

„Tak co? Nevěřím, že tě moje náboženství zajímá. Tak jaký je důvod tvých častých návštěv?“ prolomil ticho nakonec Stach.

„Mýlíš se v tom, že mě tvoje náboženství nezajímá.“ Trojan si srovnal kostky. „Naopak, velmi mě zajímá. Chci znát každý detail, každou informaci, každý postřeh, který máš ohledně svého náboženství.“

„A důvod?“

Trojan hodil kostkami. „Kníže chce přijmout Padlého boha,“ řekl do rachotu kutálejících se kostek.

Stach se překvapeně narovnal v křesle. „Koho?“

„Toho boha, ke kterému se modlíš. Už vyhnal všechny ostatní kněze z Hradce. Časem zakáže všechna ostatní náboženství.“

„Já… Já se obávám, že ti nerozumím.“

Trojan očima projel čísla na kostkách a potom odpověděl. „Už dlouho víme, že kníže Vlastislav jako symbol odporu boje proti Temnému pánovi nezabírá. Prostě okolní vládci, a nejenom oni,“ zvedl Trojan ukazováček, „ale dokonce naši vlastní lidé se ke knížeti staví velmi vlažně.“

„Pokud budeme mluvit otevřeně, Bezuchý Pačej neměl nikdy šanci. Při všem, o co se snažil, a musím se hluboce uklonit před jeho snahou, to bylo předem odsouzeno k zániku,“ souhlasil Stach.

„Myslím, že lépe bych to neřekl,“ souhlasně pokýval Trojan hlavou. „Přesto se kníže nevzdal a pokračoval dál. Pokud nemohl spojit ostatní země v boji pod svým velením, napadlo nás povýšit boj proti Temnému městu na něco, co se nebude týkat jen jednoho určitého území nebo knížectví, ale musí to být něco, co je na celosvětové úrovni.“

„Napadlo vás? Nebo knížete?“

„Napadlo knížete,“ opravil se Trojan. „Ale abychom toho dosáhli, musel by se objevit jeden vládce, který sjednotí všechny. A musel by při tom nejspíš použít násilí.“ Trojan se otočil od kostek a s rukama za zády se začal procházet po místnosti. „Bohům žel, žádný vládce není tak silný, aby donutil ostatní. Bylo by to zbytečné a mohli bychom se stát rozdmýchávači světových válek. Museli jsme na to jít jinak.“

Stach čekal, zatímco se Trojan znovu zastavil u stolu.

„Jako další nás napadlo spojit lidi pod náboženstvím. Ale ta hromada různých bohů a bohyň, v každém městě, v každém kraji. Skoro v každé vesnici je nějaký bůh, bůžek, posvátný strom, posvátná studánka. To by byl neřešitelný úkol.“

„Nevěřím, že germánský Odin by se sklonil před slovanským Perunem.“

„Moje řeč. Museli jsme přijít s novým náboženstvím. S bohem, který bude spojovat lidi v boji proti Temnému pánovi.“

„Padlým bohem?“

„Ze začátku jsme nemysleli přímo jeho. Snažili jsme se vymyslet nové božstvo, které by spojovalo bojovníky proti zlu. Ale jak ho definovat, jak ho představit obecenstvu?“ rozmáchl se Trojan, jako by byl na jevišti. „Jak ho vnutit lidem a kněžím?“

„A v tom jsem přišel já s Padlým bohem.“

„Ano. Už předtím se nám dostalo zpráv o tvém divném chování, ale nebrali jsme to tolik na zřetel. Změna nastala…“

„Když jsem přišel ke knížeti s tím pláštěm.“

„Ano,“ ukázal Trojan na Stacha. „Jednoduchý symbol, kříž, trpící bůh, za nějž je potřeba bojovat, v sobě skloubí sílu i milosrdenství, soucit i nenávist – to je to, co masy potřebují.“

„To Pačeje napadlo, když mě uviděl?“

„Přesně v tu chvíli.“

„Boží vnuknutí,“ složil Stach ruce.

„Přesně tak,“ zarazil se Trojan. „Stachu, ty to vážně nějak žereš.“

Stach rozpletl ruce. „A nebylo to boží vnuknutí?“ zeptal se uraženě.

„Možná,“ připustil zaraženě Trojan. „Ano, máš pravdu. Bylo to boží vnuknutí. Kníže byl osvícen božím vnuknutím.“ Trojan smetl kostky ze stolu, vyčaroval odněkud kus pergamenu a brk a rychle si ten výraz poznamenal. „V tu chvíli byl kníže osvícen božím vnuknutím,“ slabikoval nahlas. „To se bude hodit,“ poklepal hřbetem ruky na pergamen.

„A dál?“ zeptal se Stach.

„Dál? Co dál?“ Trojan složil pergamen a zastrčil ho za opasek. „Uvědomili jsme si, že jako kníže bojující proti Temnému pánu nemá naději. Ale jako řád, jako uctívači zajatého boha, bychom mohli přitáhnout mnohem víc bojovníků.“

„Trojane, já v tom mám pořád zmatek. Kníže chce skončit boj proti Temnému pánu? Chce se mu poddat?“

„Ne. Kníže přijme tvého boha a bude pokračovat pod tvým velením.“

„Já ti asi pořád nerozumím. Já přece nemůžu poroučet knížeti.“

„To je právě ta finta. Jako velmistr nového náboženství můžeš spojit všechny vládce světa pod svým velením.“

Stach se chytil za spánky a chvíli si je třel klouby rukou. „Nerozumím. Nerozumím,“ opakoval.

„Budeš se muset snažit porozumět,“ opakoval trpělivě Trojan, „protože jsme se rozhodli, že se staneš velmistrem tohoto náboženství.“

„Velmistrem, nebo veleknězem?“

„Velekněz budu asi já. Velmistr budeš ty. Já budu mít na starost duševní stránku řádu. Ty budeš mít na starost tu světskou.“

„Co to znamená?“

„Vojsko.“

„A Pačej?“

„Kníže Vlastislav bude mimo.“

„Jak, mimo?“

„Pochop Stachu, že pokud v tom bude Pačej figurovat, okolní knížata a vůdcové ho nepřijmou. Nevstoupí pod jeho velení.“

„A pod moje ano?“

„Možná. Myslíme si, že bychom neměli s ďáblem bojovat jako světská moc, ale jako jiné náboženství.“

„Ale já jsem správce. Zemský správce,“ vymlouval se Stach.

„Jedno nevylučuje druhé. Můžeš zůstat zemským správcem, ale zároveň se staneš velmistrem nového řádu.“

„Já tomu pořád nerozumím,“ řekl nešťastně Stach.

„To je právě problém, se kterým jsme se potýkali od začátku. Že tomu nebudeš rozumět. Ale museli jsme nakonec vzít, co bylo,“ vzdychl Trojan.

Stach sklonil hlavu a opřel si čelo o dlaň. „Není někdo jiný, kdo by to vzal?“ ptal se.

„Ne, bohužel ne. Jiného takového po světě není.“

Stach zvedl utrápené oči na Trojana. „Proč já? Co jsem komu udělal?“

„Neboj, to zvládneš,“ chlácholil ho Trojan. „Budeme jezdit po světě, dělat přednášky, lákat bojovné mladíky pod svá křídla, tahat z knížat peníze.“

„To nezní tak špatně,“ pousmál se trochu Stach. „Oslavy, víno, ženy, zpěv.“

„To zase ne,“ zpražil ho Trojan. „Jako velmistr se musíš držet počestného života.“

„Jestli mi řekneš, že jenom vodu a chleba, tak na to rovnou zapomeň. Už jsem to jednou zkusil a byla to nejhorší čtvrthodina v mém životě.“

„Takovýhle asketický život asi ne, ale na zvracení pod stůl, rvačky v hospodách a znásilňování okolních žen a dívek, na to rovnou zapomeň.“

„Jestli jsem si to nemyslel,“ zaúpěl Stach.

Trojan se na něj podíval s despektem.

„Mimochodem, Kozma a ti druzí se před několika dny vrátili z mise,“ změnil nit hovoru.

„Kdo je Kozma?“

„Ten mnich, kterého jsem poslal k branám Černého města.“

„Přežili?“

„Jinak by se nevrátili.“

„To je jasný. A proč jsi mi to neřekl hned?“

„Musel jsem je nechat odpočinout. A pořádně je nakrmit. Sotva stáli na nohou.“

„Chtěl bych s nimi mluvit.“

„To můžeš. Ale ne jako Stach. Jako velmistr nového boha.“

Stach se otráveně zašklebil.

„Jdi si lehnout. Po snídani vyrážíme,“ poručil mu Trojan.

„Ty mi nebudeš poroučet,“ odsekl Stach.

„Máš pravdu, velmistře. Tobě vlastně už ani poroučet nesmím,“ uklonil se mírně Trojan.

Stach nešťastně zalapal po dechu.

Když Trojan odešel, schválně šel Stach spát až pozdě a rozhodl se, že do Hradce pojedou až odpoledne. Je přece velmistr. Ten nemusí nikoho poslouchat.

Sen XVIII.

Seděli na vysoké skále. Nohy měli spuštěné do prostoru pod sebou.

„Nemám rád výšky,“ přiznal Stach. „Nemůžeš to změnit? Třeba zase na to místo u moře?“

„Je to tvůj sen,“ pokrčil muž lehce rameny. „Změň si to sám.“

Stach zkusil změnit sen. Seděli na vysoké skále a nohy měli spuštěné do prostoru pod sebou.

„Nejde to. Nemám víru.“

„No jo. No jo.“ Muž změnil sen.

„To je lepší.“ Stach si sedl na rozpálený písek. „Slyšel jsi, co na mě skouleli?“

„Ano, vím o tom.“

„Bude to fungovat?“

Muž mlčel.

„He?“ opakoval Stach otázku.

„Stachu. Jsou věci, které ti prozradit nemůžu.“

„Proč?“

„Když ti řeknu, že to bude fungovat, tak se přestaneš snažit. Tím pádem to nebude fungovat.“

„A když mi řekneš, že to nebude fungovat? Tak se začnu snažit?“

„To jsou otázky k ničemu. Nemůžu ti ukázat budoucnost, protože ji tím můžu změnit,“ rozhlédl se muž nervózně okolo sebe.

„Tak co můžeš?“

„Nesmím nic.“

„Nesmíš nic? Co teda vlastně děláš? Když čekáš sto let, než napadnete další město.“

„Sedím na svém trůně,“ usmál se ironicky muž. „Sedím a čekám.“

„Sto let?“

„Sto let.“

„Jen sedíš a čekáš?“

„Ano. Jen sedím a čekám.“

„To by mi hráblo.“

„Taky mi z toho pěkně hrabe,“ zasmál se muž. „Sedím a v duchu sním. O jiných světech.“

„Takže to, co jsi mi ukazoval, to jsou výmysly?“

„Ne.“

„Ale říkal jsi…“

„Že sním o jiných světech. Ale také můžu mezi světy chodit.“

„Zase něčemu nerozumím. A teď sedíš na svém trůnu a sníš o tom, že se vykecáváš se mnou?“

„Ne. Teď jsem na hradbách Temného města a čekám.“

„Na co?“

„Na nějakého z Proklaté dvanáctky.“

„Pořád čekáš?“

„Ano. To je můj úděl. Musím čekat. Dokud nepřijdete a nepřestoupíte, anebo nezemřete.“

„A potom?“

„Potom se vrátím na svůj trůn a budu snít.“

„Docela nuda. Vlastně pořád čekáš.“

„To mi povídej.“

„Takže ty jsi teď ve městě. A kde je ďábel?“

„Já nevím.“

„Víš všechno.“

„Je někde v jiných světech.“

„On sem nechodí?“

„Ne.“

„Proč?“

„Protože ho tenhle svět nezajímá. Je to jen taková hra s mým otcem. On ho tímhle provokuje.“

„Tvůj otec je bůh všeho?“

„Ano.“

„A on hraje s ďáblem takovou hru o tuhle zemi? To nemyslíš vážně! Bůh je přece všemohoucí. Je to bůh. A bůh nehraje v kostky.“

„Neříkej bohu, co má dělat,“ usmál se muž.

„Takže, pokud ďábla tenhle svět nezajímá, proč tolik zuřil, když zemřel někdo z Dvanáctky?“

„Tak, naštvat on se umí. To ano. Nemá rád zdržení.“

„A když zahyne celá Dvanáctka? A další a další? Je to pat?“

„Máme věčnost.“

„Může teda prohrát?“

„Ne.“

„Musí existovat způsob.“

„Nevím o žádném.“

„A co ty?“

„Já?“

„Kdybys přešel na druhou stranu. K nám.“

„Nemůžu opustit hradby Temného města.“

„Můžeme tě unést? Osvobodit?“

„Asi ano. Ale hra bude pokračovat. Prostě jen budu na jiném místě a za sto let se situace zopakuje.“

„A kdybys zemřel?“

„Jak to myslíš?“

„Když jsi v jiném světě zemřel, vystoupal jsi k otci svému?“

„To ano.“

„A tady?“

Muž přemýšlel.

„Jsi v tomhle světě smrtelný? Jsi zranitelný? A pokud zemřeš, osvobodíš se?“

Muž zvedl varovně ruku. „Zase tyhle otázky. Neptej se,“ poručil.

„Jsi, nebo nejsi smrtelný? Můžeš se sám zabít? Osvobodí tě smrt? Osvobodí tě, když tě někdo zabije?“ naléhal Stach.

Muž se vyděšeně rozhlédl okolo sebe. Najednou se setmělo. Velice rychle, jak to jen ve snu jde. Stach se ocitl v naprosté tmě. Tápal okolo sebe. „Kde jsi? Neopouštěj mě!“ vykřikl vyděšeně.

Tma byla naprostá. Stach se v děsu rozběhl tmou a hledal záchytný bod. Nikde nic, jen z dáli slyšel nezřetelné hlasy.

„Pomoc! Pomož mi! Nenechávej mě tady! Neopouštěj mě!“ Stach běhal nazdařbůh tam a sem. Konečně nahmátl něco opravdového. Pevně to sevřel.

„Stachu,“ probudilo ho pleskání po tváři.

Stach otevřel oči.

Před sebou uviděl obličej Liška.

„Co děláš v mým snu?“ obořil se na něj.

„Stachu,“ chytil ho Lišek opatrně za ruce, „možná bys mohl nejprve pustit moji košili.“

Stach rozevřel ruce a pustil límec košile, kterou Liškovi svíral u krku.

„Co se stalo?“ nechápal.

„Běhal jsi po hradě a řval strachy. Musel jsem tě probudit.“

„Dobře jsi udělal,“ pochválil ho Stach.

„To já vím,“ souhlasil Lišek. „Teď se se mnou opatrně vrátíš do postele. Souhlasíš?“

„Ano.“

„Opatrně se natoč doprava a nedívej se nalevo,“ doporučil mu Lišek.

Stach se podíval nalevo a zkameněl úlekem. Stál na nejvyšší věži hradu, na jejím cimbuří. Dole svítila malá světýlka pochodní lidí, kteří se shromáždili a zvědavě hleděli na svého pána, jenž se rozhodl pro neobvyklou noční vycházku.

Kapitola šestá – Kozma (2. 4. 1404)

Další den po obědě Stach vyrazil do Hradce. Cestou ještě navštívil dvě hospody, takže do Hradce dorazil až večer.

„Ty teda vypadáš,“ přivítal ho Pačej, když zůstali o samotě.

Stach si prohlédl potrhaný plášť. „V hospodě měli narážky na moje oblečení,“ vysvětloval.

„Neříkal jsem, že se nesmíš prát?“ zvedl Trojan oči ke stropu.

„To nebyla rvačka,“ nesouhlasil Stach. „A navíc. Urazili toho…“

„Tvýho boha?“

„Ne. Vel… velmistra,“ vzpomněl si Stach. „A taky tím pádem vlastně celý řád a nové náboženství.“

Trojan chtěl něco říct, ale Pačej ho předešel. „V tom má Stach pravdu. Urážet řád nikdo nebude.“

Stach propletl ruce před hrudí a vítězně se podíval na Trojana. „Velmistr chce mluvit s Kozmou,“ rozkázal.

„Až ráno. Už je pozdě,“ zavrtěl Trojan hlavou.

„Ale velmistr…“ zkusil to znovu Stach.

„Dáš si víno? Nebo raději pivo?“ ukázal Pačej na stůl.

„Obojí,“ mávl Stach rukou a sáhl po kostkách.

Ráno měl Stach špatnou náladu, protože prohrál. Navíc mu bylo po víně špatně.

„Velmistře?“ vstoupil Trojan.

„Kašli na to,“ zabručel a protáhl se. „Stach se mi líbí víc.“

„V tobě se vyznat,“ vzdychl Trojan. „Na veřejnosti velmistr, v soukromí Stach. Já na veřejnosti velekněz, v soukromí Trojan. Souhlasíš?“

„A Pačej je na veřejnosti kníže a v soukromí…“ mávl rukou Stach. „Už patřím do rodiny těch, kterým jinak říkaj venku a jinak doma.“

„To ano,“ usmál se Trojan. „Je to změna?“

„Už jsem to zažil.“

„Vážně? Kdy?“

„Když jsem nosil masku. V katovně Stach, na veřejnosti Blahota.“

„Dostals mě,“ usmál se Trojan. „Kozma bude mít za chvíli audienci v Křížovém sále.“

„Kde to je, ten Křížový sál?“ nemohl si vzpomenout Stach.

„V přízemí, vzadu. Bylo tam skladiště, ale kníže to nechal vyklidit a přejmenovat. Bude to sál, který bude patřit řádu.“

„Patřit řádu?“ zvedl se Stach z postele. „To jako mně?“

„Ne. Řádu.“

„Ale já jsem velmistr.“

„Ano. Můžeš ho využívat, ale patří řádu. Dej se dohromady, čeká se jen na tebe.“ Trojan za sebou zavřel dveře.

„Správce země, a mám hovno. Velmistr řádu, a jsem na tom úplně stejně,“ brblal Stach, zatímco hledal kusy oblečení, které v noci rozházel, když se svlékal.

Křížový sál hledat nemusel. Kníže nebo Trojan mu nechal před dveřmi stát průvodce, který ho tam dovedl. Stach se na prahu zastavil a dobře se rozhlédl. Musel uznat, že Pačej si tentokrát dal alespoň trochu záležet. Sál byl rozlehlý, čistě vybílený vápnem, množství stojanů na svíce dávalo najevo, že může být i dobře osvícený. Na konci sálu bylo vyvýšené místo a na něm několik vyřezávaných křesel. Na stěně viselo pár pláten s namalovanými kříži a vzadu stál u stěny velký dřevěný kříž.

Stach se svými průvodci pomalým krokem došel až na konec. V jednom křesle seděl Trojan, pak bylo volné místo a v dalším seděl Pačej. Stach si automaticky stoupl za knížecí křeslo, ale Pačej mu hlavou ukázal na křeslo vedle sebe.

Stach se nejistě podíval na Pačeje a Trojana. Ale Trojan kývl hlavou, tak Stachovi nezbývalo, než jít a sednout si mezi ně.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Pačeje, když dosedl.

„Tenhle sál bude teď patřit tobě,“ vysvětlil mu Pačej. Tady se budou řešit všechny věci, které podléhají boji s peklem. Rozumíš?“

„Ne.“

„Jsi velmistr řádu. Já jsem podporovatel řádu. Trojan je velekněz řádu.“

Stach se podíval na Trojana. „Pořád si říkám, jestli si ze mě neděláte srandu.“

Trojan zavrtěl hlavou.

„Z tebe ne,“ lehce se pod maskou zasmál Pačej. „Ale z těch ostatních ano.“

„Z kterých ostatních?“ zaměřil se Stach na Pačeje.

Trojan mávl rukou k Pačejovi. „Nech ho, on tomu taky věří,“ řekl na adresu Stacha.

„To není legrace,“ zamračil se Stach.

„Není, není,“ chlácholil ho Pačej. „Pro tebe je to vážné. Pro nás je to spíš z nouze ctnost.“

„Co to je?“

„Podívej,“ ukázal si Pačej na obličej, „možná ti to už Trojan řekl, ale já ti to zopakuju. Pod zjizvenou držkou se nikomu bojovat nechce. Nemám pořád ve světě dobrou pověst. Ale ty jsi taková duše čistá. Každý tě zná ze soubojů a rytířských klání. A z hospod a bordelů. Za tebou půjdou. Proto jsme se rozhodli udělat tohle divadlo.“

Stach chvíli váhal. Potom se zvedl z křesla. „Pokud je to divadlo, já s váma hrát nebudu,“ rozhodl se.

„Vidíš? Já ti to říkal,“ obořil se Trojan na Pačeje.

„Stachu, uklidni se. Byla to legrace,“ uklidňoval Pačej Stacha.

„Nevěřím ti.“

„Věř mi,“ řekl vážně Pačej. „Přece mě znáš.“

Stach mlčel a váhal. „Ale věříš, nebo nevěříš? Věříš v Padlého boha? Věříš, že se pro nás obětoval?“

Pačej mlčel a díval se před sebe.

„Pačeji, je to pro mě důležité!“

„Ale to víš, že věřím!“ vybuchl Pačej, „jen se cynismem snažím zakrýt svoji nejistotu!“

„Takže věříš. Věříš v Padlého boha?“ ujišťoval se Stach.

„No jistě, že věřím. Dal mi milost. Viděl jsem ho na vlastní oči,“ ukázal si Pačej prstem na oči.

„A ty?“ otočil se Stach na Trojana.

„Já věřím tobě, Stachu,“ řekl vážně Trojan. „A za tu dobu, co tě znám, vím, že nic z toho, co jsi mi řekl, nebyla nepravda. Takže, pokud v něj věříš ty, jsem ochoten v něj uvěřit také.“

Stach si ulehčeně sedl zpět do křesla.

„To je víc, než jsem čekal,“ přiznal. „Ale co Černobog?“

„Konec,“ stočil Trojan palec dolů. „Zbylo mi jen pár lidí. Zbytek se rozutekl nebo zahynul. Další nepřibývají. A mně se tak líbí poroučet a rozkazovat,“ zasněně se usmál.

„A co když to nevyjde?“

„Tak se nic nezmění.“

„To je pravda. Děkuju,“ řekl vážně Stach.

„Za co?“

„Za to, že věříte. Za ten sál tady. Za to vybavení.“

„To není všechno. Věnuju ti ještě dvanáct rytířů ze své družiny. Zatím. Musíme udělat nějaký obřad, nějakou přísahu, něco, aby měli špatný pocit, když utečou z bitvy. Pekelný oheň, věčný život. Ty kecy okolo. Ale teď bys měl vyslechnout ty tři kněze, co se vydali k Temnému městu.“

„A vy jste s nima ještě nemluvili?“

„Jasně, že mluvili. Ale ty jsi velmistr. Ty jsi ten, kdo je vyslechne. Ty jsi ten, kdo to posoudí. A ten, kdo jim dá další úkoly. A nešetři je. Mám pocit, že patří k té sortě lidí, co chtějí nesplnitelný úkoly. Co si přejí trpět.“

Stach mlčel.

„Na co myslíš?“

„Je mi divně od žaludku. Asi se mi chce srát.“

„Tak jdi. Jsi velmistr. My počkáme.“

Stach se zvedl.

„A ne, že zdrhneš,“ zavolal za ním Pačej. „Z tohohle se nevykroutíš.“

Kozma i jeho druhové přišli kousek od křesla, na kterém seděl Stach. Hluboce se uklonili.

„Pane,“ řekli nejistě.

„Velmistře,“ opravil je Trojan.

„Velmistře,“ opravili se a čekali.

Stach si je prohlížel. Byli mnohem pohublejší, než když je viděl naposledy. Kozma měl na tváři hlubokou jizvu, ze které tekl hnis. Šaty měli potrhané a záplatované, ale čisté.

„Mluvte,“ pokynul jim. „Začněte od začátku.“

Kozma se podíval po svých druzích a potom kývl na souhlas.

„Pane. Velmistře,“ opravil se rychle. „Vyrazili jsme před jedním a půl měsícem, jak nám tady… velekněz…“ ukázal na Trojana.

„Velekněz,“ potvrdil Stach.

„…velekněz poručil. Vzali jsme si jídlo a trochu pití a vydali se k Černému městu. K Práhu.“

Stach kývl a čekal.

„Cesta byla ze začátku klidná, ale po několika dnech na nás začala padat obrovská tíseň a tesknota. Čím víc jsme se blížili k Práhu, tím to bylo horší. Objevovaly se přeludy, nebo zase naopak nás vítaly nádherné ženštiny a chtěly nás svést.“

„Co chtěly?“ překvapeně se zeptal Stach.

„Lákaly nás, ať sejdeme z pravé cesty a jdeme s nimi ke kašnám splněných přání.“

Stach se překvapeně podíval na Trojana, a ten kývl, že už to slyšel.

„Tohle dřív nebývalo.“

„Země se mění. A navíc, to nejsou bojovníci, ale kněží. Možná má na ně jiné páky.“

„V každém případě, věřím, že jste odolali,“ otočil se zpět Stach na Kozmu a doprovod.

„Aaano,“ řekl váhavě Kozma, „i když, nebylo to lehké.“

„Pokračuj,“ poposedl nervózně Stach.

„Cesta byla stále horší. V noci jsme nemohli rozdělat oheň, protože vše bylo hrozně vlhké a promočené. Spali jsme na stromech. Jen víra nás držela, abychom neutekli nebo neskončili u kašen.“

„Ďábel vás sváděl z pravé cesty,“ skočil jim do řeči Trojan.

„Ano. Ďábel byl příčinou tohoto utrpení,“ potvrdil Kozma. „Bylo opravdu těžké odolat.“

Stach lehce kýval hlavou.

„Jak to nyní vypadá u Práhu?“ zeptal se.

„Jen velká bažina. S jedinou úzkou cestou.“

„Kolik se na ni vejde jezdců?“ zeptal se Pačej.

„Dva, možná tři.“

„Dva, možná tři,“ zopakoval zamyšleně Pačej.

„Cítili jste odpor, když jste se blížili k bráně?“

„Ano, cítili. Něco nám bránilo jít dál.“

Stach, Trojan i Pačej se podívali po sobě. „Jak silný byl? Dal se překonat?“

„Ano. Ze začátku byl silný. Ale my jsme poklekli a začali se modlit. Po kolenou to šlo lépe.“

„Šlo to lépe, protože jste šli po kolenou, nebo protože jste se modlili?“ zeptal se Trojan.

Kozma se podíval na své druhy. „Modlitba. Určitě modlitba,“ pokývali všichni hlavou.

„Jak přesně jste se modlili?“

„Neměli jsme žádnou modlitbu připravenou. Jen jsme prosili o propuštění našeho pána.“

„Našeho pána?“ zeptal se Stach.

„Je to náš pán. Je to ten, který měl za nás zemřít, a nechal se oklamat.“ Kozma se nejistě podíval na Stacha a Trojana.

„V pořádku,“ pokynul mu Trojan, „už jsem všechny vaše modlitby zapsal. My také tápeme a děkujeme vám.“

Kozma se potěšeně pousmál. „Je mi ctí sloužit novému bohu,“ uklonil se všem třem.

„Co Hlídač Práhu? Bytost z kostí?“ poposedával neklidně Stach na křesle.

„Byl tam. Vrhl se na nás, ale neměli jsme strach, neboť pán náš byl s námi. Poskakoval a snažil se nám nahnat strach. Snažil se nás vyprovokovat k útoku nebo k útěku. Ale my jsme nezakolísali ve víře.“

„Dobře, dobře,“ opakoval potěšeně Trojan.

„Nezaútočil na vás?“

„Asi chtěl, ale něco mu v tom bránilo. Jako když má pes na sobě obrovský řetěz a vy stojíte krok od něj. Štěká, z mordy mu létají sliny, může se zbláznit, ale nepokročí ani o kousek blíž,“ vložil se do vyprávění kněz po Kozmově pravici.

„Ani nevíte, jakou jste řádu prokázali službu,“ zakroutil Trojan potěšeně hlavou.

„Pán Práhu nemůže zaútočit, Pán brány nemá sílu bránit. Co Pán klíčů? Otevřel vám bránu?“

„Ne. Bohům žel, ne,“ rozesmutněl se Kozma.

„Škoda, ale stejně je to obrovský pokrok,“ poklepal Stach Trojanovi na rameno. „Jak vypadala cesta zpátky?“

„Možná horší,“ podíval se Kozma na své druhy, aby se ujistil jejich pokýváním. „Tentokrát byly nástrahy ještě horší.“

„Zaútočilo na vás něco?“

„Ne. Překvapivě ne.“

„Stačil by jediný pekelný pes,“ zabručel Stach. „Myslíš, že peklu docházejí démoni?“ zeptal se Pačeje.

„Nemyslím,“ odpověděl za knížete Trojan. „Myslím, že jim něco brání útočit na služebníky nového boha.“

Bylo ticho. Každý se zaobíral svými myšlenkami.

„Pane? Velmistře?“ zeptal se Kozma.

„Ano?“ trhl sebou Stach.

„Co teď? Co máme dělat?“

„Chcete vstoupit do řádu?“ zeptal se Pačej.

„Jsme kněží. Nebojujeme.“

„Není problém. Tady kněžouři od Trojana umí bojovat,“ ukázal Pačej na Trojana.

„Ne. Pokud velmistr souhlasí, rád bych tyto nové členy řádu vyslal na nebezpečnější misi,“ odporoval Trojan.

„Co máš na mysli?“

„Půjdete do světa. Rozdělíte se a budete kázat pravdu. O novém bohu.“

„Myslel jsem, že jim dáš něco nebezpečného,“ zabručel Pačej.

„Tak si stoupni ve Vedunii na náměstí a začni kázat o novém bohu. Nebo zajeď nahoru ke Germánům. A uvidíš, co z tebe udělají.“

„Má pravdu,“ potvrdil Stach.

„Posílám vás jako ovce mezi vlky,“ řekl Trojan Kozmovi. „Je to možná horší než navštívit pekelnou bránu desetkrát za sebou.“

„Přijímáme,“ poklekl Kozma a v očích mu zaplálo fanatické nadšení. „Půjdeme mezi lid a vyjevíme jim pravdu.“

„Nejdřív se dejte dohromady. Pořádně se najezte, napijte. Jídla je dost,“ klidnil je Trojan.

„Nepotřebujeme mnoho jídla. Následujeme našeho velmistra, který sám jí jen chléb a pije vodu.“

Stach překvapeně polkl. „Já jsem to sice řekl, ale neslíbil,“ zašeptal tak, aby ho slyšeli jen Trojan a Pačej. „Nemůžou mě všichni přece brát za slovo, když něco v ožralosti plácnu.“

„Absolvovali jste těžkou cestu a máte právo na odpočinek a dobré jídlo. To, že se váš velmistr rozhodl vést ctnostný život, neznamená, že musíte umřít hlady,“ zastal se Stacha Trojan.

„A hlavně, musíte zesílit. Čeká vás mnoho utrpení a protivenství, možná skončíte ve vězení, budou vás mučit hlady, budou vás týrat a nutit vzdát se nového boha. Proto byste měli být připravení,“ doplnil Trojana Pačej.

„Tak se staniž, je to mé přání,“ zmohl se Stach na frázi, protože měl pusu plnou slin, jako vždy, když se mluvilo o jídle.

„Dobrá. Děkujeme,“ poklonili se Kozma a jeho druhové.

„Ve všech mých hradech máte brány otevřené, cokoli si budete přát vám bude splněno,“ řekl Pačej. „Ale pro jistotou, vyhněte se zatím těm, kteří stále neuznávají moje právo na knížecí trůn. Naštěstí už jich je jen hrstka.“

Kozma a jeho dva druhové se klaněli, zatímco je Stach milostivě propustil.

„Tak co?“ zeptal se Trojan Stacha, když Kozma s druhy vycouvali.

„Žral bych. Mám hlad, že bych jedl snad opravdu i ten chleba s vodou.“

„No fuj,“ zabručel Pačej. „Ale teď mě znovu naštvalo, že nemám zbytek země pod kontrolou.“

„Zabij Vraniše,“ dráždil ho Strach. „On dělá zlo proti tobě.“

„Nepostavil se mi přímo.“

„To neudělá.“

„Má pravdu,“ přidal se Trojan. „Vraniš bude vždy jen ponoukat ostatní. Musíš s ním něco udělat.“

„Ale co?“ rozhodil Pačej nešťastně rukama. „Nikdy se mi otevřeně nepostavil. A já nemůžu jeho hrad oblehnout jen proto, že mě nemá rád.“

„Já bych to udělal.“

„Udělám to, a místo jednoho Vraniše jich budu mít deset. Nevíš, jak tihle pánové dokážou držet při sobě. A já nejsem v situaci, kdy můžu udělat chybu.“

„Jen jestli se ho nebojíš.“

Pačej mlčel a Stach se usmíval.

„Pojedeme za Vranišem a na rovinu s ním promluvím. A uvidíme. A, Stachu,“ zvedl Pačej výhrůžně prst, „jestli vytáhneš meč, tak je to poslední společná výprava, ať jsi velmistr, nebo nejsi.“

„Nemám nechat Upalovač raději doma?“

„To ne, ale slib mi, že ho vytáhneš jen opravdu v krajní situaci.“

„Upalovač?“ ujišťoval se Stach.

„Ano, tentokrát jsem myslel Upalovač,“ zasmál se Pačej.

„Dobrá,“ souhlasil Stach, „ale teď už se opravdu musím najíst, nebo leknu jako ryba na vzduchu.“

„Ryba na vzduchu se udusí. Neumře hlady,“ zabručel Trojan.

„Jsi snad ryba? Nejsi. Tak si nech svoje moudra.“

„Co s těmi třemi? Myslím Kozmu a ty dva?“ Pačej si nacpal do pusy kus úhoře.

„Pošlu je někam daleko,“ rozhodoval se Stach.

„Promiň, Stachu. Možná bychom si to měli vyjasnit.“ Trojan si namočil skývu chleba do mléka a čekal, až změkne. „Ty jsi velmistr. Tobě bude podléhat vojsko. Já jsem velekněz, mně podléhají kněží.“

„Klidně,“ zahryzl se Stach do uzeného kachního prsa a zalil to trochou piva. „Já si s nima stejně nevím rady.“

„Potřebuju je tady,“ otočil se Pačej na Trojana. „Pomalu vyháním všechny ostatní kněze z města. Chci zavést jedno centrální náboženství.“

„Monoteismus,“ napověděl mu Trojan.

„Budu je potřebovat, aby nastolili nový pořádek. Sjednotím všechny pod jednoho boha.“

„A myslíš, že to bude fungovat?“

„Nevím. Musím opatrně. Proto potřebuju tyhle fanatiky, aby přesvědčili lidi v mém okolí a sehnali další následovníky.“

„Myslíš, že se to podaří?“

„Pokud to nezkusím, nezjistím to.“

„Mně to připadá nebezpečný. Předtím tu byla hromada bohů, kteří si konkurovali. Pokud bude jedno náboženství, jak víš, že představitel toho náboženství se jednou proti tobě nepostaví?“ váhal Trojan.

„Myslíš jeho?“ ukázal Pačej na Stacha a zasmál se. „Pokud se někdo vzepře vládnoucí autoritě, tak to už bude daleko v budoucnosti, a po pravdě, pokud se tomu moji potomci nebudou umět ubránit, tak ať prohrají.“

„Jak myslíš.“ Trojan vytáhl chléb z mléka a začal ho ujídat. „Co ty na to, Stachu?“ zeptal se s plnou pusou.

„Já nevím. A přiznám se, moc tomu nerozumím.“ Stach dopil pivo a mohutně říhl. „Můj cíl je tam, pod černou duhou,“ ukázal hlavou k Práhu. „A co bude potom, nad tím nepřemýšlím.“

„To je asi nejlepší,“ souhlasil Pačej. „Prvořadý úkol je…“ zamyslel se. „Osvobodit Padlého boha?“ řekl překvapeně.

„Ano. Co je na tom divného?“

„Víš,“ přiznal Pačej, „já jsem to bral, jako že uvěřit, potom nějak bojovat a zničit Temné město. O tom osvobození jsem moc neuvažoval. To ho jako uneseme? Nebo bude tu s námi sedět na trůně? Je nesmrtelný, tak jak si to představuješ?“

„Nevím,“ sáhl Stach po vínu.

„Tak se ho zeptej.“

„Nejde to. Neodpoví mi, ani kdybych chtěl.“

„Vážně?“

„Když jsem se ho na to zeptal, tak jsem se probudil na věži na cimbuří. Stačil jediný krok, a hledali byste nového velmistra.“ Stach se lehce otřásl při vzpomínce na svůj sen a dal se do vyprávění.

„Tak mi Lišek zase zachránil život,“ dokončil po chvíli svůj noční příběh.

„Uf,“ otřel si Trojan pot, zatímco Pačej odložil masku. „Takže zase nevíme nic.“

Stach zavrtěl hlavou.

„No, v každém případě jsme na začátku cesty. Třeba z něj Stach nějakým způsobem dokáže dostat řešení.“ Pačej si nasypal do masky trochu hojivého pudru a znovu si ji nasadil.

„Také bych to zatím neřešil,“ souhlasil Stach. „Takže, jedeme na Vranišem?“ změnil téma hovoru.

„Nee. Nejdřív musíme k Roderichovi. Už se tam chystám dlouho.“

„Do Germanie? Můžu jet s tebou? Řekni, že můžu,“ žadonil Stach.

„Tak jo, velmistře,“ souhlasil Pačej. „Možná bys s sebou měl vzít Liška. Pro jistotu. Aby tě ve spánku hlídal."

Stach se podíval na Pačeje, jestli si nedělá legraci, ale Pačejovy oči byly vážné.

„Nejdřív Vraniš,“ navrhl Trojan.

Pačej odložil kus masa, který si zrovna vzal do ruky, a podíval se na Trojana. „A to jako proč?“

„Odjedeš ty a zemský správce. Pojedu i já. Ve chvíli, kdy začínáme vést reformu v náboženství. Dost ideální na to, aby někdo schopný mohl rozdmýchat nepokoj.“

„Tak Stach zůstane.“

„Stach by měl jet jako představitel nové víry. Protože už může nabírat vojsko. Na tebe se Roderich vykašle, ale vzpírat se velmistrovi, to už bude horší.“

„To je pravda,“ souhlasil Stach.

Pačej zamyšleně pokýval hlavou. „To ano,“ souhlasil, „nemůžu si nechat v zádech silného nepřítele. Musím vědět, co od něj můžu čekat.“

„A ještě předtím musíme udělat ten obřad zasvěcení nových členů řádu. Tohle také nemůžeme odkládat,“ upozornil je Trojan.

Kapitola sedmá – Zasvěcení (21. 4. 1404)

Za tři dny přijel Trojan za Stachem dojednávat obřad zasvěcení.

Hned za branou ho odchytil Ctirad a odvedl ho k Liškovi do sklepení. „Buď zdráv, příteli.“ Trojan chtěl Liška obejmout. „Jak pokračuje tvoje vědecká práce?“

Lišek ale couvl o několik kroků. „Co to znamená?“ ukázal na Trojanův oblek.

„Velké změny,“ rozpřáhl Trojan paže a otočil se dokola.

„Máš novou kutnu a na ní je kříž?“ nechápal Lišek.

„Ano. Stach ti o tom nic neřekl? Přijal jsem nového boha.“

„Chápeš, že to je úplně absurdní? Uctívat někoho, kdo měl někde zemřít, a nezemřel?“ rozčiloval se Lišek.

„Tak jako tak, má to výsledky,“ kývl hlavou Trojan. „Na náměstí v Hradci promlouval jeden z mých nových kněží k davu. Špinavý, vyhublý, jen v hadrech. Mával tam křížem a vykřikoval o ohni pekelném.“

„A mělo to nějaký účinek?“

„Budeš se divit, ale mělo. Strašil peklem tak, že i já bych se podělal hrůzou.“

„A co lidé?“

„Ti trochu střízliví ho poslouchali.“

„Pche,“ uchechtl se Lišek.

„Lišku,“ řekl Trojan vážně, „je to jediná možnost, jak se znovu postavit peklu.“

„A co uděláte? Vytáhnete proti Práhu. A zase budou stovky, tisíce mrtvých.“

„Možná. A nenapadla tě další možnost?“

„Jaká?“

„Co když vyhrajeme?“

„Tisíc let…“ začal Lišek a potom zmlkl.

„Asi máš pravdu,“ připustil zkrotle, „přes tisíc let už umírají lidé. Přes tisíc let ďábel pomalu ukrajuje z celého světa. Pokud je nějaká cesta, jak ho zastavit, musí se zkusit.“

„Možná je to slepá ulička, ale pokud jí neprojedeme, nezjistíme to,“ souhlasně kýval hlavou Trojan.

Lišek mlčel a přemýšlel.

„Lišku,“ zeptal se Trojan vážně, „nechceš se k nám přidat?“ Stoupl si v celé velikosti ve své nové hnědé kutně s malým černým křížem vyšitým na pravé straně. „Potřebujeme… lidi, jako jsi ty.“

Lišek se pousmál.

„Ne, Trojane. Já nebudu běhat po světě a přemlouvat lidi k novému bohu.“

„Chci založit nemocnice a sirotčince pro potřebné. Dobrý doktor by se nám hodil.“

Lišek se zarazil. „Myslel jsem, že chcete kázat novou víru.“

„To také. To také,“ zopakoval zamyšleně Trojan. „Ale, Lišku, víš, že já jsem uctíval trochu jiného boha. Boha nemocných a opuštěných. A za svůj dlouhý život,“ zvedl Trojan oči k nebi jako poděkování, „jsem si tak nějak vypěstoval touhu pomáhat a zachraňovat.“

„Pomáhat můžu. Ale tohle nosit nebudu,“ ukázal Lišek na kříž. „Nevím proč, ale pořád mám k tomu odpor.“

„A co ty, Ctirade?“ usmál se Trojan. „Nechceš vstoupit do našich řad?“

„Když pán poručí,“ ušklíbl se Ctirad.

„Pán neporučí. Musíš chtít sám.“

„To je roucho kněžích nového boha?“ zeptal se Kentaro, který sestoupil po schodech.

„Ano.“

„A vy, kněží, nebojujete?“

„Ne. My ne. Možná časem vznikne odnož bojujících kněží, ale my bojovat nechceme.“

„Ale ty meč nosíš,“ ukázal Kentaro na meč u Trojanova pasu.

„Doba je neklidná a zlo číhá všude,“ hájil se Trojan, „ale noví kněží zbraně nenosí.“

Kentaro si Trojana podezřívavě prohlížel. „Můžu dostat také takový plášť?“ zeptal se.

„Musel bys přistoupit na nového boha.“

„To je ten, co nám nabízel milost?“

„Ano,“ řekl po malé chvilce zaraženého mlčení Trojan.

„A pan Stach si myslí, že je tam vězněm?“

Trojan s určitým zaváháním kývl.

„Přijmu nového boha,“ řekl vážně Kentaro, „protože jsem ho několikrát viděl a poznal jsem, že není šťastný.“

Trojan si zhluboka oddechl. „V první chvíli…“ zamyslel se. „Z počátku jsem si myslel, že…“ zaváhal, „odmítneš právě proto, že ho znáš. Ale to znamená, že Stach má pravdu.“

„Já myslel, že Stachovi věříš,“ řekl překvapeně Ctirad.

„Přiznám se, že mě občas přepadají pochyby. Ale ty jsi mi…“ znovu se zamyslel. „Děkuji ti, Kentaro. Ani nevíš, jak jsi mi pomohl,“ dokončil.

„Jsem rád, že jsem mohl,“ uklonil se Kentaro.

Trojan si zhluboka oddychl, jako by mu spadl se srdce těžký kámen, a mírně se usmál na Liška. „Tak ukaž, jak práce polidšťuje opice,“ rozhlédl se po sklepě.

„Experiment skončil,“ posmutněl Lišek.

„Nepodařilo se?“

Lišek zavrtěl hlavou.

„Zemřely. Všechny.“

„Takže zpětný proces není možný?“

Lišek smutně vrtěl hlavou.

„A není jiná cesta?“

„Ne. Nevím o žádné. Zkoušel jsem to i u nižších zvířat. Krys, koček.“

„Zkoušel jsi i jiná zvířata?“

„Pošla po pár dnech.“

„A jak jsi to zkoušel?“ Trojan se prošel okolo prázdných klecí.

„Dával jsem jim potravu zvenčí. Když zemřely první, zkusil jsem to míchat s potravou z kašny. Ale úplně se ztrácely před očima.“

Trojan zamyšleně přejížděl prstem po železných prutech klecí. „To mě mrzí.“

„A ani nevíš, jak mě,“ vzdychl Lišek. „Stach přišel o několik mužů, když se snažil ty poloopy dostat. Málem sám propadl moci kašny, a výsledek se nedostavil.“

Trojan si sedl na volnou židli a loktem se opřel o stolek. „Je asi už opravdu pozdě. I kdyby poslední z Dvanáctky zemřeli a brána se uzavřela, tahle země už je ztracená.“

Lišek kýval hlavou.

„No nic,“ vstal Trojan, „sepiš mi, prosím, příteli, všechno, co jsi zkoušel. Nechám to opsat a rozešlu to každému, kdo o to bude stát. Ať se lidstvo zase něco dozví.“

Lišek kývl. „Opisovat. A o tom úžasném stroji na opisování knih jsi slyšel?“

„Ano. Určitě si jeden co nejdřív seženu. Ať jsme v čele pokroku,“ usmál se Trojan na Liška. „A teď mě omluvte, jdu projednávat s velmistrem obřad přijetí nových členů.“ Trojan se mírně uklonil a vydal se hledat Stacha.

Stacha našel sedět u sebe v hlubokém zamyšlení.

„Máš pochyby.“ Nalil Stachovi i sobě plný pohár vína.

„Je to na mně poznat?“

„Ano.“

„Nemám pochyby o novém bohu, to ne. Ale mám pochyby, jestli to zvládnu.“

„Zvládneš. On ti věří,“ ukázal k Práhu. „Věří ti Kentaro, věří ti kníže a, shodou okolností, dnes jsem přišel i já o poslední zbytek pochybností, co mnou stále zmítaly. Přidá se i Lišek, přidá se Ctirad. Přidají se další. Ten Padlý bůh si vybral dobrého spojence.“

Stach zvedl utrápené oči k Trojanovi. „Díky. Potřeboval jsem to.“ Napil se vína.

„Věřím. Zítra bude obřad jmenování prvních dvanácti rytířů nového boha. Jsi připraven?“

„Nevím,“ váhal stále Stach. „Trojane?“ zeptal se.

„Ano.“

„Nemůžeme stále říkat nového boha nebo Padlého boha.“

„Já vím. Už jsem nad tím přemýšlel.“

„A napadlo tě něco?“

„Napadlo. Říkáš, že měl spasit svět. Tak pokud nemáš nic proti tomu, velmistře, co kdybychom mu začali říkat Spasitel? Bůh Spasitel?“

„To nezní špatně, veleknězi,“ usmál se Stach. Tak na boha Spasitele,“ pozvedl svoji číši.

Trojan si s ním přiťukl. „Teď musíme zjistit, jak spasí ten svět. Nějaký nový sen? Nebo nápad?“

Stach zavrtěl hlavou. „Dlouho jsem neměl žádný sen, kde by se objevil. Od té doby, co jsem ho požádal o radu, se už neobjevil.“

„Snad nezmizel nadobro,“ strachoval se Trojan

„Také se bojím. Hledal jsem Baltazara, ale také zmizel.“

„A jeho dcera o něm také neví?“

Stach si opřel jednu ruku v bok, zatímco v druhé ruce držel stále víno. „Jak víš, že Černice je jeho dcera?“ zeptal se. „Bylo to naše malé tajemství. Ty víš snad všechno.“

Trojan lehce pokrčil rameny. „Nevím,“ řekl skromně. „Teď například nevím, kde je Baltazar, a nutně ho potřebuju. On ví nejvíc o minulosti Padlého boha.“

„Boha Spasitele,“ opravil ho Stach.

„Ano. Odpusť,“ pokynul Trojan pohárem směrem k Práhu.

Obřad zasvěcení začal v Hradci za několik dní.

Za svítání stál Stach v Křížovém sále na vyvýšeném stupni, celý v brnění, přes ramena přehozený plášť s křížem, Upalovač u boku. V sále bylo ještě přítmí a okolí osvětlovaly desítky svící. Před ním stálo dvanáct rytířů čekajících na přijetí mezi členy řádu boha Spasitele. Stáli mírně do půlkruhu, zakutí do vyleštěných brnění. Pár kroků za nimi stály desítky dalších pozvaných. Trojan, kníže Vlastislav, několik dalších rytířů a houf Trojanových kněží z nového náboženství. Stach přejel shromážděné pohledem. Poté se zaměřil na dvanáct rytířů čekajících v popředí.

Před Stachem stál malý stůl, na němž leželo na hromadě dvanáct plášťů s vyšitými velkými červenými kříži.

„Byli jste vybráni,“ začal.

Pohledem sjel na Trojana. Trojan mírně pokývl, aby mu dodal odvahy.

„Byli jste vybráni jako první, jako ti, kteří pozvednou svíci v tomto čase temnoty, ti, kteří ji změní v pochodeň a založí požár.“

Stach zaměřil svoji pozornost na samostříl pověšený na zdi a pokračoval. „Máte to štěstí, máte tu výsadu, být mezi prvními, kteří se stanou Božími bojovníky. Byli jste vybráni nejen proto, že jste nejstatečnější mezi statečnými, ale že vaše skromnost a pokora přesahuje hranice obyčejných válečníků. Jste elita mezi bojovníky. Dobrovolně jste se rozhodli následovat mě v mém boji osvobodit zajatého boha. Nebude to lehká cesta. Bude to cesta boje, strádání a utrpení. Bude to i cesta bolesti a odříkání. Cesta smutku a pláče.

Stále můžete odejít.

Nebudu vám bránit. Ani já, ani nikdo jiný.

Pokud ale zůstanete, budu od vás žádat, abyste do osvobození boha Spasitele vložili vše. Své srdce, svůj majetek, svoji sílu, svoji obratnost, svou duši. Vše.

Chci po vás, abyste se zřekli všech bývalých bohů, všeho, co vás spojuje s obyčejným světem. Chci po vás, abyste se zřekli všech statků, všeho, co vás zatěžuje, všeho, co vás stahuje. Na oplátku vám nabízím věčný život po smrti po boku nového opravdového boha. Boha Spasitele.

Toho boha Spasitele, který úpí v zajetí pod nepřítelem, který svou železnou nohou ničí naši krásnou zemi.

Boha, který je nucen otročit a sloužit pánovi zla a temnoty.

Boha, který byl oklamán, a ve své lásce k lidem přestoupil na stranu nepřítele, aby se potom stal jeho nechtěným spojencem.

Boha, kterého my jednou vysvobodíme. Nejen mečem, nejen silou, ale i čistotou naší duše, láskou a pokorou.

Boha, který se jednoho dne vrátí ke svému otci na nebesa, aby usedl po jeho boku.“

Stach si lehce olízl rty a nadechl se.

„A já vám slibuju, že bůh Spasitel nezapomene na jednoho každého z vás. Bude vědět vše. Bude znát každé vaše zakolísání, každý váš i drobný hřích. A přestože je to bůh laskavý a milosrdný, je také spravedlivý a trestající. Nezapomene a neodpustí zakolísání, ani ztrátu víry. Nepřehlédne zradu, ani útěk z boje. Nepromine pýchu, lakotu, zbabělost a zlotřilost. Odvrátí tvář od hříšných a nechá je svému otrokáři. A nejvíce opovrhne těmi, kteří byli vyvoleni, a zradili.“ Stach přejel přísným pohledem tváře všech vyvolených.

„Avšak pokud nezakolísáte, pokud ho neopustíte, nezradíte a neselžete, čeká vás po smrti život plný krásy a radosti. Věčný život plný hojnosti a splněných přání. A jen ti nejstatečnější, ti nejodvážnější a nejpokornější budou moci sedět po jeho pravici a přijímat plodů nebeských.“ Stach stočil oči z rytířů na Trojana.

Ten lehce kýval hlavou a potichu se Stachem odříkával naučený text, který Stachovi ráno dal a donutil ho naučit se jej zpaměti.

„Až odříkáte přísahu, stanete se božími bojovníky.“ Stach lehce mrknul na Trojana.

„Nebudete podléhat žádnému ze světských panovníků. Jejich rozkazy na vás nebudou platit. Budete podléhat jen zákonům řádu. Žádný panovník vás nesmí využívat pro své osobní zájmy a hnát vás do boje proti vašim bratřím. Žádný boháč si vás nesmí najmout pro svoje mrzké cíle. Podléháte jen řádu a bohu Spasiteli. Nikomu jinému.“

Stach si všiml, jak se Pačej nervózně pohnul a něco zašeptal Trojanovi. Ten pokrčil rameny.

Stach se v duchu pobaveně usmál, navenek ale nedal ani letmým pohybem najevo své pobavení. „A nyní přistoupíme k přísaze,“ oznámil.

Trojan rychle vystoupil ke Stachovi a postavil se po jeho pravici, zatímco Stach vytáhl Upalovač.

„Předstup a poklekni, chceš-li se stát božím následovníkem,“ poručil prvnímu z mužů.

Rytíř předstoupil a poklekl. Trojan mu obřadně přehodil plášť přes ramena. Stach vytáhl Upalovač a položil mu ho na rameno.

„Miloslave, bojovníku tápající v tmách, jsi ochoten nést pochodeň světla a připojit se k bratřím bojujícím za osvobození našeho pána?“

„Ano.“

„Slibuješ, že budeš vždy bojovat proti zlu, ať je přesila jakákoliv, nikdy nezaváháš, nikdy nesejdeš z cesty dobra a pravdy a nikdy neopustíš druha svého v boji?“

„Slibuji.“

„Přísaháš, že třeba položíš svůj život za osvobození našeho pána, za záchranu svého bratra, že nikdy mamon nebo chtíč nezaslepí tvoje oči a nestáhnou tě z cesty pravdy?“

„Přísahám.“

„Ve jménu boha Spasitele, z moci mně svěřené opuštěným bohem, tě pasuji na rytíře rudého kříže. Nos toto znamení hrdě a nikdy nedej na sobě znát nejistotu, strach nebo zbabělost. K tomu ti dopomáhejte všichni bozi, ať živí, nebo už dávno minulí.“ Stach poklepal Miloslavovi mečem na obě ramena. „Povstaň, rytíři Miloslave. Nyní jsi mým bratrem a já jsem bratrem tvým. Můj majetek je tvým majetkem a tvůj je mým. O cokoliv požádáš mě nebo kohokoliv jiného z řádu, bude vyslyšeno, a pokud to bude v rámci možností, bude ti i pomoženo.“ Symbolicky náznakem políbil rytíře na obě tváře. „A nyní se postav vedle mě, čeká nás ještě hodně práce.“ Pokynul dalšímu rytíři, aby poklekl.

Obřad už netrval dlouho. Po něm následovala hostina.

Jídla bylo dostatek, ale bylo to jídlo prosté. Zcela chyběla zvěřina, převažovala drůbež, ryby a skopové. Žitný chléb, obyčejné víno. Žádné koření, žádné vybrané pochoutky.

I stůl byl pokryt obyčejným plátnem.

Každý měl své místo k sezení. Vždy u jednoho místa byl pokrm, u druhého pití. Každý rytíř se musel se svým sousedem rozdělit o svoji porci jídla nebo vína.

Stach, Trojan i Pačej ze své porce oddělili ještě kus, který dali doprostřed stolu, pro bratry, kteří by byli ještě hladoví. Po jejich vzoru to udělali i další rytíři. Bylo to spíše symbolické gesto, protože jídla bylo opravdu hodně. Ale Trojan trval na takovýchto rituálech, protože to prý utužuje kolektiv.

Stach jedl střídmě. Za prvé, chtěl udělat dojem, a za druhé, pro jistotu se nasnídal před obřadem, tak mu to nedělalo velké problémy.

„Tak, jaký to bylo?“ naklonil se během jídla k Pačejovi.

„Bylo to dobré, je vidět, že to zapůsobilo. I na mě. Atmosféra vynikající. Desítky přihlížejících, kteří okamžitě roznesou zprávu o novém řádu po světě.“

„Rytíř Zbygněv ze Znaimu se zeptal, co vše je potřeba, aby mohl vstoupit do řádu,“ naklonil se z druhé strany ke Stachovi Trojan. „Řekl jsem mu, že je potřeba čisté srdce a věnovat svůj majetek řádu. To se mu moc nelíbilo a drbal se po pleši.“

„Promluv s ním,“ rozhodl Stach. „Zaonač to tak, že bude majetek jeho, jen bude nějaká úlitba. A bude z toho mít také svoje výhody. Rytíře a šlechtu potřebujeme.“

Trojan kývl na znamení souhlasu.

„Druhý syn pána se Stochova by chtěl sloužit řádu,“ pokračoval.

„Určitě. Tyhle potřebujeme. Nikde není psáno, že z druhého syna nebude jednou první syn. A hodně šlechtických rodů v tom ucítí příležitost, jak se zbavit dalších synů a nedělit majetek.“

„Pak je tu dotaz, jestli bereme i cizáky.“

„Jistě, bereme. Kdo to vznesl?“

„Syn kupce Svata. Včera jsem ho vysvětil na kněze. Kdysi ho někde v Polonii okradli a on je proti nim vysazenej.“

„Bereme cizince. Ne cizáky. Jsme si všichni rovni a ďábel zabírá města bez ohledu na národnost. Pokud by dělal kupčíkův syn problémy, pošli ho na nějakou misi někam daleko nebo na nějakou hodně nebezpečnou cestu.“

Trojan kývl.

Stach od sebe odstrčil víno a nalil si čistou vodu. Pačej do něj provokativně pod stolem kopl.

„Hele,“ naklonil se ke Stachovi, „co to bylo, to povídání o tom, že nepodléháte žádné světské moci?“

„No, co je s tím?“

„Četl jsem tu přednášku, kterou ses ráno měl naučit, a nebylo to tam. Trojan tvrdí, že sis to tam přidal sám.“

„Přidal,“ potvrdil Stach. „Je s tím nějaký problém?“

„Nee,“ řekl po krátkém zaváhání Pačej.

Stach se pobaveně usmál. „Jak jsi to kdysi říkal, kníže Vlastislave?“ Stach zavřel oči a v duchu přemýšlel a vybavoval si rozhovor s Pačejem před několika týdny, když ho požádal o hrad po Uzdičovi.

„To je úděl vás, zchudlých rytířů,“ říkal tehdy kníže Vlastislav. „Nic nemáte, tak se vás kníže nemusí doprošovat. Kdybys měl armádu, tak by se tě žádný kníže neodvážil podvést. Kdybys měl moc, mohl bys na knížata zatlačit, aby ti vyšla vstříc. A kdybys měl peníze, mohl by sis ty hrady koupit. Ale takhle? Ty můžeš být vůbec rád, že se s tebou kníže vůbec baví.“

„Tak uvidíme, kníže, jak se se mnou budeš bavit, až budu mít moc, armádu a peníze. A k tomu mi dopomáhej bůh Spasitel,“ zasnil se Stach.

„Na co myslíš?“ zeptal se Pačej. „Že se tak usmíváš.“

„Na to, až vyrazíme k Práhu.“

„Kecáš. Určitě myslíš na ženský a chlast.“

„Přísahám, na to jsem nemyslel,“ zvedl Stach prsty k přísaze.

Pačej nevěřícně zavrtěl hlavou. „Máš dvanáct prvních rytířů. Co s nimi uděláš?“

„Vezmu je do Krudomu.“

„To bych nedělal.“

„Proč?“

„Potřebuju je tady.“

„Jsou moji.“

„V Krudomu ti nic nehrozí. Ožralý opice z města ti na hrad nezaútočí. Ale já mám tady problémy.“

„Jaké?“

„Vyházel jsem z města staré bohy. Propukají mi tu vzpoury.“

Stach se zamyslel.

„Tak jo. Ale nechci, aby bydleli s obyčejnou posádkou.“

„Proč?“

„Chlast, ženský. Mohlo by to rozvracet jejich odhodlání bojovat pro mě zadarmo.“

Pačej chápavě kývl. „Asi budeš chtít nějaké komnaty v mém hradě.“

„Možná i nějakou budovu ve městě.“

Pačej nevěřícně zavrtěl hlavou. „To jsem si asi pěkně nasral do gatí, když jsem udělal velmistrem největšího hamouna v zemi.“

„Stejně žádnej jinej po ruce nebyl,“ souhlasil Stach.

„Dám ti svatyni po Svantovítovi. Je prostorná a kněží si tam žili docela dobře. Můžete si tam postavit svůj kříž místo té jeho sochy,“ rozmyslel se Pačej po chvilce.

„To beru.“

„Moc se neraduj. Budeš se dělit o místo s Trojanovými lidmi.“

„Nemáš dost jiných svatyní?“

„Ty už jsem zastavil. Potřebuju peníze.“

„Mně říkej hamoune.“

„O čem tak dlouho rokujete?“ zeptal se Trojan.

„Stach dostane část svatyně po Svantovítovi.“

„Neslíbil jsi ji mně?“

„To ano. Ale změnil jsem názor,“ usmál se Pačej líbezně na Trojana.

„Má hrad v Proklaté zemi.“

Pačej kývl na Trojana, aby se naklonil blíž.

„Stachův hrad potřebuji k něčemu jinému,“ řekl šeptem.

„Můj hrad?“ lekl se Stach.

„Potichu,“ poručil Pačej. „Chci tvůj hrad zavézt zásobami.“

„Proč?“

„Jako zásobovací hrad pro případ tažení. Navezeme tam potraviny, co se moc nekazí. Až vyrazíme k Práhu, nebudu muset kupovat zásoby za drahé peníze.“

„To je rozumný nápad.“

„Je to praktické i z dalšího hlediska. Stach může jezdit na svůj hrad postit se, rozjímat o bohu a rozmlouvat s bohem Spasitelem.“

„Proč bych to dělal?“

„Aby ses mohl nažrat do sytosti. Protože nevěřím, že vydržíš o vodě, chlebu a vařené rybě,“ ukázal Pačej nenápadně prstem na stůl.“

„To je pravda. Myslíte, výsosti, na vše,“ souhlasil Trojan, zatímco Stach hlasitě polkl.

„Do Proklaté země moc lidí nepojede. Lišek, Němák a těch pár osobních Stachových přátel to tam ohlídá. A myslím, že i my ostatní rádi přivítáme občasný azyl v místech, kam nikdo moc nechodí.“

Trojan souhlasně kývl hlavou, zatímco Stach dostal hlad.

Další den se Stach rozhodl vrátit do svého hradu a konečně se pořádně najíst.

Cestou ho ale odchytil Trojan. „Stachu,“ zastavil ho na schodech, „potřebuju se tě ještě na něco zeptat.“

Stach se zastavil. „O co jde?“

„Jde o tvoje dětství.“

Stach přemýšlel. „Proč tě to zajímá? Copak nevíš, co jsem zač? Syn zrádce. Vyhnali mě z mého hradu,“ odpověděl kousavě.

„To já samozřejmě vím. Vím, co se stalo. Ale po vyhnání, nemáme o tobě žádné zprávy.“

„A koho to zajímá?“

Trojan zatáhl Stacha do své skromně zařízené komůrky a donutil ho usadit se v křesle.

„Jsi velmistr nového řádu. Musím sepsat celý tvůj životopis. Máš opět titul, máš postavení. Tvůj štít není zakryt. V kronice tvého života by nemělo být bílých míst.“ Trojan vytáhl zpod stolu velký džbán s pivem a položil ho na stůl.

Stach si olízl ret a podíval se na dveře. „Pivo je znakem obžerství,“ upozornil Trojana.

„Čeká tě dlouhá cesta na tvůj hrad. Myslím si, že kvůli svému zdraví by ses neměl tolik omezovat.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Stach „A ty nebudeš?“ zeptal se, když neviděl na stole žádné další sklenice a poháry.

„Je to celé tvoje, aby se ti lépe povídalo,“ pousmál se Trojan, položil na stůl list papíru a naslinil brk.

Stach vzal džbán oběma rukama a mohutně se napil.

„Tak co chceš vědět?“ zeptal se Trojana.

„Začni od začátku. Vyhnali tě z hradu, když ti bylo kolik?“

„Asi dvanáct. Nevím, nepamatuju si to.“

„Neměl jsi nic, jen otrhanou košili?“

„Tak to zase ne. Kníže Oldřich ustanovil starého Bližeje za správce a jeho rozkaz zněl, že mě má vyhnat bez brnění, bez peněz, jen s jednou zbraní a jedním oblekem. Neříkám, že by mě měl Bližej nějak v lásce, ale nechal mi otcův meč jako zbraň a jako součást oblečení mi nechal drátěnou košili. Měl jsem sice svoji košili, na míru udělanou, ale on mi nechal dát velkou, pro dospělého. Musel jsem si ohrnout rukávy, aby mi neplandaly. Byla až na zem a táhl jsem ji za sebou. Bližej mi poradil, ať obě věci někde výhodně prodám, a z utržených peněz můžu nějaký čas někde přežít.“ Stach se odmlčel.

Trojanův brk skřípal po papíru a Stach vzpomínal.

„Prodal jsi to?“ zeptal se Trojan Stacha.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Stach. „Nejdřív jsem chtěl. Měl jsem hlad. Ale v noci na mě zaútočil vlk. Kdybych neměl na sobě košili a neměl meč, dnes bych tu neseděl.“

„Pokousal tě?“

„Snažil se. Ale přes drátěnou košili nemohl. Tahal mě po zemi, smýkal mnou, ale na maso se nedostal. Měl jsem celé tělo plné modřin. Nakonec jsem ho probodl.“

Trojan odložil brk a zamyšleně si Stacha prohlížel.

„Toulal jsem se jako podivný stvoření po svém bývalém panství. Moji bývalí poddaní mi občas dali trochu jídla, ale práci se mi báli dát,“ pokračoval Stach a Trojan se rychle chopil pera.

„Občas jsem pytlačil, občas jsem kradl sedlákům z polí. Někdy jsem dostal výprask, ale zabít se mě nikdo neodvážil. Byl jsem nedotknutelný vyvrhel,“ zasmál se hořce Stach.

„A to jsi stále nosil tu velkou drátěnou košili a ten meč?“ zeptal se Trojan.

Stach kývl hlavou, napil se a utřel si pěnu ze rtů. „Ano,“ potvrdil, „pořád. Plnej vzteku, zášti a nenávisti. Oblečení se mi rozpadalo, ale železo, železo to bylo věčný.“

Trojan si tenhle postřeh rychle zapsal. „A dál?“ zeptal se, když dopsal.

„Co dál?“ rozhodil Stach rukama a dopil pivo. „Vyrostl jsem. Košile se mi smrskla a po čase mi padla. Meč, ze začátku těžký, se stával lehčím a lehčím. V hospodských rvačkách jsem se naučil rvát. Vztek, který jsem měl na celý svět, mi pomáhal přežít. I když jsem dostával tisíckrát po hubě, znovu jsem se zvedl a šel do toho. To mi potom pomáhalo v turnajích, hlavně zpočátku. V turnajích, kde se bojovalo na meče. Tam, kde ostatní změkčilí rytíři škemrali o milost, já se znova zvedal a rval se.“ Stach nakoukl do prázdného džbánu a zvedl se.

Trojan zvedl ruku a rychle něco dopisoval. „Počkej ještě,“ zarazil Stacha. „Takže vlastně to, že jsi nosil těžkou košili a cvičil s velkým mečem, z tebe udělalo obávaného bojovníka?“

„Jo,“ posadil se znovu Stach. „Od rána do noci jsem na sobě vlastně tahal těžké závaží. Tu košili. Byla těžká. Hrozně těžká. Několik prvních měsíců jsem nemohl ani pořádně pozvednout ruce, jak těžké rukávy táhly dolů.“

„A tvůj první souboj? První turnaj?“

„O tom bych nemluvil,“ zasmál se Stach. „Dostal jsem na držku tak, že se mi zuby viklaly ještě další den. Přišel jsem o tu drátěnou košili. Druhý den jsem nastoupil k odvetě, jen v roztrhané lněné košili a bos. Vsadil jsem meč. Proti mně stál rytíř, celý v brnění, zlaté ostruhy.“ Stach zmlkl.

„A?“ zeptal se Trojan. „Předpokládám, že jsi tentokrát vyhrál a dostal svoji košili zpátky.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Stach. „Byl o mnoho starší a zkušenější. Přišel jsem i o ten meč.“

„Tak jak???“ nechápal Trojan. „Půjčil sis peníze na další boj?“

„Ne,“ zavrtěl Stach hlavou, „počkal jsem si na něj v lese a tam jsem ho sestřelil šípem. Byla to jeho chyba. Měl sundanou přilbu i drátěnou kapuci. Dostal to přímo do spánku,“ Stach ukázal na spánek, kam střelil šípem.

„Jeho chyba?“ zalapal Trojan po dechu. „Ty jsi zamordoval rytíře? Zákeřně? V lese?“

„Jasně,“ pokrčil rameny Stach, „schoval jsem ho v křoví a na jeho koni odjel daleko. Tam jsem koně zabil a po dlouhý době jsem se pořádně najedl.“

Trojan zvedl brk a zaváhal.

„Tohle tam nemůžu napsat,“ rozhodl se. „Napíšu, že jsi po prohraném souboji odjel daleko do cizích zemí a tam sis vydělal na nový meč a zbroj.“

„Odjel jsem daleko. Aby mě nenašli, kdyby se to provalilo,“ potvrdil Stach. „Pro jistotu. Na několik let.“

Trojan odložil brk, dal lokty na stůl a propletl prsty. „Pamatuješ si jméno toho rytíře?“ zeptal se.

„Kdysi jsem ho věděl, protože jsem se byl omluvit v Perunově chrámu.“

„Omluvit v Perunově chrámu?“ opakoval Trojan. „To myslíš, že pomůže?“

„Podívej, Trojane,“ zvedl se znovu Stach, „kdysi, když jsem byl ještě dítě, modlil jsem se k bohům, aby mi seslali pořádný brnění, hodně jídla a peníze. Nikdy se nic nestalo. Až později jsem pochopil, že svět funguje trochu jinak. Vezmeš si to násilím a potom poprosíš bohy o odpuštění.“ Stach se otočil a odešel.

Trojan ještě chvíli seděl v zamyšlení, potom vzal brk a začal psát.

„A tak velmistr v cizích zemích vykonal spoustu statečných činů, aby se po několika letech vrátil ověnčen vavříny ctnosti a vítězství.“

Dopsal, ztěžka vzdychl a odložil dopsaný list. Potom si zpod stolu vytáhl láhev vína a mocně si přihnul.

Kapitola osmá – Vraniš (20. 5. 1404)

Když se Stach vrátil na krudomský hrad, jako první si nechal zavolat Liška a Ctirada.

„Co to je?“ ukázal na stěnu.

„To jsou hodiny,“ pokrčil rameny Lišek.

„Aha, už si vzpomínám. Měří to čas.“ Stach se zvedl a přistoupil k hodinám. „Ta ručička ukazuje, která je hodina.“ Podíval se z okna. „Je tak čtvrtá hodina odpoledne,“ odhadl.

Ručička ukazovala třetí.

„Měří špatně,“ usmál se Stach a najednou si vzpomněl.

„Ten hodinář,“ zavrčel. „Doufám, že jsi mu nedal recept na kouzelný prach.“

„Jasně, že dal,“ pokrčil rameny Lišek. „Ty hodiny jsou úžasné.“

„Měl za něj zaplatit. A ne je vyměnit,“ rozzuřil se Stach.

„To on říkal také. Ale když jsem mu předváděl výstřel z děla, navrhl několik vylepšení.“

„Jaká vylepšení? Dělo je dokonalé.“

„Říkal, že je skoro k ničemu. Jen roura na konci sklepaná a děravá. Nechá odlít pořádné dělo.“

„A ty jsi mu to uvěřil?“

„Proč by ne?“

Stach si opřel ruku o čelo a lehce vrtěl hlavou.

„Lišku. Je ti tolik let, a necháš se nachytat jako malej kluk,“ vzdychal. „Ten hodinář už vyrábí vlastní prach a prodává ho dál.“

„Já mu věřím.“

Stach věděl, že s Liškem se nemá cenu hádat. V duchu oželel výdělek a nad vším nešťastně mávl rukou. „Zítra ráno buď připravený. Jedeme na sever, na Vranišův hrad,“ poručil přísně Liškovi.

„A jak víš, že se mi chce?“ ušklíbl se Lišek.

„Přikázal to Pačej.“

„A proč?“

„Chce, abys mě hlídal. Vyprávěl jsem mu, jak jsi mě zachránil na cimbuří hradu.“

„Tys mu to říkal?“

„Ano. Chválil jsem tě.“

Lišek lehce vypnul prsa. „No, když to poroučí kníže…“ přemýšlel, „to bych měl možná poslechnout.“

„On to neporoučel,“ opravil se rychle Stach. „On mě požádal, abych ti vyřídil, jestli bys byl tak laskav a jel s náma.“

„Tak pokud požádal, tak to je jiná.“

„Uf,“ oddychl si Stach.

Když další den dorazili do Hradce, čekalo je zdržení.

Ve městě vypukl požár. Mnoho dřevěných domů lehlo popelem. Bylo potřeba, aby zůstali s Pačejem na místě několik dní, než se situace uklidní. Teprve když měl kníže Vlastislav jistotu, že je vše pod kontrolou, mohli vyrazit.

Jeli rychle. Neměli s sebou moc lidí, jen Stach si vzal s sebou všechny křižáky, protože v Hradci by byli zbyteční. Nebyl tam nikdo, kdo by jim mohl velet. Cestou se zdrželi jen v několika hospodách. Když se přiblížili k hradu svobodného pána Vraniše, strhla se silná bouře. Říčka vedoucí ke hradu se rozvodnila tak, že bylo nebezpečí, že by je silný proud mohl v brodu strhnout, tak chtě nechtě se museli zastavit v hospodě před brodem.

Pačej smutně koukal z hospodských oken na věže hradu.

„Jsi nervózní?“ ptal se Stach.

„Trochu.“

„Pořád ti vrtá hlavou ten požár v Hradci?“

Pačej kývl. „Prý začalo hořet na několika místech zároveň.“

„Myslíš, že máme ve městě žháře?“

„Spíš se bojím, aby to nebylo nějaké povstání vedené kněžími.“

„Měl jsi jim všem usekat hlavy,“ radil Stach.

„Ty bys každému hned sekal hlavy,“ rozzuřil se Pačej. „Takhle to přece nejde. Musím mít důvod.“

„A ten žhářský útok, to není důvod?“ otočil se od něj uraženě Stach.

„Promiň,“ chytil Pačej Stacha za rameno. „Jsem nervózní. Jedeme do hradu mého úhlavního nepřítele. A doma máme možná vzpouru.“

„Nech to na bohu Spasiteli. Jen on ví, co bude. Jen on nás vede po stezkách zarostlých,“ poradil mu Stach.

„Chtěl bych mít tvoji víru,“ vzdychl Pačej.

„Určitě nám sešle nějaké znamení, pomoc v pravou chvíli.“ Stach se naklonil k oknu.

Zrovna tam přijelo několik jezdců. Dva otroci seskočili z koní a pomáhali dolů z koně starému rytíři. Ten nemohl na nohy, proto otroci udělali z rukou stoličku a nesli ho dovnitř do hospody.

„Tak, tady máš to svoje znamení,“ zasmál se Pačej a šel si sednout. „Starého chromého dědka.“

Stach si šel sednout ke stolu k ostatním a po očku sledoval dveře. Za chvíli otroci vnesli rytíře dovnitř.

Starý rytíř měl jen rezavou drátěnou košili a meč, který za ním nesl další otrok.

„Opravdu, chromej rytíř s mečem,“ bručel Pačej. „Nechápu, jak by se jím chtěl bránit, když nemůže ani vstát.“

Chvíli bylo ticho a všichni sledovali rytíře, kterého jeho otroci posadili na lavici. Rytíř si nikoho nevšímal a mávl na hostinského. Ten kývl, nalil pořádnou porci kořalky a donesl ji na stůl k rytíři. Potom se dál věnoval ostatním. Hovor se znovu rozproudil.

„Kdo to je?“ zeptal se Stach hostinského a kývl směrem k rytíři.

„Říkají mu Blud. A myslím si, že se tak opravdu jmenuje.“ Hospodský utřel mokrým špinavým hadrem mokrou špinavou desku stolu. „A pokud chcete vědět, co se mu stalo, tak mu někdo v nějaký rvačce přesekl šlachy. Vzadu na nohou, jak jsou kolena,“ dokončil hostinský šmudlání stolu a šel dál.

„To musela být smůla, řekl Trojan, když hostinský zmizel.

„U rytíře jedno z mála nekrytých míst v brnění,“ poučoval Stach. „Není to moc čestný na to místo útočit, ale plní to účel.“

„A že obě nohy?“

Stach pokrčil rameny a potom se zvedl. „Za zeptání nic nedám.“ Zvedl svůj půllitr a šel ke stolu rytíře Bluda.

Pačej chvilku sledoval, jak si Stach se starým rytířem povídá, ale potom se věnoval dál věčnému sporu mezi dolňáky a horňáky.

Ráno vyrazili dál. Dopoledne dojeli k hradu rytíře Vraniše.

„Kdo jste a co chcete?!“ zavolala hlídka u brány a mířila na ně kuší. Mezitím se na hradbách začali objevovat další lučištníci a kušníci.

„Kníže Vlastislav se svojí družinou a rytíř Stach, velmistr řádu Ježíše Krista Spasitele, se svojí družinou žádají majitele o vstup do hradu a náležité přivítání!“ vyjel herold před skupinu. Kušník od brány zmizel, zatímco hradby se dál plnily vojáky.

Po chvíli se brána otevřela. Stach s Pačejem a ostatními vjeli dovnitř. Projeli branou a nervózně sledovali okolí. Zbrojných mužů měl Vraniš víc než kníže Vlastislav. Postávali na hradbách a se zřejmou zvědavostí, ale i utajovanou nenávistí, sledovali Pačeje, Stacha, Liška, Trojana a další.

Na nádvoří je přivítal majordom.

„Svobodný pán Vraniš vítá knížete Vlastislava na svém skromném sídle a rád by ho pohostil ve svém hodovním sále.“

Pačej seskočil z koně a předal otěže pážeti.

„Byli jste ohlášení o několik dní dříve,“ pokračoval majordom. „Zdrželo vás něco?“

„Stále jsou nějaké problémy,“ zabručel Pačej a pečlivě si prohlížel okolí.

Vojáků tu bylo mnohem více, než na normálním hradě obyčejně bývá.

„Má tu o hodně víc vojáků,“ zašeptal Stach Pačejovi.

„To ještě nic nedokazuje,“ šeptal přes rameno Pačej. „Třeba si nebyl jistý, že k němu netáhnu s vojskem.“

„Není to léčka?“

„Na knížete nezaútočí. Snad.“

Stach mlčel a prkenně sledoval Pačeje.

„Proč jdeš tak divně?“ zeptal se Trojan.

„To kyselo v hospodě, který jsem zapil medovinou a zajedl hrachovou kaší, nadělalo v mým žaludku trochu paseku,“ zabručel Stach.

„To bychom neměli to jednání moc protahovat.“

„Upšouknul jsem si, a mám obavy, že jsem si upšouknul trochu víc, než moje prdel snesla.“

„Takže máš hnědý pozadí?“

„Asi.“

Trojan i Pačej udělali krok směrem od Stacha.

„No, abyste se neposrali,“ vztekal se Stach.

Když vešli do hodovního sálu, bylo všechno špatně.

Za prvé, oddělili je od Pačejových vojáků a Stachových křižáků. Rychle a elegantně. Jídlo nebylo v přijímacím sále, ale vedli je nahoru, do jednoho ze sálů v prvním patře.

A v sále nebylo žádné pohoštění. Jen jedno křeslo. Obsazené.

Seděl na něm Vraniš. Za ním stálo pár rytířů v brnění. Sotva vstoupili, za jejich zády se začali hromadit další a další rytíři a zaplňovali nevelkou místnost.

Stachovi na čele vyrazil pot a ruku držel celou dobu na jílci Upalovače. Bylo mu jasné, že vklouzli do léčky.

„Kníže Vlastislave,“ mírně se uklonil Vraniš, aniž by třeba povstal.

„Vraniši.“

Pačej se ani neuklonil, ani nedal najevo žádnou vstřícnost. Jeho hlas byl ledově chladný. Byl si dobře vědom opovržlivého chování pána hradu, a i jejich dost prekérní situace.

Vraniš se opřel zády do křesla. Obě ruce měl volně položené na opěradlech a mírně se usmíval.

Stach cítil, jak se v něm zmáhá zuřivost. Odhadoval své šance. Když vytáhne Upalovač, tak mu chybí několik kroků, aby Vranišovi usekl hlavu. Musí se dostat blíž. Udělal krok kupředu a v tu chvíli i rytíři, kteří stáli za Vranišovým křeslem, postoupili vpřed.

Pačej i Trojan sáhli po svých mečích.

„Víš, co tě čeká, pokud napadneš knížete?“ varoval Vraniše kníže Vlastislav.

„Kníže Litomir padl u Práhu.“

„Jsem jeho bratr, dobře to víš. Jsem jediný z knížecího rodu. Ať se vztekáš, jak chceš, jsem kníže.“

Vraniš se opovržlivě zašklebil a cuknul hlavou, aby rytíři udělali krok zpátky.

„Smím znát důvod tvé návštěvy?“ zeptal se Pačeje.

„To snad není těžké pochopit. Odmítáš mi platit daně, nezapojuješ se v boji proti peklu. Skrytě i veřejně podrýváš moji autoritu. Je toho dost, abych sem přitáhl s vojskem. Ale přesto jsem přijel, abych se s tebou dohodl po dobrém.“

Vraniš váhal. „Platit daně? To bych mohl. Symbolické.“ Nehtem si začal vyškrabávat mezi zuby zbytky jídla. „Ale dávat ti svoje muže? To ne. Mohli by jednou útočit na můj hrad.“

Byla to vyslovená urážka, ale Pačej dělal, že ji přeslechl.

„Tvoji muži by nesloužili pode mnou.“

„A pod kým?“

Pačej se otočil ke Stachovi. „Tohle je velmistr nového řádu boha Spasitele. On shromažďuje pod svou korouhví všechny rytíře, kteří hodlají bojovat proti zlu. Nepodléhají mně, ani nikomu světské moci. Jsou tu jen proti peklu.“

„Je vyvolený?“ zeptal se Vraniš.

„Vyvolený?“ nechápal Pačej.

„Ano.“

„Teď ti, Vraniši, nerozumím.“

„Je velmistr. Jak přišel ke svému úřadu? Jak se stal velmistrem? Dostal ten úřad od tebe? Nebo si ho koupil?“

„Občas mluví ve svých snech s Padlým bohem.“

„Je vyvolený?“

„Já nevím. Asi je vyvolený.“

„Jestli je opravdu vyvolený, tak ať to dokáže.“

Pačej se zarazil a otočil se na Stacha.

„A jak to mám dokázat?“ zeptal se překvapeně Stach.

„Stačí, když porazíš v boji jednoho z mých rytířů,“ usmál se líbezně Vraniš.

Pačej se podíval na Stacha a Stach na Pačeje.

„A co z toho budu mít?“

„Uznám, že jsi vyvolený, uznám tady knížete Vlastislava za právoplatného knížete a věnuju vám pár svých rytířů a nějakou trochu peněz. Na daně.“

„Tak počkej, ty mě neuznáváš za právoplatného knížete?“ Pačej povytáhl meč.

„Ne,“ usmál se Vraniš jedovatě.

Byli jen tři. Proti nim přesila.

Stach položil ruku na Pačejův meč. „Nech toho. Klidně někomu useknu hlavu.“ Udělal další krok k Vranišovi.

Vraniš se pousmál. „Tak já vyberu… třeba…třeba…“ Přejížděl prstem po svých rytířích. „Třeba tady Šlachu,“ ukázal mezi rytíře.

Šlacha vystoupil. Byl oblečený jen v krátkých kalhotách a bosý. Jinak dělal čest svému jménu. Byl opravdu samá šlacha. Na výšku měřil stejně jako Stach.

„Já bojuju jen s rytíři,“ nesouhlasil Stach.

„To je rytíř.“

„Nemá brnění.“

„Rytíře nedělá brnění.“

„Ale nemá žádnou ochranu.“

„Bojíš se?“ rozesmál se Vraniš.

Stach se zamračil, odstoupil od Vraniše a stoupl si vedle Šlachy.

„Tak, když si přeje zemřít, tak proč ne,“ vytáhl Upalovač.

„Tak pokud zabiješ nebo nějak vyřídíš tady Šlachu, pokloním se knížeti. Pokud vyhraje Šlacha, odtáhnete k Práhu nebo někam jinam do prdele a nebudete mi tu otravovat vzduch.“

Stach se podíval na Pačeje. Ten se zaváháním kývl. „Slibuju,“ řekl.

Stach zvedl meč.

„Do střehu!“ zařval na Šlachu.

Šlacha sáhl za opasek a vytáhl dýku. Druhou rukou sáhl za záda a vytáhl krátký řetězový biják.

Chvíli stáli proti sobě. Šlacha držel dýku v pěsti špičkou k sobě. U špatného bojovníka by to byla chyba, protože k bodnutí musel udělat pohyb navíc. Ale Šlacha nebyl špatný bojovník.

Biják v druhé ruce měl skloněný k zemi. Pramínky řetězů opatřené malými kuličkami visely pár centimetrů nad zemí a lehce do sebe narážely. Chvíli se měřili pohledy,

Potom Šlacha zaútočil. Mávl rukou a bijákem mířil na Stachovu hlavu. Stach uhnul a máchl mečem.

Biják neškodně prosvištěl vzduchem, a i Stachův meč máchl do prázdna. Šlacha se prohnul v pase a uhnul před ostřím Upalovače. Stach dokončil švih a obloukem mávl mečem zpět, tentokrát o mnoho níž k zemi. Šlacha lehce meč přeskočil a máchl bijákem Stachovi po nohou. Řetězy se obtočily okolo Stachova kotníku a Šlacha trhl. Stach ztratil rovnováhu a padl na záda. Rychle se překulil na všechny čtyři a vstal. Šlacha nehnutě stál, na tváři úsměv a v očích opovržení.

Stach cítil, jak se v něm vzmáhá vztek. Naznačil sek shora, a když Šlacha uskočil, přešel mečem v sek napříč, přímo na Šlachovo břicho. Šlacha uskočil, prohnul se směrem dopředu a mávl rukou po Stachově ruce. Ocelové kuličky zabušily jen pár milimetrů od Stachovy ruky. Upalovač byl přece jenom delší než ostatní meče. Kdyby nebyl, byla by teď Stachova ruka železnými kuličkami rozdrcena. Stach nepřestal v pohybu meče, dál nechal vést ruku jeho setrvačností a bokem narazil do Šlachy. Ten odletěl několik metrů dozadu a narazil do svých rytířů. Dva rytíři se zvedli a pomáhali mu na nohy. Stach si všiml, že rytíři v další řadě mají v rukou samostříly.

Dřív, než stihl něco udělat, Šlacha zaútočil. Mávnutím útočil bijákem na Stachovu hlavu. Stach to kryl zvednutým mečem. Řetězy se omotaly okolo čepele meče a Šlacha trhnutím vyvedl Stacha z rovnováhy. Zatímco se Stach snažil udržet na nohou, prosmýkl se Šlacha pod Stachovýma rukama a dýkou mávl na zadní stranu Stachových stehenních plechů. Dýka sjela po železe až do míst, kde byla mezi plechy mezera. Tam z druhé strany kolena jsou brnění málo chráněná. Šlachova dýka zajela do toho místa a on trhnutím sjel po Stachové nechráněné noze.

Vyvalila se krev a Stach poklesl v koleni. Šlacha znovu trhl rukou a snažil se strhnout Stacha na zem.

To se mu nepodařilo. Řetězy se uvolnily a Stachův meč se osvobodil. Stach se ztěžka zvedal. Veškerou námahu nesla jeho zdravá noha, zatímco druhá noha ho vůbec neposlouchala. Pohledem zajel k Pačejovi. Ten držel ruku na jílci meče, rty pevně sevřeny a v očích úzkost.

Šlacha znovu zaútočil. Tentokrát Stach nastavil řetězům zápěstí a mávl druhou rukou mečem.

Řetězy se omotaly okolo ruky. Šlacha uskočil a trhl Stachem.

Stach znovu poklesl na jedno koleno.

Šlacha Stacha obtančil a sekl ho dýkou i po druhé noze.

Znovu se vyvalila krev a Stach dopadl na obě kolena.

Zkusil mávnout po Šlachovi mečem, ale dozadu se špatně útočilo.

Šlacha znovu mávl bijákem. Řetězy se otočily po čepeli Upalovače a Šlacha pustil dýku a chytil biják oběma rukama a trhl.

Stach musel Upalovač pustit. Pokud se nechtěl převážit na záda.

Upalovač přelétl přes celou místnost a s vyčítavým zazvoněním narazil do zdi pod oknem.

Stach se předklonil a dopadl na ruce. Šlacha sebral dýku a postavil se nad Stacha. Chytil ho za límec a prudkým trhnutím ho narovnal. Nastalo naprosté ticho.

„Rozhodni, pane,“ řekl vítězně Šlacha. „Mám nechat toho mrzáka na živu, nebo mám ukončit jeho trápení?“

Vraniš vstal z křesla. Chvíli si vychutnával tu sílu okamžiku. Pak po vzoru starých římských králů zvedl před sebe pěst s palcem napřič. Nastalo naprosté ticho. Všichni sledovali Vranišovu pěst a čekali, na kterou stranu palec ukáže. K zemi byla smrt, palec nahoru byl život. Ale život mrzáka.

„Stachu. Zabil jsi Bohdala, mého příbuzného. Krutě jsi ho upálil. Zmrzačil jsi Rabu a nakonec zabil,“ pronášel sveřepě Vraniš. „Celou dobu jsem doufal, že mi tě osud vydá do mých rukou. Modlil jsem se ke všem bohům a oni mě vyslyšeli. A teď rozhodnu. Buď tě nechám žít, jako mrzáka. V mém vězení. Ale předtím nechám zabít tvé přátele. Anebo ti mám dopřát to milosrdenství a nechat tě zemřít jako prvního?“ váhal Vraniš se zlým úšklebkem. Všichni sledovali palec. Všichni, kromě Stacha.

Ten sledoval Šlachu. Ve chvíli, kdy se palec pohnul směrem dolů, chytil Stach jednou rukou ruku Šlachy s dýkou. Prudce jí trhl dolů a druhou rukou mu dýku vyrazil z ruky. Pak, aniž by svoji kořist pustil, přehodil si padajícího Šlachu na záda. Vstal a rozběhl se proti oknu. Těsně před oknem se zastavil a mrštil Šlachou proti oknu. Roztříštilo se sklo a Šlacha vylítl z okna.

Než stihl kdokoliv zareagovat, popadl Stach Upalovač ležící pod oknem a rozběhl se proti Vranišovi.

Nabodl ho na meč jako červa, až k jílci, a zvedl obě ruce. Překvapený Vraniš mával ve vzduchu rukama i nohama a v tu chvíli připomínal obrovského švába nabodnutého na špendlík. Stach se otočil a mrštil Vranišem proti překvapeným rytířům. Vraniš dopadl před rytíře. Ti sklonili v překvapení hlavy ke svému pánovi, a když je zvedli, bylo už pozdě. Stach stál před nimi a zuřil. Před očima měl rudo a u pusy pěnu. Najednou se v něm uvolnil všechen nahromaděný vztek a on povolil stavidla své zuřivosti. Pozvedl Upalovač vysoko nad hlavu a začal řádit.

Nastal zmatek a panika. Rytíři v prvních řadách začali ustupovat a překáželi rytířům se samostříly. Všude lítaly kusy těl a stříkala krev. Rytíři začali utíkat.

„Neměli bychom jít na pomoc?“ zeptal se Trojan.

„Ale komu?“ zasmál se Pačej s obrovskou úlevou. Potom přešel k oknu a pohlédl dolů.

Nad nehybným tělem Šlachy stál promíchaný hlouček rytířů.

„Vašeho velmistra napadli. Měli byste mu jít na pomoc, a ne si prohlížet tu hromadu hoven!“ zavolal na ně Pačej s výčitkou.

Nastala mela. Rytíři s kříži se vrhli na těch několik Vranišových mužů. Ti hledali útočiště v domě. Ale tam se srazili s rytíři, kteří se snažili uniknout před rozzuřeným Stachem.

Kdo zná schodiště ve věžích hradu, ví, že jsou dělaná tak, aby se dalo lépe bránit a útočit seshora. Proto měl Stach další výhodu. Bodal a skopával rytíře, kteří se mu snažili bránit. Delší Upalovač nedovolil rytířům účinně napadnout Stacha a jeho síla a kvalita jeho meče zase dělala díry do ne příliš kvalitních brnění a způsobovala smrtelná zranění.

Schody se plnily mrtvými, umírajícími, vzdávajícími se a o život škemrajícími postavami. Krev stékala po schodech a stříkala na stěny.

„Milost,“ poklekl před Stachem další z rytířů.

Stach, který držel Upalovač oběma rukama připravený k smrtelnému bodnutí, se zarazil.

Celé schody, kam až viděl, byly pokryty klečícími neozbrojenými rytíři, kteří s rukama sepnutýma škemrali o slitování.

Rudá mlha, kterou měl před očima, začala mizet. Nechal klesnout ruce s mečem a zhluboka si vydechl.

„Je ti jasný, že tebe už na žádnej výlet nikdy nevezmu!“ ozval se za ním hlas Pačeje.

„Proč?“ nechápal Stach.

„Tohle už je podruhé, co jsi zabil šlechtice. A navíc neozbrojeného.“

„Druhá řada měla samostříly.“

„A to je důkaz, že nás chtěli zabít?“

Stach přemýšlel.

„No, v každém případě je to podezřelé,“ zastal se Stacha Trojan. „A pokud vím, měl Vraniš nějaký problém s uznáním tebe jako knížete.“

„To je pravda,“ souhlasil Pačej. „Tím mě docela nasral.“

Na Stacha dopadla únava. Odkopl ze schodů něčí ruku a sedl si.

Mezitím rytíři s kříži odváděli Vranišovy přeživší ozbrojence.

„Co ale teď?“ přemýšlel Pačej. „Komu zase mám dát tohle sídlo?“

„Co mně?“ přihlásil se Stach.

„Nemáš toho dost?“

„Zabil jsem Vraniše.“

„To by mohlo vypadat, že je zabíjíš kvůli majetku.“

„No, vždyť jo.“

„Nech toho.“

„Proč nemůžu mít tohle panství?“

„Protože už jedno máš.“

„Ale v Proklaté zemi.“

„No a?“

„Mohu promluvit?“ zeptal se jeden ze zbývajících klečících rytířů.

„Ne,“ řekl Stach.

„Jo?“ řekl Pačej.

Rytíř zmlkl a nervózně jezdil očima ze Stacha na Pačeje.

„Tak mluv,“ ustoupil Stach.

„Vraniš má dole v hladomorně bratra. Už asi deset let.“

„Už zase mlč,“ rozhodl Stach.

„To mě zajímá.“ Pačej si propletl ruce před hrudníkem. „Žije?“

„Ještě před pár dny žil.“

„To by šlo. Je schopný?“

„Je slepý. Vraniš ho nechal oslepit.“

„Tak vidíš. Na hovno,“ zavrčel Stach.

„Zkusíme to. Doveďte ho ke mně nahoru,“ rozhodl Pačej. „A Stachu, ty nech meč laskavě v pochvě,“ varoval Stacha.

Stach uraženě zasunul meč.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Pačej, i když to věděl.

„Vlkan.“ Vranišův bratr stál mezi dvěma rytíři. Byl asi stejně malý jako Vraniš, ale vychrtlý. Přesto stál vzpřímeně s hrdě zvednutou hlavou. „A ty jsi kdo?“ zeptal se.

„Jsem kníže Vlastislav.“

Vlkan lehce kývnul. „Nebyl knížetem Litomir?“ zeptal se.

Pačej se podrbal na hlavě. Na kůži jeho masky to znělo pronikavě a nepříjemně.

„Litomir je mrtvý. Už dlouho.“

„To je mi líto. A ty jsi…“ přemýšlel Vlkan. „Jsi kníže vyděděnec?“

„No, nemám rád, když mě tak titulují. Jsem bohužel jediný, kdo zbyl z knížecí krve. Proč tě bratr nechal zavřít do hladomorny a oslepit?“

„Jsem starší.“

„No, jasně,“ kývl hlavou Pačej, „tvůj bratr před několika chvílemi zemřel.“ Podíval se do míst, kde se ještě cukala Vranišova mrtvola. „Tak mě napadlo, že bys mohl nastoupit na jeho místo.“

„Nejsem proti.“

„Výborně. Takže bereš. Daně, dávky, odvody a tak dál – asi víš, co se od tebe čeká.“

„Na rovinu. Nějaký čas jsem byl v místech, kde není moc veselo. Takže vezmu cokoliv. Pokud tedy dovolíte, rád bych se nejdřív pořádně najedl a napil, a pokud mi budete dělat společnost, i si rád popovídal, ono sedět roky mezi krysami člověka poněkud nudí.“

„Ten chlap se mi líbí,“ usmál se Pačej. „Škoda, že je slepý.“

„No, to hlavní mi neuřízli, tak život nebude tak neveselej.“

„Moje řeč,“ souhlasil Pačej. „Stachu, připojíš se k nám, nebo budeš dál trucovat?“

„Trucoval bych. Ale jídlo je důležitější,“ rozhodl Stach.

Večer nastala pijatyka. Vranišovi muži se rychle stali Vlkanovými muži. A Vlkan nebyl v protivenství s knížetem, takže Vlkanovi muži byli zadobře s knížecími rytíři. Včerejší nepřátelé se dnes poplácávali po ramenou a společně si připíjeli na bratrství.

Hlavně se Stachem si chtěl připít každý, takže chudák Stach musel odhodit svoji přirozenou skromnost a musel pít. Aby se moc neožral, musel hodně jíst. To přece pochopí každý. A kdo by to nechápal, tomu by to Trojan vysvětlil.

Stach si připil s dalším rytířem na bratrství a srazili se přátelsky hlavami, až to zadunělo.

„Ten Šlacha je mrtvý?“ zeptal se Trojan.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Lišek.

„Cože? On žije?“ Stach se ztěžka zvedl. „S tím musím něco udělat.“

„Sedni si, Stachu. Má zlomenou páteř. Od boků dolů je rozlámanej. Už nikdy nebude chodit.“

„Seš si jistej?“

„Ano.“

„A nedokážeš to spravit?“

„Ne.“

„Tak to mu přeju. Docela se mu to vrátilo.“

„Možná zemře. Kašlal krev.“

„Tak to už je vůle bohů,“ odpověděl za Liška Pačej. „Hele, Stachu, něco mi vysvětli.“

„No, co?“

„Viděl jsem, jak ti přesek šlachy. Co máš zase za kouzla?“

„Žádný kouzla. Chce to mít jen trochu tady,“ zaťukal si Stach na čelo.

„Jak to, že chodíš?“ zeptal se Pačej. „Jasně jsem viděl, jak ti přeřízl šlachu.“

„Ale, hovno.“

„Předpokládám, že to má něco společného s tím chromým rytířem v hospodě.“

„Předpokládáš správně. Tohle mu udělal Šlacha už před pár lety. Stejnej scénář. Tak mě napadlo, že to vyjde na mě. Jako vždycky.“

„A co jsi udělal?“

„Strčil jsem si tam kusy plechu. A před ně mi Lišek našil rybí měchýře naplněný krví.“

„Proto jsi chodil jako posranej…“

„Jo.“

„Ty hromado hoven. Proč jsi nám to neřekl? Co kdyby vybrali mě?“

„Tak bych Liškovi vrátil tu krev. On byl docela smutnej, když mi ji tam dával. Říkal, že je to jeho jídlo na celej měsíc.“

Pačej si položil dlaň na čelo. „Takhle jsem to nemyslel.“

„Já vím,“ řekl smířlivě Stach. „S knížetem by nebojoval a o Trojanovi si nemyslej, že umí ovládat meč. Pokud by někoho vybrali, tak jenom mě.“

„A na to jsi přišel sám? Nebo ti to někdo poradil?“ podíval se podezíravě Pačej na Liška.

„Stach přišel s tím nápadem,“ potvrdil Lišek, „a já jsem jen řekl, že to bude v tajnosti, abychom potom nevypadali jako idioti.“

Pačej uznale vyšpulil spodní ret. „Tak to čumím,“ pochválil Stacha.

Stach se ztěžka zvednul. „Jdu spát,“ rozhodl. „A nikdo mi v tom nebudete bránit.“ Svalil se pod stůl.

Hostina trvala ještě dlouho, zatímco Stach pod stolem mohutně chrápal. Teprve k ránu, když většina hostů odpadla, nechal Trojan odnést velmistra do jednoho z malých pokojů a uložit ho do postele.

Kapitola devátá – Znamení krve (21. 5. 1404)

Sen XIX.

Stáli na prázdném nádvoří.

Stach se radostně podíval na muže. „Jsem rád, že tě vidím. Už jsem se bál, že se neuvidíme.“

„Proč bychom se neviděli?“

„Tehdy... Najednou jsi zmizel. Co se to tehdy stalo, když jsme se viděli naposledy?“

„Co to mělo být?“

„Tma. Nicota.“

„Ach, ano. Tohle. Tvoje otázky začaly být nebezpečné. A ohrožovaly pravidla hry.“

„Takže mi na ně nemůžeš odpovědět?“

Muž zavrtěl hlavou. „To už by byl podvod.“

„Takovej malej podvůdek kolikrát pomůže ve hře, to by ses divil,“ nenápadně přemlouval Stach.

„Ale také může zajistit vyloučení některých hráčů ze hry.“

„Aha. Tak raději podle pravidel,“ souhlasil Stach. „Kam jsi mě vzal tentokrát?“

„Nepoznáváš to tady?“

Stach se rozhlížel. „Ne,“ přiznal se.

Muž posmutněl. „Tady ses narodil.“

Stach se znovu rozhlédl. „Nepamatuji si to. Vyhnali mě odsud, když mi bylo dvanáct.“

Muž mávl rukou. Vše ožilo. Objevili se lidé, domácí zvířata. Vše bylo plné života. „Ani teď si to nepamatuješ?“

Stach mírně zavrtěl hlavou. „Ne. Proč mi to ukazuješ?“

„Pojď se mnou.“ Šel před Stachem.

Stach ho poslušně následoval. Došli do zahrady.

„Tady vždy ráda sedávala tvoje matka.“ Posadil se na kamennou lavici mezi dvěma velkými keři planých růží.

Stach pokrčil rameny. „Neznal jsem ji. Zemřela krátce po mém porodu.“ Stach si sedl vedle muže.

Muž přejížděl dlaní po květech, zatímco Stach tupě zíral do zahrady a snažil se upamatovat na domov.

Náhle muž sykl.

„Píchl jsem se,“ oznámil Stachovi.

„To se občas stává těm, co si hrajou s trny.“

Muž kývl. „No, Stachu, válka je na mrtvém bodě. Vy nevíte, jak dál. Obléhání Černého hradu je k ničemu. Proklatou zemi tím nezachráníte. Ale ani já nemám moc naděje, že těch posledních pár mužů z Dvanáctky přejde na mé místo. Navíc jsme přišli o Hroznatu a Kentaro je ochoten se obětovat. Konec se oddálil a možná se už nikdy nepřiblíží, protože tajemství už je prozrazeno. Vynález knihtisku rozšíří zprávu o dvanácti prokletých do světa a už nikdy nedostaneme příležitost.“

„Lituješ toho?“

„Ne, Stachu. Ničeho nelituju. Ale pro mě to znamená nekonečný, marný boj.“

„Zbytečný boj a zbytečné umírání. Válka bez konce.“

Muž pokýval hlavou. V prstech měl drobnou snítku plané růže.

„A stovky, tisíce let přemítání.“ Vstal a položil snítku na lavici vedle Stacha. „Nebudu tě teď budit. Seď a přemýšlej.“ Zmizel.

Stach seděl a přemýšlel. Potom stočil pohled na růži vedle sebe. „A, kurva,“ uvědomil si a probudil se.

Stach otevřel oči. Hlavou mu pořád probíhal sen. Drobnost, kterou si nemohl uvědomit.

„Mysli, přemýšlej, ty tupá palice,“ nadával si v duchu, ale sen a jeho pointa mu mizely v dálce.

Sedl si na posteli a zamračeně sledoval zeď před sebou. Potom pohled stočil na deku, kterou byl přikrytý. V tu chvíli se mu rozbřesklo. „Pačeji! Trojane!“ zařval.

Nic se nedělo.

„Černice, Dobravo!“ zkusil to jinak.

Stále nic.

„Já přece nejsem na krudomským hradě,“ uvědomil si Stach. „Jsem na Vranišově hradě. Zabil jsem Vraniše, ustlal jsem si po velké pijatyce na oslavu vítězství někde na zemi a teď, teď asi stále sním. Sním, že spím v posteli,“ napadlo Stacha.

Štípl se do pravé paže. „Je to sen, nic necítím,“ rozhodl se.

Chvíli seděl a přemýšlel. „Ale vlastně, tohle jsem necítil nikdy,“ uvědomil si.

Seskočil z postele, odkopl nočník a vyrazil ze dveří. „Kde je kníže?“ zeptal se hlídky u dveří.

Muž s křížem na plášti mu překvapeně ukázal směr.

Stach vyrazil a během chvilky dokličkoval ke knížecímu pokoji. „Uhni,“ odstrčil překvapenou hlídku a vrazil dovnitř.

„Pačeji!“ vykřikl.

„Nevidíš, že mám práci? Státnické záležitosti?“ otočil kníže Vlastislav hlavu.

„Tfuj,“ odplivl si Stach, „jaký záležitosti? Proč si nevezmeš masku? Víš, jak jsem se lekl?“

„Svědí mě pod ní kůže a vévodkyně už si zvykla.“ Otočil hlavu zpět a usmál se na postavu, která na něm obkročmo seděla. „Stachu, dovol, abych ti představil komtesu…“ Pačej zamával nešťastně rukou. „Komteso, to je Stach, můj první rytíř a největší hulvát.“

„Jasně,“ odsekl Stach. „Nazdar, Doroto, teď se sbal a padej zpátky. Máme tady opravdový státnický záležitosti.“

„Ahoj, Stachu.“ Dorota se sehnula a posbírala si věci. „Oblíknu se venku.“

„Vy se znáte?“ Pačej si natáhl masku.

„Tu zná celý Hradec a přilehlé okolí. Jestli si myslíš, že jsem si nevšiml toho vozu, co se táhne za náma celou cestu…“ Stach se usmál na Dorotu.

„Pačeji, teda pane kníže,“ začal znovu Stach a znovu se nervózně odmlčel.

Dorota stála ve dveřích.

„Co je?“ zeptal se Stach. „Jo, aha,“ pochopil. „Zaplatím za něj, ale ne teď. Jestli sis nevšimla, mám na sobě jen spodky.“

„Nejedete do bitvy?“ ujišťovala se Dorota.

„Ne. A teď vypadni.“

Dorota práskla dveřmi.

„Pačeji,“ opakoval Stach, když Dorota vypadla, „zdál se mi sen.“ Stach držel ruce za zády. „Možná se mi zdál sen…“ nejistě opakoval. „Pokud teda ještě nesním.“

Pačej otráveně vzdychl. „Právě jsi přerušil knížecí vstávání. O co jde?“

„Pačeji, štípni mě, jestli nespím.“ Stach udělal několik kroků ke knížeti.

„Ne, Stachu. Jestli to, co mi chceš říct, není něco opravdu důležitého, nechám tě zmrskat tak, že ti polezou kosti z těla ven, ať je to sen, nebo ne. Píchni ho do prdele,“ poručil hlídce, která vtrhla dovnitř zároveň se Stachem a teď rozpačitě mířila na Stacha kopím.

„Šáhni na mě a zpřerážím ti hnáty,“ otočil se Stach na hlídku. Pak se znovu obrátil na Pačeje s nešťastným výrazem.

„No jo, jdeme za Trojanem.“ Kníže vstal a natáhl na sebe režnou noční košili.

Stach vyrazil první. Hlídka před Trojanovými dveřmi sice držela ruku na meči, ale to by byl pro Stacha nejmenší problém. Nechtěl ale opakovat stejnou trapnou situaci jako u knížete, tak zůstal stát přede dveřmi.

„Co když tam taky někoho má?“ zašeptal Pačejovi.

„Uhni,“ odstrčil Pačej hlídku a rozrazil dveře. Vtrhli dovnitř. Trojan seděl u stolu a za svitu svíce kreslil něco na pergamen.

„Za chvíli je čas na ranní modlitbu,“ vysvětlil jim, proč nespí. „Co se děje?“

„Stach měl zase sen.“ Pačej ukázal prstem na Stacha a nenápadně nakoukl Trojanovi pod stůl.

„Ne každej je jako ty,“ pousmál se Trojan na knížete. „Pověz, Stachu, co se ti zdálo?“

„Krvácí.“

Trojan lehce pokývl hlavou, zatímco Pačej zvedl oči v sloup.

„Víš, Stachu, to se občas ženám stává, že přibližně jednou za měsíc krvácí. Nemusíš se toho bát, ony to přežijou.“

„Nedělej ze mě debila,“ osopil se Stach na knížete. „Oba víme, koho tím myslím.“

„No dobře.“ Trojan se káravě podíval na knížete. „Vyprávěj nám, Stachu, svůj sen.“

Stach se dal do vyprávění.

„Rozumím,“ řekl Trojan, když Stach skončil. „Takže on se píchl o růži a tu růži ti tam nechal. Je to tak?“

Stach kývl hlavou.

„Stachu, oba víme, že k tobě má trochu blíž než k ostatním. Vyjevuje ti věci, které nám už několikrát něco naznačily. Ale, co si myslíš, že chtěl říct tímto?“

„Je to jasné znamení. Ukazuje nám, že je opravdu smrtelný. On chce, abychom ho zabili.“

Chvíli bylo ticho.

„Proč si myslíš, že to chce?“

„Dal mi znamení.“

„Byl to jen sen.“

„Nebyl. Tohle bylo víc než sen.“

„Proč si myslíš?“

Stach se dramaticky odmlčel. „Protože, pokud stále ještě nespím a není tohle součástí snu, tak tohle mi leželo na dece, když jsem se probudil.“ Sáhl do rukávu, vytáhl malou drobnou planou růži a hodil ji Trojanovi na stůl.

Všichni ohromeně zírali na snítku, na které se vyjímaly tři malé kapky krve.

Návrat od Vraniše proběhl bez problémů. Cestou se sice zdrželi u dvou dalších hradů, ale stačilo jen ukázat hradnímu pánovi Vranišovu hlavu a veškerý odpor se okamžitě zlomil. Kníže Vlastislav získal zpět pod svoji správu další část své země.

Když dojeli do Hradce, vrhli se každý po svých povinnostech. Vlastislav odjel s několika muži na východ země udělat krátký proces se sedláckou vzpourou. Trojan zůstal v Hradci a nechal vysvětit několik nových kněží. Lišek se vrátil do krudomského hradu, zatímco Stach zůstal v Hradci a řešil nové události. Vlkan, bratr nešťastně zesnulého Vraniše, slíbil, že se přikloní k novému bohu a přijme na svém hradě nové kněží. Zároveň zaplatil dlužné daně za svého bratra a dodal pár nových rytířů kříže. Stach by rád získal nějaký opěrný bod na severu země pro svůj řád, proto vyslal několik spolehlivých mužů, aby se v tichosti poptali, zda není někde nějaký hrad na prodej.

Do toho se řešily desítky drobností, jako například ta, se kterou jednou ráno odchytil na chodbě Stach Trojana.

„Trojane, potřebuju s tebou mluvit,“ postavil se Trojanovi do cesty.

„Je to nutné, velmistře?“ zeptal se Trojan.

Stach zaváhal. „Ptají se mě chlapi, a já jim neumím odpovědět.“

„No, povídej.“

„Když dřív někdo umřel v boji… Našince odnesla Morana, Germána Valkýra. A jak to je vlastně teď?“

Trojan se zamyslel. „Myslím, že po smrti se k našim i dalším bohům vrátíme. Dál nás budou odnášet naši průvodci mezi mrtvé.“

„Ale máme nového boha. Spasitele.“

Trojan váhal a kousal se do rtů. „Pokud bude mít někdo pochybnosti o bozích a mrtvých, pošli ho za mnou. Ty se zajímej o věci světské, jasné?“ rozhodl po chvilce.

Stach pokýval hlavou a odešel, zatímco Trojan zůstal zamyšleně stát a přemýšlel, jestli jeho vlastně přijme ve své říši Plutos a Proserpina. Potom mávl rukou a řekl si, že věci posmrtné začne řešit až po smrti.

Stach se mezitím spokojeně vrátil do svého pokoje. Zrovna ve chvíli, když si z truhlice vytáhl láhev vína, ozvalo se zaklepání. Stach uklidil víno a povolil vstup.

„Nějaký kněz s vámi chce mluvit,“ ohlásila hlídka.

„Mé dveře jsou pro každého člena řádu otevřené,“ vzdychl Stach.

Kněz s černým křížem na plášti vstoupil. Stach se mírně pousmál. „Posaď se,“ ukázal rukou.

„Velmistře,“ uklonil se kněz.

„Nemusíš mi tak říkat v soukromí. Napiješ se se mnou vína?“ Stach vytáhl láhev.

„Velice rád.“

Stach nalil dva poháry a jeden podal knězi. „Jsem rád, že tě vidím. Myslel jsem, že ses ztratil v Proklaté zemi.“

„Ne,“ zavrtěl kněz hlavou, „odešel jsem, když se ve městě otevřela kašna splněných přání.“

„Nebyly o tobě žádné zprávy.“

„Bloudil jsem po světě. Chlastal jsem a pral se v hospodách. Probouzel se ráno v hnoji pokrytý jinovatkou. Žebral jsem u svatyní a prosil bohy o pomoc. Za chleba a trochu vody jsem čistil stoky a kanály. Za pár měďáků jsem lovil krysy a potkany. Chodil jsem sem a tam a hledal smysl života.“

„A našel?“

Kněz se usmál a ukázal na kříž. „Našel. Našel jsem nového boha a klid v duši. Byl jsem vysvěcen. Velekněz mě posílá na misii do dalekých krajin.“

„Kam pojedeš hlásat novou pravdu?“

„Vytáhl jsem si Akvitánii.“

„Kde to je?“

„Já nevím. Někde na jihu?“ zasmál se kněz.

„To není tak hrozné.“

„Ti, co jdou na daleký východ, to mají těžší.“

„Ano. Je tam jiná civilizace, jiní lidé.“

„Ale ďábel je všude stejný, a i oni už vědí, co je Černé město.“

Stach pokývl a připil si. „Jak je to dlouho, kdy jsme se viděli poprvé?“ zeptal se Dervana.

Kněz přemýšlel. „Už je to více než čtyři roky. Když jsi přijel k nám do města kvůli Bohdalovi.“

„To už je tak dávno. Takových věcí se od té doby událo.“

Kněz popíjel víno a mezitím sledoval Stacha.

„Když jsi přijel, byl jsi špinavý rytíř, proklatec, jeden z mnoha družiníků zesnulého knížete.“

„Smrděl jsem chcankama,“ připomněl mu Stach.

„Teď jsi velmistr řádu, který rychle sílí. Jsi svým pánem a nepodléháš žádné světské moci.“

„Závidíš mi?“

„Ani v nejmenším. Vím, co sis prožil.“

„Trojan na to má jedno zvláštní heslo. Per aspera ad astra. Ale upozorňuji tě – nejsem bohatý. Všechno mé bohatství patří řádu.“

„Ano. Trojan to říkal, když tě vychvaloval ve svých kázáních.“

Stach nevěděl, co říct, a tak jen skromně sklonil hlavu.

Dervan se mohutně napil. Potom položil prázdný pohár dnem vzhůru. „Děkuji, velmistře, za víno, ale chci, aby moje mysl byla už navždy čistá.“

„Já už také nebudu,“ zalhal Stach. „Jsem rád, že jsi v našich řadách. Budeš mocná opora naší věci.“

Dervan lehce zčervenal v obličeji. „Musím už jet, velmistře. Čeká mě dlouhá cesta. Jsem rád, že jste mě přijal.“

„Jeď, příteli, a hlásej pravdu,“ podal mu Stach ruku.

Dervan ji stiskl a chvíli držel v obou rukou. „Znovu mám pocit, že žiju. Že mám pro co žít. Že tu nejsem nadarmo.“

Stach nevěděl, co rychle odpovědět, tak jen stál a usmíval se na Dervana jako debil. Dervan ještě jednou stiskl Stachovi ruku, potom se otočil a energicky odcházel. Stach si stoupl před okno a sledoval Hradec zahalený v mlze. „Mám pocit, že žiju,“ opakoval si potichu Dervanova slova, „že mám, pro co žít. To mi připomnělo, že jsem vlastně ještě nesnídal.“

Kapitola desátá – Roderich (10. 7. 1404)

Trvalo více než měsíc, než se konečně urovnaly veškeré problémy v zemi, a Pačej, Stach a ostatní mohli vyjet navštívit Rodericha, vůdce kmenů v Germanii.

Tentokrát Stach nechal doma skoro všechny křižáky, protože nevěděl, jak se budou Germáni tvářit na nové náboženství. Zároveň zůstal doma Trojan, který měl dohlížet na klid v zemi.

V neobsazené zemi nastalo léto se všemi výhodami a nevýhodami, jaké léto skýtá. Velké dusno nutilo vyslance zastavovat v hospodách a hasit tam neutuchající žízeň. Časté bouřky měly stejný účinek.

Cesta se trochu protáhla, čímž zpočátku nejvíc trpěl Lišek, který v hospodě musel předstírat žaludeční potíže a vycházet jen v masce.

Později se našlo lepší řešení. Lišek v noci vyjel napřed a propátrával cestu, přes den byl zalezlý někde v křoví a večer se se skupinou setkal na domluveném místě v hospodě.

Přesto říkal, že je to jeho poslední výprava, pokud nebude na další krytý vůz.

Stach nakonec nevydržel jeho naříkání a jeden krytý vůz koupil. Což se ukázalo jako neprozíravý tah, protože se vůz brzy zaplnil zásobami jídla, pití a dalších nezbytných věcí.

Takže trvalo docela dlouho, než se dostali na sever až k jednomu z hradišť, kde zrovna Roderich přebýval.

Roderich, což v překladu znamená něco jako „Sláva a moc“, často přejížděl mezi městy a hradišti.

Germáni byli nepoddajní, jednotlivé kmeny se bouřily a občas vypovídaly poslušnost, proto jejich vládce musel stále jezdit z místa na místo a svojí přítomností udržovat klid a pořádek.

Trojan říkal, že pokud se Germáni jednou spojí v pevný a trvalý celek, pak bude mít celý svět velký problém. Proto je lepší, když to bude banda rozhádaných kmenů.

Pačej, Stach a jejich malá družina přijeli tedy do hradiště vstříc Roderichovi. Nemuseli ani posílat herolda a tlouct na bránu. Brána se otevřela dokořán. Muži v brněních postávali porůznu v malých hloučcích. Přilby měli sundané, jen kapuce z drátěných košil jim kryly hlavy. Meče sice zasunuté v pochvách, ale ruce položené na jejich jílcích.

Procházeli okolo nich.

„Docela přesila. Tentokrát to nebude tak jednoduché,“ bručel Pačej. „Doufám, že nebudu muset zase řešit nějaké území.“

Stach se nervózně rozhlížel. Také neměl dobrý pocit. Seskočili z koně. Pážata převzala uzdy koní a odváděla je ke stájím. Germánští rytíři stočili pohledy z příchozích a se zájmem sledovali koně.

„Hlavně nesmíš dát najevo strach, nejistotu nebo slabost,“ ušklíbl se Pačej.

Proti nim šla trojice rytířů. Šli rázným krokem, ruce připravené vytáhnout meče. Pačej, Stach a jejich doprovod se zastavili. Rytíři došli až k nim. Chvíli si hleděli do očí.

„Roderich vás očekává,“ řekl prostřední z nich. Potom ustoupili a nechali je projít.

Šli dál.

„Žádný Germán nenazve svého knížete knížetem. Je to jejich vůdce, ale nesmí se nad nimi povyšovat,“ poučoval Pačej.

„A myslíš, že to jako nevím?“ odsekl šeptem Stach.

„To neříkám tobě. Jsem prostě nervózní,“ bručel Pačej.

Vešli do sálu. Roderich seděl u dlouhého stolu tvarovaného do obrovské podkovy. Okusoval ovčí kosti a ty okousané házel za sebe. Stejně tak ani jeho rytíři se nezdržovali nějakým vítáním a v klidu se krmili a bavili mezi sebou. Levou polovinu stolu obývali jeho rytíři, pravá byla prázdná. Na zemi byl položen velký kus bílého plátna. Pačej následovaný Stachem bez zaváhání vstoupili na plátno a pořádně si do něj otřeli boty. Potom pokračovali a sedli si vedle Rodericha. Nejblíž Pačej, potom Stach a tak dál, podle důležitosti. Lišek v masce Zorka si stoupl za Stacha a dělal jeho páže. Vše probíhalo v naprostém klidu a pohodě. Pačej si vzal z mísy před Roderichem kus masa a začal se krmit. Totéž začali dělat všichni ostatní. Brali si maso a jiné jídlo naskládané před nimi a jedli a bavili se, jako by vždy patřili ke stolu Rodericha, vládce Germánů.

Ozývalo se mlaskání, sem tam někdo pozvedl džbán nebo číši, pokynul někomu, koho znal z dřívějška, a připil na jeho zdraví.

„Co znamenalo to plátno?“ zeptal se Lišek, ve chvíli, kdy si myslel, že ho nikdo nesleduje.

„To je takový zvyk. Dává ti tím najevo, že ti pod nohy pokládají to nejcennější. Tím, že jsme si otřeli nohy, ukázali jsme, že jsme to přijali. Kdybychom to překročili nebo se plátnu vyhnuli, znamenalo by to, že opovrhujeme jejich pohostinností.“

„Pořád se mám co učit,“ lehce zavrtěl Lišek hlavou.

Dál jedli, pili, mlaskali, říhali a plivali.

„Já bych spáchal sebevraždu,“ řekl najednou mezi jídlem Roderich Pačejovi.

„Můžeš,“ pokrčil rameny Pačej.

„Kdyby moje země byla v moci ďábla, tak jako tvoje, a věděl bych, že to vrátí zemi mír, tohle bych udělal.“

„Uvažoval jsem o tom.“ Pačej hodil kost za sebe a natáhl se po další. „A pořád o tom uvažuju.“ Zakousl se do masa. „Ale pokud bych to udělal já a zbylí prokletí, problém by se nevyřešil, jen odsunul. O sto let.“

„Sto let je dlouhá doba. Už víme, že stačí, když dvanáct vybraných zemře, a bude zase na sto let klid.“

„Blbost,“ odsekl Pačej. „Jako v té pohádce. Lidé pořád cpou drakovi princezny, a přitom stačí jeden pořádný chlap, který drakovi usekne hlavu, a je klid.“

Roderich chvilku mlčel a přemýšlel.

„Usekneš drakovi hlavu?“ zeptal se po chvíli.

„Alespoň to zkusím.“

„Vysvětli mi to.“ Roderich se natáhl po číši s vínem a čekal. Pačej si s ním přiťukl, až víno vyšplíchlo po stole.

„Tady Stach,“ ukázal Pačej na Stacha, „má občas vidiny.“

Roderich se předklonil, aby si Stacha dobře prohlédl.

„Sny,“ opravil Stach Pačeje.

„Už jsem o tobě slyšel.“ Roderich pokynul Stachovi číší.

„Má sny,“ opravil se Pačej, „které překvapivě vycházejí. Většinou.“

„Pokaždý,“ zavrčel Stach.

„Moje bába měla taky sen. Že porodí dalšího syna. Byla už stará, ale pro jistotu ji nechal táta uškrtit, aby se jí opravdu nenarodil další dědic a konkurent,“ zamračeně řekl Roderich.

„Taky řešení,“ souhlasil Pačej. „Ale k věci. V těch snech se mu zjevuje ten, který mohl být bohem.“

„Ten židovský mesiáš?“

„Ano, ten. A nějak mu naznačuje, že pokud by se nám podařilo ho oddělat, tak že by se mohlo všechno tohle ukončit. Napořád.“

„A proto ty kříže, co máte na pláštích? Chcete ho ukřižovat?“

„Chceme ho osvobodit,“ přidal se do hovoru Stach.

„Osvobodit někoho tím, že ho ukřižujete?“ rozchechtal se Roderich. „To je prdel.“ Praštil pěstí do stolu.

„Neukřižujeme,“ řekl Stach, když se Roderich přestal smát. „Prostě ho zkusíme zabít.“

„A jak se k němu dostanete?“

„To ještě nevíme. Ale přesto to budeme zkoušet.“

„A kolik budeš chtít mých mužů?“

„Jen tolik, kolik bude chtít samo.“

„To je dobrej nápad.“ Roderich zvedl prst. „Ale přesto ti tam vecpu pár potížistů.“

„Víš, Roderichu, ono je to trochu složitější,“ začal Pačej.

„Toho jsem se bál.“ Roderich zabodl dýku do dalšího kusu masa. Chvíli si ho prohlížel a potom ho znechuceně hodil za sebe.

„Tak dělej, spusť.“

„Tady Stach založil takový řád. Řád nového boha.“

„Kterého?“

„No, toho prokletého.“

Roderich se zarazil. „Tak tomu nerozumím. Ty uctíváš toho zrádce?“

„Ne,“ sevřel rty Stach, „založil jsem řád, který sloučí rytíře, kteří ho budou uctívat jako spasitele.“

„Děláš si ze mě prdel? Vždyť to není spasitel. Je to zrádce.“

„Já vím,“ trpělivě vysvětloval Stach, „ale kdyby nepřešel, tak by to byl spasitel.“

„A vy ho chcete uctívat? Nezavání to trošku zradou?“ podíval se Roderich na Pačeje.

„My ho hlavně chceme osvobodit,“ trpělivě vysvětloval Pačej.

„On tam není dobrovolně?“

„Myslím, že teď už ne. Že byl oklamán.“

„To je mi u prdele. Zradil. Pokud mě někdo zradí, přivážu ho za vlasy k ocasu svýho koně a budu jezdit po Germanii tak dlouho, dokud na tom ocasu nebude viset jen jeho hlava.“

„No, my ho chceme osvobodit tím, že ho zabijeme.“

Roderich se praštil pěstí do čela. „Už to chápu,“ rozesmál se. „Vy se budete modlit k někomu, koho potom zabijete. Vy Bohémové jste byli vždycky magoři.“

„Pomůžeš nám?“ přešel Pačej jeho urážku.

„Rytíře jsem vám nabídl.“

„Musí chtít sami. A musí se stát součástí toho řádu.“

„Proč mám pocit, že je v tom nějaká levárna?“ podíval se Roderich podezřívavě na Pačeje.

„Už nebudou podléhat tobě. Ani mně. Jen tady Stachovi.“

„A Stach poslouchá tebe?“

„Už ani ne,“ vzdychl Pačej, „ale on mě stejně nikdy neposlouchal.“

„Mám ti dát svoje muže, kteří můžou jednou vyrazit proti mně? To mě máš opravdu za idiota?“

„Budou přísahat, že všechno, co mohou, dají do služeb boje proti ďáblovi.“

„Myslíš, že jsme dnešní?“ zamračil se Roderich. „Sebereš mi rytíře, ty, kteří sami budou chtít, to znamená ty, kteří jsou na mě kdoví proč nasraní, a spojíš je přísahou. Potom řekneš, že Roderich je ďáblův přisluhovač, a půjdeš proti mně.“

Pačej mlčel.

„Co mám udělat, abys mi věřil?“ naklonil se Stach.

„Ale,“ mávl rukou Roderich, „slib mi, že pojedete proti Práhu. Jen a jen proti Práhu.“

„Slibuju.“

„Věřím ti, ale ten slib ještě odříkáš v Odinově chrámu. A ty pro jistotu taky,“ ukázal na Pačeje.

„Klidně.“

„Dobrá. To je všechno?“

„Peníze.“

„Já to věděl,“ zabručel Roderich. „Řeknu ti jména některých kmenů, a ty si tam sebereš, co chceš, jo?“

„To ne, nebudu ti dělat poskoka proti vzpurným kmenům,“ zasmál se Pačej.

„No jo. Něco ti dám. Ale vedu válku proti Frankům. Chápeš, že to něco stojí.“

„K Frankům pojedu také. Co kdybych dojednal mír?“ nabídl se Pačej.

„A to se mi zase nechce, vyhrávám.“

„Ale stojí to peníze.“

„Zase tolik ne.“

„Teď jsem tě dostal.“

„Ty šmejde.“

„Tak dáš?“

„Ale to víš, že dám. Musím. Jak by se na mě dívali moji rytíři, kdybych se postavil proti někomu, kdo nám před sto lety pomohl.“

„No, už je to dávno.“

„Germáni nezapomínají. A neodpouští.“

„To jsem rád.“

„Slyšel jsem, že Albrecht také pošle, a dost,“ zasmál se Roderich.

„Ano, dohodli jsme se,“ mírně kývl Pačej.

„To se mi líbilo. Musím říct, že to na mě zapůsobilo.“ Roderich ukázal vztyčený ukazovák.

„Udělal chybu. To se občas stane.“

„A to s tím Lucemburkem, to bylo taky dobrý. Švih, a je po problému,“ předklonil se Roderich a ukázal na Stacha.

„Já nejsem moc na dlouhý řeči.“ Stach pozvedl džbán s pivem.

Roderich chtěl něco říct, když se na jeho straně strhla rvačka. Dva rytíři se do sebe pustili pěstmi.

Roderich okamžitě ztratil zájem o Stacha a Pačeje a začal sledovat boj. „Dej mu!“ řval na bojující.

Nakonec jeden rytíř srazil druhého na zem a chvíli do něj kopal.

„Joooo!“ řval nadšeně Roderich do řevu ostatních.

Vítězný rytíř podal ležícímu ruku, zvedl ho na nohy a společně si sedli vedle sebe a dál se bavili, jako kdyby se nic nestalo. Ostatní se také posadili a dál si povídali.

„Dobrý,“ otočil se Roderich na Pačeje. Oči mu svítily.

„Nádherný,“ souhlasil Pačej. „Ta rána loktem na bradu, to jsem si vychutnal.“

„Krásnej boj,“ souhlasil Stach. „Hele, Roderichu, nechceš s námi vyjet proti Práhu?“

„Máš mě za idiota?“ zasmál se Roderich. „Já bojuju jen v bitvách, které můžu vyhrát.“

Stach se stáhl.

„Rozumná úvaha,“ souhlasil Pačej.

Chvíli si s Pačejem povídali.

„Cože?“ zvýšil hlas Roderich. „Jaký území?“ Otočil se na Stacha.

„To vymyslel Trojan,“ žaloval Stach.

„Nic tě to nestojí. Jen, že souhlasíš, že pokud zvítězíme, tak všechno území, které dřív patřilo ďáblovi, připadne řádu.“

„Jaký území?“

„To území, který teď připadá ďáblu.“

„Myslíš Řím, Atény, Jeruzalém a ty další?“

„Ano.“

„Klidně. Žádný není na mým území, tak mi nedělá problém dávat z cizího,“ zasmál se Roderich. „Ale vždyť je tam jen les. Neprostupnej, plnej divnejch stvoření.“

„No právě. Ale něco svým lidem po vítězství musím slíbit. Aby měli pocit, že něco dostanou.“

„I Bohemie? To mu dáš ten kus okolo Práhu?“ ukázal Roderich palcem na Stacha.

„Ta ještě v jeho držení není,“ zavrtěl Pačej hlavou. „Toho kusu Proklaté země jsem se nevzdal. Ale ti druzí ano.“

„A to jo. Klidně,“ souhlasil Roderich, „země stejně není moje, ani s mojí nesousedí a z cizího krev neteče. A myslím, že i místním vládcům bude u prdele. A to si myslíte, že to nějak znovu osídlíte?“

„Nevím. Ale pokud zahyneme a ďábel opustí Bohemii, tak věřím, že se řád bude dál snažit dobýt zpět i ztracená města. Musíme potom svoje rytíře přece nějak zaměstnat. Nemůžeme náš řád ze dne na den rozpustit.“

„Když myslíš,“ mávl rukou Roderich.

Hostina dál pokračovala, pilo se víc a víc a hosté byli víc a víc společensky unavení. Když se noc přehoupla přes polovinu, připotácel se k Roderichovi jeden z kmenových vůdců a chvíli ho sledoval podlitýma očima. Roderich mlčel a oplácel mu stejnou mincí.

„Ty!“ stočil Germán pohled na Pačeje. „Ukaž ten meč!“

Pačej se podíval na Rodericha s mírnou otázkou v očích, ale ten seděl jako vyřezaný z dubového dřeva.

Pačej vstal. Obrovský Germán se otočil k Pačejovi zády a nadechl se z plných plic.

„Sledujte, vy prasečí mozky!!!“ zařval do sálu.

Rozhostilo se ticho. Pohledy všech se soustředily na Pačeje.

Ten, ať chtěl nebo nechtěl, už neměl na vybranou. Sáhl k pasu, vytáhl meč přízraků a pozvedl ho do výšky. Všichni nahlas vydechli. Pokud jste chtěl Germána něčím ohromit, tak to musel být buď dobrý kůň, nebo dobrý meč.

„Tohle je meč přízraků!“ potvrdil Pačej. „Meč, který byl vytvořen speciálně pro jeden z přízraků!“

„A tohle je muž, který se nebojí postavit se peklu!“ ukázal Germán na Pačeje rukou, aniž se k němu otočil tělem. „Tohle je muž, který zabil přízrak! Opravdový chlap, který bojuje s peklem! Zabíjí démony a pekelné psy! A co děláme my?! Podřezáváme krky Frankům, kteří ani nebojují! Jak já těm Bohémům závidím! Mají ve svém vedení opravdového chlapa!“ Germán sklonil hlavu a zničeně se odpotácel zpátky do sálu.

„Ať žije kníže Vlastislav, jediný muž na světě, který dokázal sebrat přízraku v boji meč! Jediný muž na světě, který dokázal zabít přízrak!“ zvedl další z Germánů svůj meč. Ostatní se houfně přidávali a provolávali Vlastislavovi slávu. Roderich vztekle praštil rukou do stolu, ale provolávání slávy neustávalo. Kníže Vlastislav zasunul meč a skromně si sednul. Stach se také posadil, a koutkem oka sledoval Rodericha zrudlého vzteky.

„Malá rebelie, co?“ přiklonil se Stach k Roderichovi.

„Serou mě!“ zuřil Roderich. „Ale já jim ještě ukážu!“ Praštil do stolu pěstí tak prudce, že jedno z tlustých prken naprasklo.

´To by mě vážně zajímalo, jak,´ pomyslel si v duchu Stach, ale říct to nahlas, na to odvahu už neměl.

Tak jen v tichosti pozvedl džbán a dopil tu trochu piva, co tam zůstala. Další sebral sousedovi.

Pijatyka pokračovala až do jasného rána, a protože bylo horko a občas pršelo, protáhla se na tři dny a tři noci.

Během těch tří dní a nocí se uzavřela hromada přátelství, na která se za pár dní zapomnělo, domluvila se spojenectví, která stejně nikdo nebral vážně, a vyřídily se obchody, které některé zúčastněné po vystřízlivění hodně mrzely.

Za pár dní se výprava vrátila zpět. Protože všechny hrozně bolela hlava, tak se už tolik na cestě nezdržovali, i když počasí přímo vybízelo k tomu, aby se zastavili v nějaké hospodě.

(Kdo tvrdí, že to bylo proto, že Pačej i Stach prohráli v kostkách všechny svoje peníze a Stach prohrál v kostkách i většinu majetku řádu, je lhář a na toho si Trojanova tajná služba posvítí.)

Kapitola jedenáctá – Atentát (22. 7. 1404)

Když se Stach vrátil, jel hned do svého krudomského hradu, protože věděl, že Trojan na něj bude mít nějaké hloupé otázky ohledně financování řádu, na které neměl Stach náladu odpovídat. To mu ale moc dlouho nevydrželo, protože si ho předvolal Pačej.

V několika městech začaly propukat vzpoury proti novému náboženství. Pár kněží nového boha bylo zabito, dva byli dokonce veřejně za posměchu místních ukřižováni. To se nesmělo trpět a bylo potřeba vymyslet, jak udělat se vzbouřenci krátký proces.

Stach se tedy vydal do Hradce a doufal, že vzhledem k problémům v zemi nebude Trojan řešit nějaké zmatky ve financích. V Hradci byl klid jako před bouří. Stach v klidu projel městem a vjel i s několika rytíři do knížecího hradu. Že se něco chystá, to ho nenapadlo ani v nejčernějším snu, a zachránilo ho jen obrovské štěstí. Procházel předsálím a chystal se zrovna vstoupit do sálu ke knížeti, když se okolo něj strhla rvačka. Z postranní chodby vyběhlo několik zahalených mužů a zaútočilo na Stacha a jeho doprovod.

„Chcípni, ty zrádče!“ vrhl se na něj muž s fanaticky vykulenýma očima a rozcuchanými vousy.

Stach automaticky zvedl ruku a srazil ruku s dýkou, která mu mířila na obličej. Odstrčil muže od sebe a sáhl po meči, když mu někdo další skočil na záda a svou vahou ho strhl k zemi. Stach pustil jílec meče a rychle se překulil na všechny čtyři. Automaticky se nahrbil jako kočka, zatáhl krk a sklonil hlavu, aby nepříteli neposkytl odkrytý cíl. Na záda mu dopadla těžká rána palicí. Tu ale bezpečně udrželo brnění. Další rána dýkou šla mezi pláty brnění do boku. Zabolelo ho, jak hrot dýky projel drátěnou košilí i pevnou prošívanicí a zajel do masa. Další rána dýkou byla vedena na krk. Sjela po brnění a sklouzla po krku, aniž nadělala škodu. Do toho padaly další rány a kopance.

Další úzká dýka projela mezi šůsky a zajela do hýždí. Stach čekal, a ve chvíli, kdy rány na pár chvil polevily, rychle sáhl jednou rukou do davu a chytil někoho za nohu. Hlavou vrazil tomu, koho držel, do stehna, a tím ho srazil na zem. Potom ho vší silou sunul pod sebe. Nevěděl, kdo to je. Chumel lidských těl, který se po něm válel, mu nedával možnost vidět, tak jednal jen instinktivně. Stáhl zmítající se tělo pod sebe a vší silou se mu zakousl do krku. Uslyšel řev. Cítil smrad z lidského těla a krev, která se mu začala valit do pusy. Útočník se pod ním zmítal strachy a bolestí, ale Stachovy zuby nepovolily. Další rány a váha těl, která se na něm vršila, ho donutily povolit ruce.

Celou svou vahou nalehl na tělo pod sebou a zřetelně cítil, jak kosti nebožáka pod ním praskají.

Náhle se nad ním začalo uvolňovat. Znovu se opřel o ruce a zvedl se. Shodil ze sebe dvě nehybná těla a vytáhl meč. Ale bylo po boji.

Okolo něj stálo několik vojáků v brnění s píkami a meči v rukou. Na zemi se válelo patnáct těl, která nepatřila k posádce hradu. Mezi dveřmi sálu stál Trojan a Pačej. Všichni zírali na Stacha s otevřenými ústy.

Stach byl celý od krve, krev mu kapala z obličeje, prskal ji z úst a stříkala mu snad každým kouskem mezi brněním. „Zavolejte Liška,“ poručil Stach a klesl na jedno koleno. „Nevidíte, že jsem, kurva, zraněnej?“¨

„Moje chyba,“ kál se Pačej. „Nikdy by mě nenapadlo, že to zkusí přímo v mém hradě.“

„A jak se sem, u všech bohů připosranejch, dostali?“ rozčiloval se Stach.

„Jsou to…“ Pačej se odmlčel, „teda, bývali to kněží bývalých bohů. Znali tady každý kousek země. Vždyť tu dřív byli jako doma. Věděli, kdy se střídají stráže, věděli, kde se můžou ukrýt.“

„Ví se, kteří kněží to byli?“ Stach ležel na břiše, protože nejhlubší zranění měl na zadku.

„Většinou kněží ze Svantovítova chrámu. Ale to je jedno. Už jsem nechal uvěznit několik dalších kněžích od jiných bohů a někteří už přiznali vinu, že se do toho zapojili.“ Pačej si zamnul ruce.

Stach se napil vína. „Přiznají se všichni,“ konstatoval a opatrně si přejel jazykem rozmlácený ret.

„Nechci, aby se přiznali všichni. Bylo by to moc okaté. Dav chce nějakou podívanou, tak si myslím, že nějaké upalování na náměstí je potřeba. Bez viny budou ti kněží, kteří se zřeknou starých bohů.“

„To je moudré.“

„Kozma a další už některé navštívili ve vězení a přesvědčují je, že nový bůh je jejich jediná naděje a spása.“

„Zabírá to?“ pochyboval Stach.

„Pokud si máš vybrat mezi smrtí upálením a změnou boha, divil by ses, jak kněží rychle mění strany. To větší problém je s obyčejnými lidmi,“ ušklíbl se Pačej.

„Takže jsem vám zase pomohl jako užitečný idiot.“

„Stachu,“ položil Pačej Stachovi ruku na rameno, „tohle opravdu nikdo z nás netušil. Byla to náhoda. A štěstí, že jsi přežil.“

„Vám to pomohlo, ale prdel bolí mě. To je pokaždý,“ vzdychal Stach.

„Pomohlo to všem,“ ujišťoval Stacha Pačej.

„Nebyl v tom napojený nějaký šlechtic?“ nadzvedl se Stach. „Že bych mohl dostat jeho pozemky a třeba hrad, jako bolestný. Cedím krev za nás a za knížete.“

Pačej se zasmál. „A to je docela dobrý nápad. Mám pocit, že někteří kněží říkali, že pár knížat se do toho také zapojilo.“

„Hned to jdu zařídit,“ zvedl se Trojan.

„A co ten hrad?“ připomněl se Stach.

„Nebuď chamtivý,“ zamračil se kníže na Stacha.

Za týden, když se většina Stachových zranění již skoro zahojila, přišel za ním Pačej s lahví vína a nějakými lejstry.

„Tady podepiš,“ strčil mu lejstra pod nos.

„Co to znamená?“ Stach vzal brk a začal číst.

„Není to nic důležitého,“ odstrčil Pačej lejstra a podal Stachovi pití.

„Dík,“ poděkoval Stach, když se napil. „Co je to za dokumenty?“

„Nic důležitého,“ opakoval Pačej.

„Tak proč jsi mi je dával podepsat?“

„To byl jen takový nápad.“

„Hmmm.“

Znovu si připili.

„Jaký nápad?“ nedal se Stach.

„Co?“

„Jaký nápad?“

„Zapomeň na to.“

„Hele, nemluv jako ženská. Podej mi ty papíry.“ Stach natáhl ruku k lejstrům.

Pačej mu je neochotně podal.

„Co to znamená?“ zeptal se Stach, když přečetl první list.

„No, přečetl sis to,“ krčil Pačej rameny.

„Co… To… Znamená…?“ odsekával Stach slova.

„Že tvoji vojáci budou po dobu tvojí nemoci pod mým vedením,“ zabrblal Pačej do poháru.

Stach přejížděl pergamen.

„Je ti jasný, že to nepodepíšu?“

„Proč?“

„Protože by se tím posrala celá naše věc. Právě proto, že pod tebou nechtěl nikdo sloužit, jsme udělali tenhle řád. A teď bysme to tím mohli podělat.“

„Zajímavý, Trojan to taky říkal.“ Pačej smotal pergamen. „No, alespoň jsem to zkusil,“ zasmál se.

„Tak jinak. Potřebuju, abys podepsal klatbu nad těmito vzbouřenci.“ Podal Stachovi další list.

Stach přejížděl očima pergamen. Většinu těch lidí neznal, takže mu byli lhostejní. U jednoho jména se zarazil.

„Hele, tenhle se přeci tobě nestavěl. Vždy ti věrně sloužil.“ Podíval se překvapeně na Pačeje.

„Ten ne,“ zabručel Pačej, „ale dlužím mu dost peněz.“

„To nechápu.“

„Tak to neřeš.“

„Snad ho neodděláš? Není tvůj nepřítel.“

„To já vím. Ale nejsem v situaci, kdy můžu splácet tolik dluhů. Tak mu odpustím to zapojení ve vzpouře, když on mi odpustí nějakou drobnou částku z mého dluhu.“

„Začínám se děsit toho, kdybych to nebyl já, který byl obětí, že by třeba někdo mohl mluvit i proti mně.“ Stach se poškrábal zamyšleně koncem pera po hlavě.

„No, víš, že mě to dokonce v jednu chvíli také napadlo? Ale to už by mi opravdu nikdo nesežral,“ zasmál se Pačej.

Stach nevěřícně zavrtěl hlavou a potom odhodil pergamen stranou. „Tohle ti taky nepodepíšu,“ rozhodl se.

„A to jako proč?“

„Chci znát každého, kdo je v tom seznamu napsaný. Jeho skutečné prohřešky. Mám pocit, že zneužíváš moc. A mám pocit, že zneužíváš mě.“

Pačej překvapením zamrkal. „Zapomínáš, že jsem tvůj kníže!“ varoval Stacha.

„A ty zapomínáš, že jsem tvůj velmistr!“ informoval Stach knížete. „Možná nemám tolik rytířů jako ty, ale na rozdíl od tebe se na ně můžu spolehnout.“

Pačej protáhl obličej. „Tohle jsem teda od tebe nečekal,“ řekl naoko plačtivě. „Podívej,“ praštil hřbetem ruky na listiny, „všichni se přiznali. Tak kde je problém?“

„Všichni se přiznali?“ zašklebil se Stach ironicky. „To říkáš někomu, kdo dělal přes rok městského kata?“

Pačej zaváhal. „Ale já ty lidi potřebuju potrestat. Trojan to už podepsal, vidíš?“ ukázal na podpisy. „Takže pokud to budeš zdržovat, zadrhne se nám soukolí vyšetřování a trestů. Bude problém zavádět nová opatření a nové zákony.“

„Ne,“ rozhodl se Stach. „Ne, že bych ti nevěřil, ale já to prostě chci zkontrolovat a prověřit. Popřípadě ty lidi sám znovu vyslechnu a třeba přehodnotím jejich vinu.“

Pačej překvapeně mlčel, zatímco Stach nepokojně poposedával na polštářích. „To bodnutí do zadku pořád bolí. Nemůžu sedět v sedle, můžu jen sedět na těch hnusných polštářích nebo ležet na břiše v posteli,“ vzdychal. „Je zajímavý, že to vždycky odnesu jen já,“ bručel.

„Víš, že ten hrad po Uzdičovi je volný?“ vzpomněl si Pačej.

„Minule jsi říkal, že jsou tam nějaké dědické problémy.“ Stach se přestal vrtět na polštářích.

„No, právě. Ale ti dědicové jsou, myslím, na tom seznamu, který nechceš podepsat.“

„Opravdu? Nikde jsem je tam neviděl?“ Stach natáhl ruku.

„Na rovinu,“ rozhodl Pačej, „podepíšeš a hrad je tvůj.“

„Asi jsem moc unavený na nějaké vyšetřování,“ rozhodl Stach. „Podepíšu to.“ Natáhl se znovu po lejstrech. „A, vaše knížecí výsosti, ten hrad samozřejmě dáváte řádu, ne mně. Celý svět se určitě dozví o vaší velkodušnosti.“

„Jistě,“ zaskřípal Pačej zuby, „co bych neudělal pro vítězství.“

Stach podepsal a v duchu se usmíval.

Když konečně vyzdravěl tak, že mohl sedět na koni, jeho první cesta byla na krudomský hrad. Jel sám, protože se hodlal věnovat na svém hradě modlitbám a odříkání. Cesta v sedle byla bolestivá a Stach musel část z ní absolvovat pěšky. Do Krudomu dorazil k večeru unavený a ve špatné náladě.

Brána byla otevřená. Stál v ní Lišek a nadýmal se jako holub na báni. „Že nevíš, kdo tu byl?“ zeptal se.

„Jak to mám vědět?“ zabručel Stach.

„Hádej.“

„Lišku, nemám náladu. Jé, nové dělo?“ Vykulil oči na velký kus železa na dvoře. „Je to moc velké. Na hovno.“ Přestal se usmívat.

„To malé nám také zůstalo.“

Stach udělal několik kroků k dělu, zatímco Lišek zůstal stát ve stínu brány.

„Je velké,“ přejížděl po tom kusu železa. „Bylo asi drahé.“

„Je to jako splátka dluhu.“

„Přiznávám, že jsi měl pravdu, a já se mýlil,“ pochválil Stach Liška. „Zkoušeli jste s tím střílet?“

„Zkusili jsme to.“

„Beze mě?“

„Musel jsem to vyzkoušet. Abychom nedostali zajíce v pytli.“

„A vyzkoušíme to znovu?“

„Klidně. Ale upozorňuju tě, že je to pecka, která je slyšet až u Práhu.“

„To je dobře. Alespoň uslyší, co je čeká. Prorazí to bránu Temného města?“

„Prorazí. Tohle, myslím, prorazí.“

Stach začal poskakovat okolo děla.

„Bude problém to k Práhu dostat, cesty už žádné nejsou, ale pokud to prorazí bránu... Na čem to vyzkoušíme?“

„Nevím.“

Stach nakoukl do hlavně děla.

„Ta koule musí být obrovská. Vystřelíme na Krudom. Třeba trefíme tu zasranou kašnu.“

Lišek souhlasně kýval hlavou.

Stach zavolal těch pár obyvatel, co mu zbylo, a společně za pomocí klád dostrkali dělo k bráně.

„Čím to nabijeme?“ ptal se Stach.

„To nevím.“

„Čím jste to nabíjeli předtím?“

„Ničím. Jen jsme to ucpali kusem hadru.“

„Vy jste nezkoušeli žádnou kouli? Nic jste nezkoušeli vystřelit?“

„Ne.“

Stach svěsil ramena.

„Ach jo,“ zabručel, „tak proč se s tím taháme? To budeme střílet na Krudom starý hadry?“

Lišek pokrčil rameny.

„Můžeme to zkusit.“

Stach zvedl oči v sloup, ale pak se usmál.

„Tak si alespoň vystřelíme jen tak. Ať se to rozlehne. Ale za pár dní chci mít do toho už pořádné koule. Železné nebo kamenné, nejlépe obojí. To si vezmeš na starost ty.“ Stach ukázal na Ctirada.

„Dobrá,“ zabručel Ctirad.

Nacpali dělo starými hadry a vystřelili. Potom vystřelili podruhé a potom ještě jednou. Stach byl z nového děla tak nadšen, že na chvíli zapomněl na jídlo i na bolest v zadnici. A když šli všichni spát, tak v noci potichu vyšel ven, aby si dělo na chvíli pohladil a přivoněl si z hlavně spáleného střelného prachu, zatímco ho ze sklepa potajmu pozoroval s pobavením Lišek a s lahví vína Ctirad.

Další den musel jet Ctirad ke kameníkovi a kováři objednat koule. Zároveň Stach poslal pro knížete, aby mu předvedl novou vylepšenou zbraň, která, jak Stach připustil, nebude tak úplně k ničemu, jak si předtím myslel. Než Pačej s doprovodem přijel, dokázal Stach nejen sehnat koule do děla a větší zásoby prachu, ale i nechat kus od hradu postavit provizorní kamennou zeď, na které hodlal vyzkoušet účinnost.

Pačej přijel za několik dní. Stach měl všechno připravené, včetně pohodlných stolků, křesel a občerstvení.

Pačej se nezdržoval vítáním, prostě jen sesedl z koně a rovnou se usadil v křesle hned vedle děla.

„Tak ukaž,“ vzal první pohár s vínem a přes sklo poháru sledoval dělo, „jestli je to pravda, co jsi napsal.“

„Uši zacpat!“ zakřičel Stach a zapálil doutnák.

Rána byla ohlušující. Železná koule se zaryla do zdi a roztříštila ji na malé kousky. Okolo létaly kusy kamení a zdiva. Vítr k nim zavál prach.

Pačej vstal a protíral si oči. „Kurva! To byla šupa!“ vykřikl nadšeně.

„Přesně to jsem řekl, když jsme to odpálili předtím,“ přitakal mu Stach.

Trojan mlčel, ale oči mu zářily.

„Ještě jednu!“ rozkázal Pačej.

„Není už žádná zeď, a do hradu střílet nebudu,“ rozhodil Stach rukama.

Pačej ukázal k Práhu. „Pošli mu to tam, zmetkovi. Ať vidí, co ho čeká.“

Stach zavyl nadšením a s Liškem začali připravovat dělo. „Kníže?“ nabídl Pačejovi zapálený doutnák.

„Zhebni, stvůro.“ Pačej přiložil doutnák a zacpal si ucho.

Znovu se krudomským hradem rozlehla silná exploze a dým se z děla vyvalil požadovaným směrem.

„Myslíš, že to tam dolítlo?“ pochyboval Pačej.

„Určitě. Právě teď to schytal nějaký démon do prdele,“ jásal Stach.

„Jako malí kluci,“ kroutil hlavou Trojan, ale vesele se usmíval.

„Ještě jednu,“ prosil Pačej.

„Tak jo,“ souhlasil Stach.

„Myslím, že máme problém,“ řekl Lišek a ukázal k Práhu.

Všichni se přestali věnovat dělu a podívali se tím směrem. Od Práhu se k nim řítil obrovský mrak, ze kterého sršely blesky. Zírali na něj s otevřenou pusou.

„Stachu? Nemáš pocit, že jsme něco posrali?“ zeptal se Pačej.

„Dělo! Uklidit! Rychle!“ začal vykřikovat Stach rozkazy a mávat rukama. „Okna zabednit! Bránu zavřít a podepřít kládou! Sudy uklidit!“ ukázal na sudy. „Kouzelný prach schovat,“ mávl na Liška, který výjimečně poslechl.

„Rychle, rychle.“ Stach se zapřel do děla a společně ho začali tlačit do stáje.

„Tohle jsme přece nemohli udělat my,“ sípal Pačej, když se zapíral zády o kolo lafety. „Ta první koule tam přece ještě nemohla ani dolítnout.“

„Nevěřím, že je to náhoda.“ Stach zabral a dál strkal dělo do stáje. Když ho konečně dostrkali, zavřel vrata a dotlačil před ně vůz.

„Naposledy vítr rozrazil vrata a vyplašil koně.“ Vzal klín a kladivo a zatloukl vůz u vrat. „Odneslo to všechny střechy a pobořilo sýpku.“

„Musíme do sklepení.“ Trojan držel v náručí hromadu prádla, kterou na něj naházela Dobrava.

Začal se zvedat vítr a dolehlo k nim první dunění.

Všichni zaběhli do donjonu. Jenom Stach ještě pobíhal venku a utěsňoval, co se dalo.

„Musel jsem zabednit okna u sklepa. Minule tam nateklo a měl jsem všechno shnilý.“ Zůstal stát mezi dveřmi. „Zůstanu tady.“

Zablesklo se, Stach počítal.

„Ještě je to daleko,“ informoval ostatní, když k nim dorazil zvuk hromu.

Vítr vnikl dovnitř a podrazil mu nohy. Vanul po místnosti, profukoval všemi škvírami a rozfoukal všechno, co leželo volně.

Stach zaklel, zvedl se a zabouchl dveře. Zapřel je ještě dřevěným trámem, který tam byl připravený pro případ útoku.

„A je to tady,“ řekl Stach do naprostého ticha.

Venku se rozpoutalo peklo.

Vítr mlátil do pevného hradu jako obrovský kovář do kovadliny těžkým perlíkem a celý hrad se otřásal až v základech.

„Teď bych nechtěl být venku,“ vzpomněl si Stach na kašnu přání.

„Jak dlouho si myslíš, že bude zuřit?“

„Záleží, koho jsme trefili.“

„To tam nemohlo dolítnout.“

„Tak bych hádal, že po večeři bude klid.“

„Tak se jdeme rychle najíst, ať to skončí co nejdříve.“

Bouře trvala tři dny. Zuřivost, s jakou řádila, byla nepředstavitelná.

Naštěstí se hrad ukázal být bezpečným útočištěm, a tak jeho obyvatelé trávili nuceně volný čas popíjením, hraním v kostky a spřádáním nových plánů.

„Myslíš, že už to polevuje?“ zeptal se třetího dne Trojan a zapálil další svíčku, aby se mohl věnovat psaní dopisů.

Stach se zaposlouchal a pokrčil rameny.

„Nevím.“

„Jak dlouho už tu trčíme?“

„Dlouho.“

„Tři dny,“ informoval Lišek.

„A jak jsi to poznal, upíre?“ Pačej zvedl překvapeně hlavu od kostek.

„Jmenuji se Lišek. Také ti neříkám člověče.“

„Jak jsi to poznal, Lišku?“ opravil se Pačej.

„Stach má přece nahoře ty hodiny.“

„To je pravda,“ uvědomil si Stach. „A tys byl nahoře?“

„Ano.“

„Proč?“

„No, podívat se na ty hodiny.“

Pačej vzal ze stolu svíčku a pomalu husím pochodem stoupali nahoru.

Když došli do Stachovy ložnice, byla tam spoušť. Okno bylo vyvrácené, všude plno vody. Jen hodiny na stěně tikaly a ukazovaly devátou hodinu.

„To je ráno? Nebo večer?“ Stach přistoupil k hodinám a sledoval ručičku.

„Ráno.“

Pačej opatrně došel k oknu. Svíce mu hned zhasla.

„A jsme v řiti,“ vzdychl.

Vítr foukal dovnitř a vháněl do místnosti mokré smetí, listí a kusy větví.

„Raději jděme dolů.“

Opatrně potmě sešli dolů.

„Devět ráno, a tma jako v prdeli,“ rozčiloval se Pačej. „Vsadím se, že za hranicemi Proklaté země je krásné počasí.“

„Neměli jste si zahrávat s dělem.“ Ctirad před ně položil další džbán s vínem.

„Podle mě to není tím střílením,“ vrtěl hlavou Stach.

„Podle mě ano.“

„Je to nesmysl,“ souhlasil Trojan se Stachem. „Ta koule nemohla dolétnout ani za Krudom.“

„Seš si jistý?“

„Naprosto.“

„Tak mu dal někdo zprávu.“

„Ďábel by nezuřil kvůli kousku železa.“

„Je mu jasný, že mu s tímhle roztřískáme hradby.“

„Ne. Já vám říkám, že je to něco jinýho.“

„A co? Jsme tu zavření už třetí den, a bouře neustává. Tohle není normální,“ bouchl Pačej pěstí do stolu.

„Tak co myslíš, že to je?“

Trojan váhal. „Pokud si pamatuju, jediný, co ďábla vytočí, je, když zemře někdo z Proklaté dvanáctky.

„Odran,“ vydechl Stach.

„Před pár dny jsem s ním mluvil,“ zavrtěl Trojan hlavou.

„Povstání v Hradci. Zabili Odrana. A my jsme tady. Musíme zpátky.“ Pačej se zvedl od vína.

„Nesmysl. V tomhle nemůžeš jet,“ postavil se mu do cesty Stach.

„Moment, moment. Tahle bouře je mnohem intenzívnější a delší. Nedošlo vám to?“ Trojan zvedl prst.

„Možná, jak se blíží poslední, tak ďábel zuří o to víc.“

„A co když to nebyl někdo z Proklaté dvanáctky?“ zeptal se Trojan.

„Myslíš, že si ďábel dělá počasí jen tak?“ zeptal se Pačej.

Trojan si dával načas.

„Přesně takováhle bouře byla přece, když jste zabili Hroznatu,“ řekl a zamotal si ruce před hrudí.

Pačej se praštil dlaní do čela. „No, jasně. Jsme idioti. Tohle by mohl být jeden z Černých.“

„Myslíš, že by někdo dokázal zabít nesmrtelného?“

„Když jsi to dokázal ty, teda já, proč by ne někdo další?“

Bouře najednou utichla. Vyběhli nahoru a podívali se z okna.

„Ta duha je poněkud tenčí, nepřipadá ti?“

„Ano. Je tenčí.“

Chvíli sledovali duhu, dokud jim nezačaly slzet oči.

„Tak, kdo to mohl být?“ zeptal se Pačej.

„No, rozhodně je tam větší výběr než z Proklaté dvanáctky.“

„Jedeme zpátky. Do Hradce.“

Stach se naklonil z okna. V místech, kde stávala stáj, byla hromada dřeva a cihel a mezi tou spouští prosvítala hlaveň děla.

„A na čem?“ zeptal se.

Pačej ukázal k hradební zdi, kde stál jediný vyděšený a vyplašený kůň. Všude jinde byly hromady větví, stromů, mršin zvířat, popadaných střech a dalších věcí, co za sebou zanechá silná vichřice.

„Na tomhle,“ ukázal prstem na koně.

„Je jen jeden.“

„A já vím, kdo na něm pojede,“ usmál se Pačej.

„To já taky. Ale ty to nebudeš.“ Stach ukázal na Pačeje a seběhl po schodech dolů do kuchyně.

Za dveřmi kuchyně slyšel slova úlevy a radosti. Veselý smích a hovor po jeho příchodu okamžitě utichl, když rozrazil dveře.

Stach zaměřil svůj pohled na Černici, která akorát drhla nějaký hrnec. Srovnala si vlasy za uši a položila hrnec na stůl. „Všichni ven,“ poručil Stach.

Ozvalo se zadupání. Stachovi poddaní poznali, kdy pán není v náladě, aby toleroval sebemenší zdržení. Stach zůstal s Černicí sám v kuchyni. Ruka jí lehce cukla k mečíku u pasu.

„Teď. Okamžitě sedneš na koně a přivedeš mi tatínka,“ cedil Stach mezi zuby.

Nadechla se k odpovědi, ale Stachův pohled ji varoval. Jen kývla a proběhla okolo Stacha. Pouze vůně máty a levandule po ní zůstala. Stach se za ní otočil a sledoval, jak mizí na konci chodby. Potom se znovu otočil zpátky a začal hledat něco k jídlu.

„Tak ti Černice zdrhla i s naším posledním koněm,“ informoval Stacha Pačej, když se Stach vrátil.

„Potvora,“ zabručel Stach.

„No, hlavně, že na něm nejedeš ty. Chápeš to, kníže a jde pěšky.“

„A jak by to vypadalo, kdyby velmistr šel?“

„A velekněz?“ přidal se Trojan.

„Takže, vyrážíme?“ Pačej se rozhlédl z okna po okolí. „Jsem zvědavý, kam ta Černice jela, a hlavně jak projede tou spouští.“

Trojan se postavil vedle Pačeje. „Budeme potřebovat sekery, abychom se prosekali ven,“ kýval souhlasně hlavou.

„Já bych se nejdřív najedl. Cesta je daleká a bez koní, které bysme mohli použít jako poslední zásobárnu, to bude opravdu těžké.“

„Stachu. Jdeme jen do Hradce,“ otočil se Pačej od okna.

„No, nikdy nevíš. Minule jsme byli rádi, že jsme se najedli koniny.“

„Ale to jsme se táhli přes celou Proklatou zemi.“

„Dobrá, dobrá. Ale potom neříkejte, že jsem vás nevaroval.“

Kapitola dvanáctá – „Tak povídej, Baltazare.“ (25. 9. 1404)

Od obrovské bouře uplynulo pár dalších dní. Stach se se sveřepou umíněností věnoval opravám hradu. Patřil k lidem, kteří mohli být tisíckrát na kolenou, ale znovu povstali a znovu se pustili do i předem ztraceného boje. Když se konečně podařilo opravit nejhorší škody, přicválala Černice.

„Kde máš tátu?“ zeptal se jí Stach a pomohl jí z koně.

„Zůstal v Hradci. Nechtělo se mu trmácet ještě další kus cesty.“

„A já musím?“

„Prý spíš bude lepší, když přijedeš ty, než kdyby se táhli ještě kníže Vlastislav a Trojan. Stejně tam prý máš přijet, Trojan chce s tebou řešit nějaké problémy s financema a je potřeba provést obřad zasvěcení pro další adepty nového boha Spasitele.

„A víš už, co se stalo? Proč to bouřilo? Zemřel někdo z přízraků? Řekl ti táta něco?“ naléhal Stach na Černici.

„Táta mi řekl, jasně mi přikázal…“ Černice zvedla ruce na obranu. „Že ti nemám nic říkat, chce si to vychutnat sám.“

Stach se zamračil, ale věděl, že Černici nijak nepřemluví, tak si šel osedlat koně. Ještě téhož večera dojel do Hradce.

Splavený a hladový dorazil do knížecího sálu. „Tak co, už promluvil?“

Trojan a Pačej zavrtěli hlavou.

„Ne.“

„A na co čeká?“

„Prý na tebe, nebude to opakovat desetkrát.“

„Má charakter, to se mi líbí,“ usmál se potěšeně Stach. „Kde je?“

„Zavřený v jednom z hostinských pokojů. Nechám ho přivést.“ Pačej kývl na hlídku u dveří.

„Ne. Jdeme za ním,“ rozkázal Stach.

„Smím vědět proč?“

„Proto,“ rozběhl se Stach ven.

Pačej se podíval tázavě na Trojana, a Trojan pokrčil rameny. „Asi bychom měli jít za ním, když se naučil tak rozkazovat,“ řekl Pačejovi.

„Není žádný spěch,“ zašklebil se Pačej na Trojana, „protože ten rozený vůdce teď asi stojí přede dveřmi, neboť stejně neví, v kterém pokoji pro hosty Baltazar chrápe.“ Pačej zatleskal rukama směrem ke dveřím.

„Láhev té kořalky z ostrovů,“ poručil, když do sálu nakoukl sluha. „Neotevřenou,“ dodal s důrazem.

Sluha kývl a zmizel za dveřmi.

Stach si sedl proti Baltazarovi, zatímco Pačej a Trojan zůstali stát.

„Tak povídej, Baltazare,“ usmál se Stach na Baltazara.

„O čem?“ vykulil Baltazar oči.

„Kdo zabil nesmrtelného?“

Baltazar se zamyslel. „To nevím,“ řekl po chvilce přemýšlení.

„Nehraj to na nás. Přízrak se dá zabít jen jedem z Aokigahary. A jediný, kdo ten jed může sehnat, jsi ty.“

Baltazar pokrčil rameny. „Můžete mě mučit, můžete mě zabít, ale nic ze mě nedostanete,“ řekl s úšklebkem.

Stach kývl na Pačeje, Pačej sáhl do kapsáře a položil na stůl láhev.

„Co to je?“ znejistěl Baltazar.

„Kořalka. Až z daleka. Z ostrovů na západě. Aby nám to lépe utíkalo. To povídání,“ vysvětloval Pačej.

Baltazar se podíval na láhev.

„Přivezl jsem si jich několik pro vzácné okamžiky,“ potvrdil Pačej. „Tak spusť. Všichni víme, že to není žádné tajemství a že se to tutlat nebude. Ale chceme to vědět první a od zdroje.“

„No, jasně, že se to dozvíte.“ Baltazar odložil láhev na okraj stolu. „Dříve nebo později. Ale přece jen… Jsem chudý assassin. Možná, kdybyste se každej složili… Pár zlaťáčků. To byste mohli, ne?“ zašklebil se jim Baltazar výsměšně do obličeje.

„Baltazare, ty si říkáš o povinnou prohlídku zdejší mučírny.“ Pačej udělal krok k Baltazarovi, zatímco Stach zvedl ruku a Pačeje zastavil.

„Baltazare? Víš, co je tohle?“ položil na stůl prsten.

„Nemám tušení,“ přestal se usmívat Baltazar.

„Tak já ti to povím. Tenhle prsten jsem kdysi dostal od jednoho assassina a dává mi tu moc žádat od každého z assassinů, aby mi pomohl a ve všem vyhověl. A ty jsi přece assassin. Nebo ne?“

„No, to byla opravdu slabá chvilka, když jsem ti ten prsten dal, a hodně toho lituju.“ Baltazar sáhl po prstenu, ale Stach byl rychlejší.

„Ne, ne, Baltazare,“ sevřel prsten v dlani. „Nutně teď, Baltazare, potřebuju pomoc a věřím, že mi ji neodmítneš.“

„Nevím, jestli se pomoc majiteli prstenu vztahuje i na takové věci,“ zamumlal Baltazar a nevraživě sledoval Stachovu pěst.

„Je to pomoc. Je to lék na nemoc, která se jmenuje zvědavost. A já tě žádám, Baltazare, pomůžeš mi tu nemoc vyléčit?“

„K čertu s prstenem,“ zavrčel Baltazar. „Podejte mi tu láhev, ať z toho alespoň něco mám.“

Pačej posunul láhev zpátky před Baltazara.

Baltazar hrábl po láhvi, zuby vytáhl špunt a mohutně se napil.

„Tak jo, dostali jste mě,“ souhlasil. „Je jasný, že to žádný tajemství není.“ Podal láhev Stachovi.

Stach se napil a podal láhev dál.

„Máte pravdu,“ usmál se Baltazar a zakousl se do kousku chleba, který na stůl začali pokládat sloužící. „Už před pár týdny mě požádal jeden významný muž, abych mu sehnal ten jed z Aokigahary.“

„Kdo?“ předklonil se Pačej.

„Roderich.“

„Haha. Vyhrál jsem.“ Pačej strčil Stachovi před obličej ruku a třel palec o ukazováček. „Zaplať sto zlatých, tlusťochu,“ požádal Stacha.

„Strhnu ti to z tý tisícovky, co mi dlužíš za tu poslední službu,“ ušklíbl se otráveně Stach. Pačej si sedl zamračeně do křesla, které mezitím donesli sloužící.

„Vsadili jste se?“ zeptal se Baltazar.

„Ano. Já tvrdil, že to byl Roderich, Stach tipoval tebe.“

„Byl to Roderich, kdo vpravil kapku jedu do těla přízraku. Ale kápnul jsem mu to na špičku dýky já,“ potvrdil Baltazar výhru.

„Ty jsi byl přímo u toho?“

„Ano.“

„Vyprávěj.“ Pačej zatleskal a sloužící začali nosit další jídlo a pití.

„Víš, který z přízraků zařval?“ zeptal se Trojan, který doposud stál knížeti za křeslem a teprve teď se posadil.

„Ne,“ zavrtěl Baltazar hlavou a znovu se napil. „Nikdo to pořádně neví. Známe jména jen čtyř: Hroznata, Kentaro Renzo, Jacob ben Aaron, který přešel, když padl Jeruzalém, a Lucius Terentius Cotta, který vstoupil po pádu Říma. Ale přízrak už nepoznáš.“

„Jak jste ho dostali? Jak jste ho vylákali? Přízraky už z Černého města přece nevyjíždí.“ Trojan podal láhev dál, aniž by se napil.

„Ne, nevyjíždí,“ potvrdil Baltazar, „ale tentokrát se to povedlo.“

„Jak, člověče, jak?“ naléhal Stach, zatímco Trojan už odněkud vytahoval pergamen a pero.

„Nájezdy. Malá skupinka najížděla do Proklaté země a zabíjela ty lidi u kašen.“

„Zabíjeli jste moje lidi,“ naštval se Pačej.

„Stejně už jsou mrtvý. Tak se nerozčiluj,“ uklidňoval ho Stach.

„Jak by bylo Roderichovi, kdybych vjel do Germanie a začal vraždit?“ mračil se Pačej.

„Jak to mám vědět?“ rozhodil Baltazar ruce.

„Kašli na lidi. Přízrak. Přízrak.“ Stach netrpělivě poposedl.

Pačej se zachmuřeně narovnal v křesle a dorazil láhev.

„To zabíjení přízrak vyprovokovalo.“ Baltazar se mimoděk zamračil na prázdnou láhev a pokračoval. „Ale nebyla to žádná procházka růžovým sadem, jen si nemyslete. Zabít přízrak i s celou družinou. Pár rodin bude v Germanii oplakávat svoje mrtvé.“

„Kolik?“ zvedl Trojan brko od pergamenu.

„Padesát sedm ze sto dvaceti.“

„Skoro polovina. Proti kolika?“ zapsal Trojan číslo.

„Čtyři pekelní psi, dvanáct nějakých asi lidských poskoků, co skočili na kopí hned na začátku a do boje nezasáhli. Jedna ta létající potvora, co tak ječí...“

„Harpyje,“ doplnil Stach.

„Ta. Pět těch poloobrů, nějací démoni a nemrtví. Bez přízraku by to bylo jak nic, ale jen on sám zabil skoro třicet rytířů, než se ho povedlo srazit z koně, odzbrojit a probodnout.“

„Pche. My jsme byli proti Hroznatovi jen tři,“ pozdvihl Strach vítězně pohár.

„Potřebuju přesná čísla,“ bručel Trojan od pergamenu.

„To ti řeknu přesně,“ zamyslel se Baltazar. Chvíli vraštil čelo.

„Takže, pokud si pamatuju: pět pekelných psů, dvacet ozbrojených chlapů...“

„Moment. Před chvílí to byli čtyři psi a dvanáct pobudů,“ zvedl překvapeně Trojan hlavu od psaní.

„Typický výklad. Za rok to budou stovky pekelných psů a tisíce po zuby ozbrojených vojáků,“ zasmál se Stach. „Jako bys neznal vojenské přehánění.“

„Proto to chci zapsat hned. A myslel jsem, že když to budu mít z první ruky…“ bručel Trojan a váhavě začal přepisovat čísla.

„Kašli na psaní,“ mávl Pačej rukou směrem k Trojanovi, ale zároveň i na obsluhu. „Důležitý je, že další zkurvysyn je mimo hru a, v každém případě, Roderich se už může chlubit, že patří mezi ty slavné, kteří zabili přízrak.“

„To mu zvedlo sebevědomí,“ zvedl palec Stach.

„To ano. Takovou hostinu jsem nezažil. A víš, co udělal Roderich jako první?“ zeptal se Baltazar.

„Poslal Frankům vzkaz, že zabil přízrak. A že oni patří k těm sračkám, kteří to ještě neudělali.“ Pačej nastavil pohár a sloužící do něj začali nalévat víno.

„Jak to víš?“ zeptal se překvapeně Baltazar.

„Nad tím nemusím přece moc přemýšlet. Viděl jsem, jak byl rudý vzteky, když mi jeho rytíři provolávali slávu.“

„Tak už jsou na světě dva rytíři, kteří zabili přízrak,“ řekl kousavě Stach.

Pačej po něm šlehl výhrůžným pohledem.

„Roderich vyslal posla ještě nahoru k Vikingům, aby nasral svého bratrance, a samozřejmě nevynechal Polonii. Mám pocit, že na severu se připravují dračí lodi s rohatými muži a vládce Vikingů si nenechá ujít příležitost. Stejně tak jako Frankové sbírají hotovost.“ Baltazar hrábl do mísy s jídlem a urval pečenému kuřeti křídlo.

„Počkej, moment. To nám to začíná nabírat trošku jiný směr,“ položil překvapeně Pačej pohár s vínem na stůl. „To mi chceš naznačit, že se nám situace změnila? Že už nejsme první na seznamu? Jako Prokletá dvanáctka je už mimo?“ ptal se Baltazara.

„Pf,“ vyplivl Baltazar kuřecí kost pod stůl, „Prokletá dvanáctka, to je cíl jen pro lupiče druhé kategorie. Pravý kníže nebo vládce se pozná jen podle toho, když sám zabije Nesmrtelného. Kdo to neudělá, jako by nebyl.“ Zakousl se do zbytku masa a mezi zuby drtil kosti. Nastalo ohromené ticho.

„No, to nám to, kurva, vzalo obrat,“ zavrtěl hlavou Stach.

Novina o zabití dalšího přízraku se šířila po celé zemi jako požár. Kníže Vlastislav nechal vybubnovat tuto zprávu v každém městě a poslal i pár poslů do okolních zemí, jen tak, aby ostatní vládce informoval, že jsou docela k ničemu, protože ještě nezabili přízrak. Po celé zemi vlály prapory a na oslavu vítězství nechal kníže upálit na hranici těch pár kněží, kteří se zatvrzele odmítali připojit k novému náboženství.

Slavné zabití dalšího přízraku samozřejmě způsobilo přísun dalších členů mezi Stachovy rytíře a Stach začal uvažovat o tom, že potřebuje další hrad. Pačeje se ale zatím neodvážil zeptat, a když to začal probírat s Trojanem, začal mít Trojan hloupé a naprosto zbytečné otázky ohledně nesrovnalostí s financováním řádu, a ještě do toho začal mít nějaké šťouravé připomínky s vybíráním daní, kde také čísla nějak nesouhlasila, a tak si Stach uvědomil, že vlastně další hrad zase tolik nepotřebuje, a rozhodl se, že pojede do krudomského hradu na pár dní rozjímat, než se Trojan a situace uklidní. Rychle tedy provedl obřad zasvěcení a zmizel na svém hradě.

„Člověče, upíre,“ chytil nadšeně Liškovu hlavu do dlaní, když mu vyprávěl poslední zprávy. „Váhy osudu se mírně začínají překlápět na naši stranu. Baltazar poprvé připustil, že byla chyba zabíjet Proklatou dvanáctku.“

„A co tvůj problém?“

„Jaký?“

„Ty prohrané peníze řádu?“

„Jo, tohle,“ zamumlal Stach. „Trojan je velký člověk. Přešel to výhrůžným mlčením.“

„Opravdu?“

„Jistě. Pověsit mě nemůže, na to jsem příliš významná osoba,“ praštil se Stach do prsou.

„Ono trestat tě, když jsi pro řád cedil tolik krve…“ připustil Lišek.

„To je pravda. Navíc přišlo zase mnoho nových rytířů. Máme nějaký majetek po zrušených božstvech. Získal jsem pro řád už jeden hrad. Naši řádoví bratři v Panonii tlačí na Albrechta, aby mi konečně dal ten hrad, co mi slíbil, a mám pocit, že to nebude poslední hrad, o který panonský vévoda přijde,“ chechtal se Stach. „V daleké zemi Franků se pár místních šlechticů vzbouřilo proti svému vládci, a aby nepřišli o majetek, dali se k řádu. Trojan to nyní řeší nějak diplomaticky. Ale říkal, že to nevidí moc dobře. Nemá z franckého vládce dobrý pocit.“

„Nečekal jsem, že náboženství nového boha se bude šířit tak rychle,“ přiznal Lišek.

„Já taky ne,“ souhlasil Stach. „Trojan říká, že je to tím, že máme za sebou úspěchy, a navíc je pravda, že velké množství různých božstev se prý špatně kontroluje. Kněží a božstva si za ty roky nashromáždili moc majetku, tak je potřeba jim přistřihnout drápky.“

„Je pravda, že někde už různým bohům patřila skoro polovina území. Proto se tolik místních vládců přiklonilo na vaši stranu. Zabrali majetky bohům, a vás odbyli nějakou almužnou.“

„Jsme skromní. Jde nám jen o vítězství,“ lstivě se usmíval Stach.

Lišek ho zamyšleně sledoval. „Začínáte tvořit světové náboženství. A to může být hodně nebezpečné.“

„Proč?“

„Protože pokud má třeba bůh Triglav spory s knížetem, je to malý lokální problém. Ale velké náboženství? Můžete poroučet vládcům a knížatům. Copak si to místní vládci neuvědomují?“

„No, vždyť jo,“ rozpřáhl vesele ruce Stach.

„Myslíš, že si knížata nechají vzít moc? To zavání hranicí.“

„Dokud bůh Spasitel žije, tak se na nás neodváží zaútočit.“

„A až zemře?“

Stach se zamyslel. „Stavíš mě do zvláštní pozice, Lišku,“ bručel „Mám pocit, že mi naznačuješ, že Padlý bůh má žít.“

„Nic ti nenaznačuji.“ Lišek se přestal opírat o rám dveří a otočil se. „Jenom tak přemýšlím.“

„Tak nepřemýšlej. Mohlo by to být nakažlivý!“ zavolal za ním Stach.

‚Fakt je, že má v něčem Lišek pravdu,‘ zamyslel se. ‚Pokud zemře Padlý bůh, co bude držet knížata, aby nenapadla náš řád? Nesebrali mi moje, teda vlastně naše hrady?‘ opravil se v duchu. ‚Zeptám se Trojana,‘ rozhodl se. ‚Ale nejdřív se pořádně posilním.‘

Zdáli se ozvalo bouchání na bránu.

„Ctirade?“ zavolal Stach do sklepení.

„Ctirad jel pro zásoby,“ ozval se hlas Liška.

„Někdo bouchá na bránu.“

„No a?“

„Měl by někdo otevřít:“

„To by měl.“

„To tu nikdo není?“

„Nee. Jen Černice, Dobrava a já.“

„A kde je Kentaro?“

„Poslal pro něj kníže.“

„A proč?“

„Protože tady je prý k ničemu, a v Hradci může reprezentovat.“

„Co může v Hradci?“

„Reprezentovat.“

Stach si nemohl vzpomenout, co to slovo znamená. Mezitím se ozvalo bušení na bránu mnohem silnější.

„Chceš mi říct, že celý hrad brání jen čtyři lidé?“

„Myslel jsem si, že sis toho všiml.“

„Ale ještě před pár dny…“

„A co jsi čekal? Honil jsi všechny jako nadmutou kozu. Opravovat střechu, nosit kameny, míchat maltu. Sotva jsi odešel, všichni utekli.“

K bouchání na bránu se přidaly ještě nadávky.

„Co když je to přepadení?“

„To by nebouchali na bránu.“

„To ne… Ale…“

„Kdo by měl zájem přepadnout zřícený hrad v Proklaté zemi? Prostě běž otevřít, protože nikdo jiný to za tebe neudělá,“ poručil Stachovi Lišek.

Stach se zkrotle otočil a poslechl. Cestou přes nádvoří rány na bránu ještě zesílily.

Stach se rozhlédl po svém hradě a uznal, že jako dobyvatel by tenhle hrad minul s opovržením.

Kromě donjonu byly všechny budovy zřícené, jedna ze zdí se při poslední vichřici částečně sesula. Polovina brány byla podepřená kládami.

„Takový to byl krásný hrad,“ vzdychl Stach, když se plahočil bahnem hromadami sutě přes nádvoří.

„Už jdu! Jen se neposerte!“ zařval Stach naštvaně na bránu.

Bouchání na bránu utichlo.

„Jestli mě chcete nasrat, tak to ještě zdržujte!“ ozývalo se zvenku.

Stach otevřel bránu. Před ní stála tlupa urostlých bojovníků s rohatými helmami.

„A ty jsi kdo?“ zeptal se Stacha ten, který mlátil na bránu.

„Stach.“

„Jasně, Stachu. Tebe hledáme. Máme hlad a žízeň, a ty chcanky a sračky z města jíst nechceme.“

„Nechcete se nejdřív představit?“

„Jo. No, jasně. Já jsem Grimwald a tomuhle spolku velím. Támhle je Erhard, Otmar, Ulrich,“ začal ukazovat za sebe. „A seru na to, stejně si to nezapamatuješ.“

„No jo,“ souhlasil Stach, „můj hrad je váš, jezte, pijte, berte si, co chcete. Čeleď mi stejně utekla, tak se musíte obsloužit sami. Pokud chcete ještě nějaký ženský, dojděte si do města, válí se jich tam u kašny přání hromada.“

„Možná potom,“ podal Stachovi Grimwald ruku. „Stachu, potřebuju, abys mi sehnal nějakýho přízraka, ten zasranej Roderich na mě dělá dlouhej nos a já se cejtím dost uraženě. Projeli jsme celou tuhle zatracenou zemi, a nikde nic. Jen bahno, sračky, zima a horko.“

„No, prostě jako u vás na severu,“ odsekl Stach.

Grimwald se zašklebil.

„Je dobrej,“ praštil Stacha pěstí do ramene. „S tebou se bude dobře pít. Ty se nerozbrečíš, když ti zlomím ruku.“

„Ty půjdeš první na kolena, ty hromado hoven,“ rozzářil se Stach.

„Tři dny žrali a chlastali, a tejden to tu po nich budeme uklízet,“ vztekal se Stach. „No, alespoň už jsou pryč.“

„A co ten slib?“ zeptal se Lišek.

„Jakej slib?“ nechápal Stach.

„Slíbil jsi Grimwaldovi, že mu naservíruješ přízrak před prdel.“

„Já? Kdy?“

„Jak jste si řezali to zápěstí.“

Stach sjel očima na čerstvě zašitou ránu předloktí.

„Jo, tohle?“ vzpomněl si. „Já myslel, že se jen sbratřujeme krví.“

„To jste dělali. Ale ty jsi svému pokrevnímu bratrovi řekl, že pokud by nedokázal sehnat přízrak sám, tak buď mu ho seženeš osobně, nebo mu dáš svoje koule na stříbrným podnosu.“

Stach si nervózně zajel do rozkroku.

„Nesmím chlastat,“ rozhodl se.

Lišek se ironicky ušklíbl. Někdo zabouchal na bránu. Stach tam nervózně došel a pootevřel okénko v brance. Venku stál zástup rytířů.

„Hovořím prosím s monsignorem Stachem?“ zeptal se rytíř, který bouchal na bránu.

Stach nešťastně zavřel oči. Když je otevřel, rytíři tam pořád stáli.

„Frankové,“ vzdychl. „Předpokládám, že máte hlad, žízeň a chcete vědět, kde se dá sehnat přízrak, nepletu se?“

„Ani v nejmenším se nepletete,“ lehce se uklonil rytíř.

Ráno se Stach probouzel pomalu. Teprve po chvíli se prudce posadil a zkontroloval si zápěstí.

Oddychl si, když neuviděl žádnou další čerstvou jizvu. Přesto měl nejasný pocit nějakého problému.

Rychle se oblékl a vydal se hledat Liška. Toho našel samozřejmě ve sklepení.

Stach nerozhodně přešlapoval, zatímco Lišek si ho vůbec nevšímal. To samozřejmě nevěstilo nic dobrého.

„Problém?“ nevydržel to Stach.

„Nee,“ odsekl Lišek, „já problém nemám.“

Stach si sedl na kamennou zem a zády se opřel o zeď. V hlavě mu bušilo tisíc malých permoníčků.

„Něco jsem slíbil?“ zjišťoval si.

„No, jistě.“

„Ale krev přitom netekla…“

Lišek zabodl nůž do stolu. „Slíbil jsi další přízrak.“

„Ach jo.“

„Za sto sudů toho vynikajícího vína, co Ctirad tak miluje.“

„To přece není tak hrozné.“

„Pch,“ odfrkl si Lišek, „ono je to stejně jedno. Už druhý den tu na tebe čeká posel. Od Jagela.“

„Jagelo, Jagelo,“ snažil se vzpomenout Stach.

„Polsko,“ připomněl mu Lišek.

„Jo. No jo. Polsko, litevský kníže. A co chce?“

„Co asi?“ zvedl Lišek oči v sloup.

Stach se opíral o chladnou stěnu sklepení a počítal.

„Přízraků je devět. Bez Kentara osm. Dva jsem slíbil, jeden chce určitě Jagelo. Tak ještě jich je pět volných. To jde.“

Ve sklepení zavál vítr a Lišek stál před Stachem. „Co jde?“ nechápal.

„Už žádné bratříčkování,“ zavrtěl Stach před Liškem prstem. „Knížata budou hezky platit. Za přízrak. Když Frankové nabízí sto sudů vína, kolik si mám říct Jagelovi? Dále tu máme Římany, východní knížectví, Osmanskou říši, která je nasraná kvůli tomu městu na Bosporu, Vizigóti ze západu…“

„Ty prodáváš přízraky?“ vrtěl hlavou Lišek.

„No, rozdávat je zadarmo je přece hloupost.“

Lišek se sklonil nad Stachem a popleskal ho po tváři.

„Víno ti, příteli, totálně zatemnilo mozek. Ty nevíš, co to je přízrak.“

„Mě budeš poučovat. Jednoho už jsem oddělal,“ bručel nešťastně Stach. „Ale nesmím to přiznat. Protože… protože jsem ho prodal. Vlastně… Hele, upíre, vlastně já už dokonce jeden přízrak prodal. A docela výhodně,“ zajásal Stach.

„Vážně? Celou dobu jsem měl pocit, že tě to štve.“

„Tebe by to neštvalo? Když jsem ještě neviděl ani zlatku?“

„Tak proč to prodáváš knížeti Vlastislavovi? Copak si nepamatuješ, že má zákaz vstupu do každé krčmy, do každého bordelu v celé zemi, protože má všude sekeru?“

„Protože jsem idiot.“

Lišek se mírně pousmál. „Ale nápad to není tak špatný. Dělat průvodce po Prokleté zemi. Nechat se namalovat rychlomalířem s přízrakem. S nějakým přízrakem. Třeba s Kentarem. A potom vnukům vyprávět o svých hrdinských činech.“

„Kentaro se hodí,“ připustil Stach, „i když ta jeho posedlost už nikoho nezabít mi dělá husí kůži. Ale zase se můžou nechat namalovat, jak mu usekávají hlavu. A třeba mu ji i useknout. Stejně mu hned zase přiroste. Vidím to v krásných barvách.“ Stach vztáhl před sebe zasněně ruku. „Poprava přízraku na krudomským náměstí,“ začal rozhazovat rukama. „Vstupný měďák, děti polovic. Za zlatku můžete přízraku useknout hlavu. To by šlo, ne?“

Lišek se otočil od Stacha, pomalu odcházel a vrtěl hlavou. „Čemu se vlastně divím?“ bručel si pro sebe. „Po tolika letech by mě tohle nemělo překvapit.“

Stach se zvedl. „Dělám si srandu. Musím za Pačejem,“ rozhodl se.

„A kdo uklidí ten bordel?“ ukázal Lišek prstem nahoru.

Když Stach dorazil do Hradce, měl kníže Vlastislav zrovna nějakou poradu. Okolo stolu s mapami se tlačila hromada lidí a něco důležitého řešila.

„Á, velmistr,“ usmál se Pačej, „zrovna jsem se chystal pro tebe poslat. Mám pocit, že hladovění a meditace na tvém hradě nesvědčí tvému zdraví. Vypadáš hodně strhaně.“

„Hodně jsem přemýšlel,“ souhlasil Stach a nervózně se rozhlédl. „O novém bohu, o naší zemi, o dalším boji s nepřítelem…“

„A našel jsi nějaké řešení?

„Pačeji.“ Stach se znovu rozhlédl po ostatních. „Teda vlastně kníže Vlastislave.“

Pačej přátelsky kývl.

„Můžu důvěrně?“ zavrtěl se Stach.

„Pošeptej mi to do mého knížecího ouška,“ nastavil Pačej hlavu.

„Děláš si srandu? Vždyť žádný uši nemáš!“

V okolí Stacha to hněvivě zahučelo a Stach se nervózně nahrbil.

„To byl vtip, Stachu. A připomínat knížeti jeho zohavení… Zvláště ty…“ vzdychl Pačej. „Buď rád, že jsi už ve společenském žebříčku tak vysoko. Jinak by sis asi už prohlížel knížecí vězení zevnitř. O co jde?“

Stach se naklonil k Pačejovi

„Potřebuju meč přízraků,“ zašeptal.

Pačej zvedl ruku. „Zůstane tu jen Trojan,“ řekl s důrazem.

Místnost se pomalu vyprázdnila. Pačej čekal a potom pokynul hlídce u dveří.

„Zavřete zvenčí,“ poručil.

Hlídka zavřela a Pačej se otočil ke Stachovi.

„Na co potřebuješ můj meč přízraků?“ zeptal se s opatrným důrazem.

„Ten meč přece ukáže, kde je nejbližší přízrak. Aspoň s tím Trojan tak kouzlil,“ ukázal prstem na Trojana.

„Chceš zabít další přízrak?“ zeptal se Pačej.

„Ne. Já už je prodal nějakým knížatům, a teď to potřebuju nějak zaonačit.“

Pačej stočil oči ze Stacha na Trojana.

„Jak můžeš prodat něco, co ti nepatří?“ zasyčel Trojan.

„No co, co,“ naježil se Stach, „jsem správcem obsazené části Bohemie? Jsem. Můžu tedy pořádat hony na území Bohemie? Můžu. Je doba hájení přízraků? Není. Tak o co jde?“

„Stachu. Zabil jsi někdy přízrak?“ zeptal se Trojan.

„Osobně ne,“ šlehl Stach pohledem po Pačejovi, „ale u jeho popravy jsem byl a můžu říct, že jsem to čekal horší.“

„Vysvětli mi, o co jde,“ řekl potichu Pačej.

Stach se dal do vyprávění. „…Tak jsem si řekl, že podle meče zjistíme, kde je nejbližší přízrak, a já tam naklušu s celou armádou a pak už jenom zacálujou peníze. Můžeme je chytat do klece, jako to udělali s Kentarem, a přivést je přímo zákazníkovi pod nůž.“

Pačej souhlasně kýval hlavou, zatímco Trojan hlavou vrtěl. „Tak to nepůjde,“ řekl.

„A proč by to nešlo?“

„Protože pouze jeden jediný přízrak ještě pobíhal venku, když ho dostal Roderich. Teď už jsou přízraky jen v Černém městě a možná jsou až někde v pekle.“

„Moje koule a sto sudů vína jsou v prdeli,“ zaúpěl Stach. „Jak to víš?“

„Mám hlídky u brány. Jediný přízrak vyjel s několika démony a nějakou další čeládkou, aby potrestal tlupu záškodníků, kteří zabíjeli ty ztracené duše na proklatém území. A toho dostal Roderich.“

„Takže máme řešení,“ zamnul si Stach ruce. „Vylákáme dalšího.“

„Chceš zabíjet ty lidi, co propadli kašně přání?“ nechápal Trojan.

„Klidně. Byl jsem se podívat na škody, co způsobila bouře ve městě. Kašna vydržela, ale to je všechno. V troskách města se pohybuje jen pár desítek ubožáků, co tu nepřízeň přežili. Ale, co je horší…“ odmlčel se.

„No, pokračuj.“

„Z větší části už to nejsou lidi,“ ztišil hlas Stach. „Zbělely jim vlasy. Kůže jim zhnědla a začíná jim růst srst.“

„Obrovské bílé opice. Viděli jsme je v Římě,“ vydechl Trojan.

„Ony nemluví. Sedí tam a nenávistně pozorují ty, co ještě mají tu možnost o něco u kašny požádat.“

„Viděli jsme tu nenávist v jejich očích,“ otřásl se Pačej.

„Já už jim rozumím,“ lehce pozvednul ruce Stach. „Jako na hostině, kde piješ, když tě z ničeho nic vyrazí. Všichni hodují, a ty se jen můžeš dívat. Proto ta nenávist. Oni už nemůžou nic. Jen sedět a závidět.“

„Myslím, že ti rozumím,“ souhlasně kývli oba hlavou.

„Na vlastní oči jsem viděl, jak roztrhaly nějakého člověka,“ pokračoval Stach. „Rozervaly ho na kusy a zase utekly.“

Chvíli bylo ticho.

„Souhlasím se Stachem,“ rozhodl Pačej. „Napadneme a pozabíjíme lidi u kašny. A zároveň postřílíme ty opice.“

„Nesouhlasím,“ odporoval Trojan. „Nemyslím si, že ďábel udělá stejnou chybu dvakrát. Už nepošle přízrak na někoho, kdo mu zabije pár sedláků. A pokud pošle, už to nebude pár desítek pomocníků, ale opravdu celá armáda. Tak velká, aby ji nikdo nepřemohl a nezničil mu další z přízraků.“

Pačej zmlkl. Opět se rozhostilo ticho.

„Takže, chcete říct, že opravdu přijdu o koule? A o víno?“ zanaříkal Stach.

Trojan zvedl prst. „Možná, ale opravdu jen možná, tu jedna malá možnost existuje.“

„Jaká?“

„Tak nepatrná, že se mi o ní nechce ani mluvit. Ale něco mě napadlo.“

„No, mluv. A nenapínej.“

„Pár sedláků ďábla nevytočí. Ale na čem si zakládá?“

„Nevím,“ pokrčili oba rameny.

„Ty kašny. Pokud o ně přijde, přestanou se mu tam hromadit lidi, a on přestane…“ Trojan zamával rukou směrem ke Stachovi. „Jak jsi to říkal, že ti to řekl Spasitel v tom snu?“

„Urážet boha tím, že bude zesměšňovat jeho dílo?“ odpověděl Stach otázkou.

„Ano. Tohle jsem myslel.“

Stach váhavě pokýval hlavou, zatímco Pačej se chytil rukou za bradu a přemýšlel.

„Rozbít ty kašny? Jde to vůbec?“ zeptal se Stacha.

„Nejde,“ zavrtěl Stach hlavou, „už jsem to zkoušel.“

„Čím?“

„Palicemi, sochory. Kladiva se od toho odrazí a nenechají ani škrábnutí.“

„A něco většího?“

„Možná háky a lana. Ale ty tlamy na sloupu kašny plivají jedovaté a sžíravé sliny. To už jsem vám vyprávěl.“

Pačej a Trojan kývli hlavou.

„A co střelit dělem? Tím obrovským, jak jste s ním stříleli na Práh.“

Stach zvedl překvapeně hlavu. „Dělem? Že mě to hned nenapadlo!“ praštil se hřbetem ruky do čela, až drátěná kapuce zděšeně zachrastila. „Dělo by mohlo kašnu zničit. Pokud se nám ho tam podaří nějak dostat.“

„Máš dělo, máš rytíře. Co ti brání?“

„Asi nic,“ přemýšlel Stach.

„Myslím, že pokud mu začneš ničit jednu kašnu za druhou, v klidu ho to nenechá,“ řekl Trojan.

„To asi ne. Ale ty jsi řekl, že pošle celou armádu,“ váhavě připomínal Stach. „Ne, že bych se bál, ale…“

Pačej kývl hlavou, zatímco Trojan přemýšlel.

„To je pravda. Pokud mu zničí kašnu, pošle na Stacha všechno, co má. Aby mu to vysvětlil,“ souhlasil Pačej se Stachem.

Trojan dál přemýšlel a se zavřenýma očima počítal. „Pokud by on poslal celou armádu, kolik lidí dáš, Stachu, dohromady?“ zeptal se.

„Já přesně nevím…“ váhavě odpovídal Stach.

„Kníže, vy samozřejmě nezůstanete stranou, že ne?“ ujistil se Trojan pohledem na Pačeje.

„Jasně, že ne,“ usmál se Vlastislav.

„Germáni a Poláci by mohli přijít na pomoc. Albrecht slíbil, že přijde také.“

Stach si shrnul drátěnou kapuci a poškrábal se po čerstvě oholené hlavě.

„Ty myslíš, Trojane…“

Trojan zamyšleně pokýval hlavou.

„Ďábel pošle asi velkou armádu. Daleko od pevných zdí Černého města. Daleko od Strážce brány, Strážce Práhu. Pokud by se podařilo shromáždit podobnou armádu lidí…“ nedokončil.

„Vikingové a Frankové chtějí přízrak. Také se přidají,“ připomněl Stach.

„A pokud pošleme posly po celém známém světě… Mohli by i další…“

„Muselo by se to přesně… Jako ty hodiny, co má Stach na svém hradě. Máme jen jeden pokus.“

„Hlavně musíme to jeho vojsko vylákat. Až k hranicím Proklaté země.“

Stach se zamračil. „Asi se nemusím ptát, kdo bude dělat volavku?“

Pačej i Trojan mírně zavrtěli hlavami.

Kapitola třináctá – Nevyjde to. (10. 4. 1405)

Od prvního nápadu k realizaci plánu uplynula opravdu dlouhá doba. Více než půl roku. V běžném světě proběhla zima a nastalo jaro. V Proklaté zemi bylo počasí stále stabilní. Plán se mnohokrát změnil. Stach s Trojanem a Pačejem vysílali posly do veškerého známého světa a po jejich příjezdu plán upravovali. Přesto byli všichni naprosto skeptičtí.

„Nevyjde to,“ opakoval už potisící Trojan, „je tam příliš mnoho rizikových faktorů.“

„Pokud spočítáme všechna pro a proti, mohlo by to vyjít.“ Pačej si propletl prsty před břichem a přemýšlel. „Co ty na to, Stachu?“

„Co já?“

„No, ty neseš skoro všechno riziko.“

„Je to tak, jak říkal Trojan. Buď ďáblova soldateska vůbec nevyjede, nebo se nestihneme spojit.“

„Proto se sejdeme na krudomském hradě. Zásoby tam jsou navezeny. Alespoň doufám,“ podíval se Trojan podezřívavě na Stacha.

„Spolehni se,“ kývl vážně hlavou Stach. „Pokud jde o jídlo a pití, v tomhle jsem důsledný. Hrad je zavezený zásobama po střechu.“

„Přesto,“ skočil jim do řeči Pačej, „s sebou povezeme zásoby. Ale do Proklaté země vjedeme co nejpozději. Nerad bych lovil polovinu svých lidí u kašen přání.“

„První kašna bude ta v Krudomu,“ připomněl jim Stach. „Pokud se mi ji podaří zničit.“

Trojan a Pačej mírně pokývali hlavami.

„Musí to být naplánováno naprosto, naprosto přesně. Pokud se podaří vyprovokovat pekelnou armádu, a ty se jen o jeden den opozdíš, nebudeme kamarádi. Víš, proč?“ varoval Stach Pačeje.

„Protože nebude žádný Stach.“

„Správně.“

Trojan se tvářil ustaraně a pochybovačně. „Nikdy se vojsko nesejde včas,“ rozhazoval nešťastně rukama. „Pak se manévruje, ustupuje, láká do léček. Aby se sešlo vojsko ve stanovený den, tak to se ještě nestalo.“

„Tak to uvidíš ten zázrak.“

Trojan nešťastně vrtěl hlavou a měl obličej stažený úzkostí.

„Vyjde to, neboj,“ poplácal ho Stach po ramenou. „Ten nahoře mě v tom nenechá.“

„Nejsem si tak jist,“ vzdychl Trojan.

Stach se usmál, ale žaludek se mu svíral neblahou předtuchou. „Pojedu teď do Krudomu. Vezmu s sebou jen pár křižáků. Pokud…“ odmlčel se, „pokud to nevyjde, ať jsou ztráty minimální. Dejte mi vědět, až budete připraveni.“ Otočil se k východu.

„Počkej,“ zastavil ho Pačej.

Stach se otočil.

Pačej ho objal. „Nenech se zabít,“ zašeptal mu do ucha.

„Mám tuhej kořínek,“ usmál se Stach.

Trojan také Stacha objal a popřál mu hodně štěstí. Když Stach odjížděl z Hradce, měl divný pocit, že to tam vidí naposled.

Za pár dní přišel posel od knížete, že je vše připraveno. Vojsko je shromážděno a připraveno v polním ležení nedaleko od Proklaté země.

Stach se rozhodl přesto ještě jeden den počkat. Skoro celou noc seděl u okna a pozoroval hvězdy. K ránu začaly hvězdy zářit podivnou září. Stach se zvedl, aby si je lépe prohlédl. Když se ale vyklonil z okna, všiml si, že hvězdy jsou všude okolo. Že stojí na okraji balkonu volně plujícího v prostoru.

Opatrně zacouval zpátky do křesla a usadil se. „Jsi tady?“ zeptal se.

„Ovšem,“ ozvalo se za ním.

Sen XX.

„Dlouho jsme se neviděli,“ řekl Stach.

Muž prošel okolo něj a stoupl si na okraj balkonu. Sledoval oblohu a zářící hvězdy. „Dlouho,“ souhlasil.

„Proč ses neukázal? Docela se mi stýskalo.“

Muž se otočil v prostoru a trochu pobaveně a trochu s výčitkou se díval na Stacha. „Copak ty nevíš?“

„Ta krev? Na tý růži?“ hádal Stach.

Muž pokýval hlavou.

„Trochu jsi porušil pravidla,“ šklebil se Stach. „Té vaší podivné hry.“

„Asi je ve mně víc lidského, než si myslíš.“

Stach se zasmál. „To jo. Ale pomohlo to, příteli. Hodně to pomohlo.“

Muž se pousmál. „Příteli,“ řekl potichu, „to slovo jsem neslyšel tisíce let.“

Stach zvážněl. „Příteli?“ zeptal se potichu. „Víš, co chci udělat?“

„Ano.“

„Tak to je potom v prdeli. Takže na to neskočíte?“

„Já vím, co chceš udělat. Já ano.“

„A nikdo jiný?“

„Vidíš tu snad někoho?“ rozhodil muž rukama.

„Ale musíte mít přece nějaké zvědy. Jste vševědoucí.“

„Stachu, tohle je jen hra. Jen si s námi hrají.“ Muž se otočil od Stacha a udělal pár kroků do prostoru. „Ale musí dodržovat pravidla.“

„Jen si s námi hrají? Teď ti asi nerozumím.“

Muž se otočil na Stacha. Mezi ním a balkonem, na kterém seděl Stach, byla několikametrová mezera vyplněná prázdnotou.

„Zkusím ti to vysvětlit,“ řekl muž. „Pokud já a ty budeme oba vševědoucí a všemohoucí a budeme si chtít spolu zahrát třeba v kostky, půjde to?“

„Nevím,“ pokrčil Stach rameny.

„No, rozhodně ne. Protože pokud jsi vševědoucí, víš, co ti padne, a pokud jsi všemohoucí, ovlivníš tu kostku. Ovlivníš tu náhodu.“

„A tohle je hra?“ ujišťoval se Stach.

„Ano. Jsme všichni v téhle jejich hře.“

„A oni vědí, co bude?“

„To by nebyla hra. Ani jeden, ani druhý nesmí hrát mimo pravidla. Nesmí podvádět.“

„Takže nic neví.“

„Můj pán ví jen to, co by se mohl dozvědět normálně.“

„Už rozumím. Takže, pokud bysme se setkali oficiálně, mohl by to zjistit.“

„Ano.“

„A přes sny to zjistit nemůže?“

„Může. Samozřejmě může.“

„Může?“

„Ano, může,“ souhlasně kývl muž hlavou. „Ale, Stachu, můj pán je tak trošku pyšný. Jste pro něj jen takové malé hnidy v jeho kožichu, od kterých neočekává žádnou lest. Nemyslím si, že ho vůbec zajímá, co na něho chystáte.“

„Ale ty naše setkání… Copak to neví? Říkal jsi něco o porušování pravidel.“

„Co ví? Nikdy jsme o ničem nemluvili. Nikdy jsem ti přece nenapovídal. Nikdy jsem ti nepomáhal. Nebo snad ano?“ zeptal se muž.

Stach polkl. „Ne,“ řekl pevně, „opravdu, nikdy jsi neradil.“

„Pokud bych někdy přešel přes určitou hranici, už bychom se nikdy neviděli,“ řekl vážně muž.

„Přestal by ses mi objevovat ve snech?“ tipoval Stach.

„Ne, Stachu. Okamžitě bys zemřel.“

Když se Stach probudil, začínalo svítat. Rychle se pomodlil, opláchl a vydal rozkazy. Než jeho vojáci vytáhli dělo a zapřáhli do něj koně, stihl si dát rychlou snídani. Jeho třicet nejlepších křižáků čekalo na nádvoří. Ve skvostném brnění, bílé pláště s temně rudými kříži vlály v ranním větru. Čekali na svého velmistra.

Stach vešel do sklepení. Lišek stál otočený zády a něco kutil.

„Přišel jsem se rozloučit,“ řekl Stach polohlasem.

Lišek se zastavil v práci, ale neotočil se. „Já vím,“ řekl potichu.

„Nerozloučíme se?“

„Bojím se rozloučit. Protože mám pocit, že se už nikdy nesetkáme.“

„Pak to byl osud.“

Lišek se otočil a rychle přišel ke Stachovi. „Nebuď idiot. Nenech se zabít,“ řekl a v očích měl slzy.

„Dobře to dopadne.“

„Pamatuješ, jak jsme jeli tehdy z té hospody?“ vzpomínal Lišek. „Když jsme se pomstili na Rabovi?“

Stach kývl.

„Byli jsme opilí. A šel s námi někdo.“

„Ten sedlák,“ vzpomněl si Stach.

Lišek nešťastně vzdychl. „Ano. Přesně. Ten sedlák s kosou. A s přesýpacími hodinami.“

„Co je s ním?“ nechápal Stach.

„Říkal, že…“ Lišek se odmlčel. „Vlastně nic. Asi je to tak lepší.“ Otřel si oči hřbetem ruky. „Hodně štěstí.“ Podal Stachovi ruku. „Rozloučil ses s děvčaty?“

„Rozloučil. Obě bulej, jako kdyby měl někdo umřít,“ ušklíbl se nešťastně Stach. „Víte, že mi to vůbec neulehčujete?“

„Promiň.“ Lišek pustil Stachovu ruku. „Mám z toho hrozně špatný pocit,“ řekl polohlasem. „Cítím z toho smrt.“

Stach sepnul ruce a sklonil hlavu. „Jsou věci, které musím udělat,“ zašeptal. „Ledy se hnuly, kameny se valí. Válka se začala vyvíjet v náš prospěch. Knížata a vládci se spojili. Ne pod Vlastislavovým velením, ale protože se tak sami rozhodli. Tisíce rytířů se shromažďují na okraji Proklaté země. Máme jen jeden pokus, a pokud nevyjde, vše se rozpadne.“

„Ale proč musíš ty? Proč ty musíš dělat tu návnadu?“

„Jsem velmistr nového boha. Nabídl jsem jim spásu jejich duše.“

„Ty ne. Trojan.“

„Já jsem ten, ke kterému ve snách nový bůh promlouvá.“

„Zemřeš. Zemřeš, protože Temný pán se nenechá obelstít!“ vykřikl Lišek.

Stach mlčel. Potom se prudce otočil a vyběhl ze sklepa. Nasedl na připraveného koně a pokynul rukou. „Vyrážíme,“ poručil.

Cestou ještě pokynul Ctiradovi, který jim otevíral bránu, a měl pocit, že i v jeho očích vidí slzy. Němák mu zamával z druhé strany a vesele se na Stacha usmíval.

První na cestě byl samozřejmě Krudom. Dostat dělo po zničené cestě, přes trosky budov a popadané stromy, přes bahno, hnijící mrtvoly zvířat a lidí byl téměř nadlidský úkol. Krásné bílé pláště byly během několika chvil špinavé a plné bláta. Rytíři posléze shazovali zbroj a pokládali kusy brnění na vůz. Prosekávali cestu a použité kusy dřeva podkládali pod vůz. Trvalo téměř celý den, než se dostali na krudomské náměstí. Tedy, na to, co z náměstí zbylo. Jen hromada bahnitých trosek, ze kterých vyrůstaly podivné zkroucené stromy. Jejich rozsochaté koruny hostily desítky bílých a šedivých opic, které vše sledovaly s neutuchající nenávistí.

U kašny byl stále nějaký dav. Podivné postavy, plné bahna a rozedraných hadrů, se přelézaly a huhňavě, téměř nesrozumitelně, se dožadovaly svých přání.

Stachovi jich bylo už jen líto, když si představil, že ještě před několika lety to byli normální lidé.

Zamyšleně sledoval poloopy na stromech a říkal si, jestli některé z těchto podivných stvoření znal. Jestli se s ním pohádal v hospodě, jestli od něj na náměstí koupil hlávku zelí, jestli na některou z nich pohlédl se zalíbením ještě v masce starého Blahoty. Nyní vypadaly všechny stejně. Pololidský obličej s vepsanou nenávistí ve tvářích.

Stach znovu vzdychl a vytáhl Upalovač. „Tady zastavte,“ poručil svým mužům. „Pokud bysme přijeli blíž, mohla by nás zasáhnout jedovatá slina, co plive ta kašna.“ Ukázal špicí meče na místo, kde si přál zastavit dělo.

Muži zastavili s vozem a natočili dělo. Stach seděl na koni a sledoval jejich počínání. Vůz měl vysoká kola, a pokud stál na pevné podložce, byl ve stejné výšce jako jezdec na koni.

Stach se mírně sehnul a přes hlaveň děla sledoval kašnu.

„Trochu zvedněte hlaveň,“ poručil dělmistrovi.

Dělmistr, muž speciálně vytrénovaný od Liška, zkontroloval Stachův odhad a zavrtěl hlavou.

„Zasáhnu to první ranou,“ řekl rozhodně.

Stach to dál neřešil. Dělmistr nasypal prach, utěsnil ho a pečlivě vybíral dělovou kouli. Nakonec se rozhodl pro jednu, která ležela až na dně koše. Naládoval dělo a kývl na Stacha. „Je to na vás, velmistře.“

Stach zvedl meč a pokynul zbylým rytířům. „Vyžeňte je,“ poručil a ukázal na postavy u kašny.

Rytířům se moc do bahna a špíny u kašny nechtělo.

„Ale oni se vrátí,“ řekl jeden z nich.

„Pokud se vrátí, už je znovu neodhánějte. Nebudu se zdržovat někým, kdo je vlastně už mrtvola,“ mračil se Stach.

Rytíři vjeli do davu. Rozháněli lidi a moc se s tím nemazlili. „Vracejí se,“ oznámili Stachovi, když se vrátili.

Stach mávl rezignovaně rukou. „Je všechno připraveno?“ zeptal se.

Dělmistr kývl a zapálil smolnou třísku. Ukázal ji Stachovi. „Chcete vy, velmistře?“ zeptal se.

„Ne. Je to tvá čest,“ pokynul Stach rytíři na vozu.

Dělmistr se potěšeně usmál a odpálil dělo. Rána se rozlehla náměstím a splašila koně. Dým zahalil okolí.

Stach poplácáváním uklidňoval svého koně. „Vyšlo to,“ zašeptal překvapeně, když se dým rozplynul.

Ve stěně kašny zela obrovská díra a temná voda se jako med valila z otvoru. Sloup, který stál uprostřed kašny, byl položený na bok a z tlamy démonů se sykotem odkapávala hořící síra. Vše halil jedovatý smrad.

Stach překvapením zamrkal. ‚Ono to vyšlo,‘ pomyslel si v duchu. ‚Technika zvítězila nad magií.‘

Teprve teď uslyšel sténání a bědování lidí, které střela při své cestě ke kašně srazila. Byli rozhozeni jako kuželky na všechny strany a teprve se zvedali. S úděsem v očích a překvapením sledovali dílo zkázy. Pak se jejich pohledy stočily na Stacha a jeho doprovod.

„Mám znovu nabít dělo?“ zeptal se dělmistr.

„To nestihneme, pokud se na nás vrhnou,“ odpověděl mu tiše Stach.

Ale pololidé u kašny neměli zájem o boj s rytíři. Místo toho začali mizet v lese.

Stach si oddychl.

„Co teď?“

„Co teď?“ opakoval zamyšleně. „Zpátky do hradu, nebo pokračovat v cestě?“

S obavami pohlížel k Práhu a čekal na černý mrak, který se začne valit, a donutí ho nechat dělo dělem a hledat spásný úkryt v pevných zdech hradu. Ale nic se nedělo. Jeho muži mlčky stáli a čekali.

„Jedeme dál,“ rozhodl Stach. „Přenocujeme v lese.“

Vyrazili. Než přišel klidný večerní deštík, byli už kousek za Krudomem. Jejich dalším cílem byla kašna v Pár Dubech.

Do Pár Dubů dorazili další den navečer. Cesta už jim přece jen ubíhala rychleji. Naučili se lépe podkládat vůz, dokázali lépe využít terén. Město Pár Dubů vypadalo až děsivě podobně jako Krudom. Stejné zříceniny, stejně rostlé stromy a stejní opolidé na nich. Stejný dav u kašny.

Když připravili dělo, rytíři pohlédli na Stacha, ale ten jen lehce zavrtěl hlavou. Nemělo cenu vyhánět někoho od kašny.

Dělmistr nabil a vystřelil. Koule z děla prorazila mezi lidmi širokou uličku a zůstala pevně zaseklá mezi kameny kašny.

Znovu nabili dělo a znovu vystřelili. Tentokrát už u kašny nikdo nestál. Ani napodruhé se nepodařilo kašnu zničit. Dělová koule se nějakým zvláštní řízením osudu od kašny odrazila a prolétla stěnou trosek radnice.

Dav špinavců u kašny teprve teď pochopil, co muži zakutí v železe chtějí. Začal se srocovat a s mručením a mumláním se začal přibližovat.

„Co teď?“ zeptal se nervózně dělmistr.

„Nabíjej,“ odpověděl mu Stach a vytáhl meč.

A dav se blížil.

Byl to podivný boj. Dav se vrhnul na Stacha a jeho doprovod. Beze slova, pouze s tichým hrdelním vrčením. Tupě, jako stádo, které nemá co ztratit, se s obrovskou převahou tlačilo na rytíře na koních.

Stach se točil na koni, sekal do hlav s bezvýraznými obličeji a usekával ruce, které se po něm natahovaly. Dav se valil i na vůz a snažil se ho převrátit nebo zničit. Dva rytíře se podařilo strhnout z koní a dav je v tichosti rozerval na kusy. Dělmistr zmizel v davu, jen jeho ruka se zapálenou pochodní pár vteřin trčela nad davem, než zmizela, jako když zmizí ruka topícího se pod hladinou.

Stach nevěděl, jak dlouho boj trval. Ruka mu umdlévala. Kůň zděšeně kopal na všechny strany a snažil se ho shodit ze sedla. Nakonec se podařilo udělat okolo sebe trochu místa a společně se zbylými rytíři obstoupit vůz s dělem a v kruhové obraně ho bránit. Už se stmívalo, když konečně dorazili posledního zoufalce.

Stach seskočil z koně a společně s ostatními začali odhazovat hromadu mrtvých, která se navršila na voze a na dělu.

K překvapení všech dělmistr přežil. Když ho dav strhl pod sebe, podařilo se mu sklouznout z vozu pod kola. Pod vozem strávil v bahně hodně nepříjemné chvíle, když se vůz pod vahou těl pomalu propadal do bahna a drtil ho pod sebou.

Stachovi a ostatním se pomocí klád a lan podařilo vůz nadzvednout a dělmistra vyprostit.

Velký problém byl, že dav vyházel veškeré vybavení vozu, dělové koule a vysypal všechen prach. Zůstal jen jediný náboj v hlavni děla.

Stach společně s dělmistrem pečlivě zamířili, a tentokrát to byl Stach, kdo přiložil pochodeň k zátravce děla. Ozvala se rána a vše zahalil oblak dýmu. Když se dým rozhalil, všichni zajásali.

Dělová koule tentokrát roztrhla kašnu dokonce na dvou místech. Sloup se nezhroutil a stál osaměle jako uschlý strom uprostřed bažiny. Obličeje na sloupu smutně sledovaly temnou vodu, jak se valí z kašny a mísí se s bahnem a špínou náměstí.

Stach si unaveně sedl na vůz. Vedle něj se posadil dělmistr. „Co dál?“ zeptal se Stacha. „Nemáme nic. Koule jsou utopené v bahně, někde pod hromadou těch těl.“ Ukázal na mrtvoly všude okolo. „Prach nemáme a veškeré nářadí, sekery a lopaty jsou kdoví kde.“ Ukázal smutně okolo. „U jednoho kola jsou zlomené dvě loukotě. Klíny a podpěry jsou taky fuč.“

Stach kýval, zatímco večerní déšť mu skrápěl hlavu. „Vezmeš si dva muže,“ poroučel. „Ráno se vrátíte do hradu. Vezmete vše potřebné a pojedete zpět.“

„A co vy?“

„Pojedeme napřed. Další město. Tak dlouho, dokud toho zmrda nedostaneme z Práhu nebo dokud nezničíme všechny kašny v Proklaté zemi.“

„Které další město bude to šťastné?“

Stach se podíval na dělmistra a hledal v jeho obličeji úsměv, nebo ironii. Ale dělmistrův obličej byl špinavý a unavený.

„Rozhodl jsem se odbočit na Příloučí (Přelouč – Při lukách, tak prý zněl původní název, pozn. aut.). Je to asi nejbližší město.“

„Nebezpečně se přibližujeme. Pokud vyjedou, nevím, jestli budeme mít dostatek času se vrátit,“ varoval dělmistr.

Stach zamyšleně kýval hlavou. „Dělo nezachráníme. Ale na koních jim, doufám, ujedeme.“

Dělmistr zamyšleně sledoval bahno v okolí.

„Pokud se spustí vichřice, déšť, tak koně i my zapadneme.“

„Nemusí se spouštět vichřice,“ trpce se usmál Stach. „V brnění zapadneme do každé větší louže.“

„A bez brnění?“ zeptal se dělmistr.

„Bez brnění zase nepřežijeme útok sedláka s kosou, natož zuby pekelného psa.“

Dělmistr vzdychl. „Nejraději bych vyrazil hned. Ale v noci není vidět na krok, cesty už jsou zase zarostlé,“ ukázal směrem ke Krudomu.

Přenocovali v troskách Perunovy svatyně, na vyvýšeném místě kousek od náměstí, které se dokonce ukázalo prosté bahna. Ze zřícených krovů se jim podařilo vytahat několik relativně suchých trámů a rozdělat pár ohňů, u kterých se snažili usušit si zabahněné promáčené pláště a další kusy oblečení.

Jídlo skoro žádné neměli, protože při boji u kašny přišli o všechny zásoby. Stach doufal, že dělmistr přijede s proviantem během dvou dnů, přesto hleděl do budoucna se značným strachem. Pokud se nepodaří ďábla vylákat, koalice se rozpadne, rytíři se vrátí zpátky do svých zemí, a už se nikdy v takovém počtu nespojí. Všechno zase zůstane na nich.

Seděl dlouho do noci, než usnul, a při usínání toužebně očekával sen, který by mu pomohl.

Ale spánek u ohně měl bezesný.

Ráno se probudil vyčerpaný a hladový. Jeho muži na tom byli podobně, ale nikdo si nestěžoval.

Rychle se pomodlil k zabodnutému meči a zrovna se chystal dát povel k pochodu na Příloučí, když uslyšel klapání kopyt. Zůstal stát s rukou zvednutou a čekal.

Zvuk kopyt po kamenné dlažbě se blížil. A najednou z křivolaké uličky vyjel rytíř na zpěněném koni.

„Vyrazili,“ vykřikl, když dojel ke Stachovi. „Z Práhu vyrazilo obrovské vojsko a jede sem.“

Stach pokýval hlavou.

„Jeď dál za knížetem Vlastislavem a řekni to i jemu. Řekni, že hordy z Práhu vyrazily. Tak ať je na hradě včas.“

Posel kývl a pokračoval dál.

Stach pomalu otočil koně.

„První část vyšla. Tak teď, dej padlý bože spasiteli, ať vyjde i ta druhá část.“ Smutným pohledem se rozloučil s dělem a vyrazil ke Krudomu.

Cestou zpátky několikrát zabloudili. Nebyla to Stachova chyba. Nebyla to chyba nikoho. Prostě, cesty zmizely. Krajina se měnila před očima. Mnohokrát vyjížděli na kopce a návrší, aby se ujistili, že jedou správně, a ve chvíli, kdy sjeli do údolí, směr cesty opět ztratili. V husté džungli nedokázali udržovat směr. A nepřítel se blížil.

Druhý den odpoledne se jim konečně podařilo dojet ke Krudomu.

Projeli prázdným rozbahněným náměstím. Lidé i opice zmizeli. Vše stihlo za těch pár dní zarůst porostem a křovinami do výšky stojícího muže.

Projeli městem a konečně dorazili na místo setkání. Na cestu vedoucí k hradu. Tam, kde je měla čekat velká armáda, byl jen jeden rytíř. Meč měl zabodnutý do země a rukama se opíral o jílec.

Když Stach dojel, vstal a mírně se uklonil.

„Kde je Pačej?“ zeptal se Stach. „Kde jsou všichni?“ Točil se s koněm dokola a hledal.

„Kníže Vlastislav vzkazuje, že nedorazí včas. Opevněte se na krudomském hradě a vyčkejte jeho příjezdu.“

Stach se podíval okolo sebe na zbytek svých rytířů.

„To je vtip, ne?“

„Ne. Bouře rozvodnila řeku a strhla mosty. Museli jsme čekat, než voda opadne natolik, že se podaří alespoň části vojska přebrodit.“

Stach se díval, jak se stromy v dálce pohybují, jak se lesem valilo něco obrovského.

Poplácal koně po plecích a cítil, jak se chvěje strachem a únavou.

Podíval se na svůj hrad a potom směrem, kde tušil, že je konec Proklaté země.

„To nemůžeme stihnout,“ napadlo ho.

Bezradně se podíval po svých lidech.

„Zabarikádujeme se na hradě?“ zeptal se dělmistr.

Stach se znovu podíval na krudomský hrad. Uvědomil si, že je tam Lišek, Dobrava, Němák, Ctirad, Černice. A že hrad nevydrží ani první nápor toho, co se valilo.

„Nevydržíme ani první nápor,“ řekl zamyšleně. „Dobudou hrad za pochodu. Než přijede pomoc, budou už na zpáteční cestě.“

Zajel si rukou pod hledí a otřel si pot. „Pačeji, Pačeji, proč jsi mě opustil?“ zašeptal bezradně.

Hrad nebyl řešení, hrad byl past. Jediná šance, armáda, byla daleko, hrozně daleko.

„Neopevníme se na hradě,“ rozhodl se. „Rozhodli jsme se vlákat nepřítele před naše vojska. Na naše bedra byla složena těžká povinnost a bůh je mi svědkem, že my to dokážeme.“ Zvedl dva prsty k nebi. „A my to dokážeme, protože náš pán je s námi,“ opakoval.

Jeho rytíři pozvedli zbraně a houfně po něm zopakovali poslední slova. Ale nebyla v nich žádná jistota, jen strach a obavy. Vyrazili směrem z Proklaté země.

Po chvíli se snesl déšť a potom se setmělo. Stach sesedl z koně a instinktem hledal cíl. „Nesmíme zastavit, musíme dál. Kamkoliv, jen ne zůstat na místě.“ Mával před sebou mečem a prosekával cestu.

Někde poblíž se ozval děsivý jekot a několik koní se splašilo. Stachovi se vytrhl kůň z ruky a zmizel v lese. Stejně tak se stalo i několika dalším rytířům.

„Stejně nás jen zdržovali,“ snažil se Stach uklidnit své druhy. „V takovémhle lese jsou koně jen na obtíž.“ Udělal krok a zapadl po koleno do bahna. „Vidíte, říkal jsem to. Už bych byl dávno na zemi, kdyby se mi tohle stalo na koni.“ Vyprostil nohu z bahna a dál se snažil dostat ven z Proklaté země.

Po celém okolí se ozývalo ječení a zuřivé řvaní, které jim nahánělo husí kůži a plašilo zbylé koně.

Ráno, když konečně začalo svítat, zjistili, že se polovina rytířů někde ztratila a že ani oni vůbec nevědí, kde jsou. Stach zastavil a nešťastně se rozhlížel okolo sebe.

„Ztratili jsme se,“ vykřikl zoufale rytíř po jeho pravici.

„Kušuj,“ umlčel rytíře. „Vyšplhejte na stromy a podívejte se, kterým směrem je východ z Proklaté země,“ uklidnil své muže.

Rozkaz byl rychle splněn a směr nalezen. Vydali se dál.

Za nimi se ozýval rachot a dunění. A bylo to hodně blízko.

„Přidejte, přidejte,“ pobízel Stach své muže, „už to nemůže být daleko.“

Do zad ucítil dva údery. Muž vedle něj padl, v krku dlouhý šíp. Stach se otočil, v ruce držel Upalovač.

Proti němu vyběhl démon se šesti rukama, v každé zahnutý dlouhý meč. Stach se na něj vrhl, ještě s několika rytíři. Démon byl rychlý, velice rychlý. Bleskurychle vykrýval údery a sám způsoboval zranění.

Stachovi se nakonec podařilo prosmýknout pod jeho meči a seknout ho Upalovačem do kolene.

Démon poklesl v kolenou.

„Jdeme, nezdržujte se,“ odpoutal se Stach od zraněného démona a začal utíkat. „Jsou tu další,“ pobízel své druhy.

„Velmistře, máte v zádech dva šípy,“ upozornil ho soused.

„Potom, na to teď není čas.“ Ucítil další rány.

„A další dva,“ upozornil ho soused. „A teď ještě jeden v lýtku.“

„Je vidět, že jsi chodil do školy,“ odsekl mu Stach, „že umíš tak hezky počítat.“

Proplétali se mezi stromy. Stach úplně ztratil ostatní členy své družiny a navíc ztratil i směr. Podíval se nahoru a hledal slunce. Náhle se nad ním ozvalo zapleskání velkých křídel a praskot větví.

Než Stach stihl reagovat, dopadla před něj obrovská harpyje. Ztěžka se zvedala a snažila se vymotat z větví a šlahounů. Než se jí to podařilo, Stach jí usekl hlavu a běžel dál.

Dál to bylo jako hrozný sen. Za každým stromem, za každým keřem číhalo nebezpečí. Stach už dávno přestal počítat, kolikrát se jeho meč zbarvil černou krví. Dávno už přestal vnímat čas a prostor. Jen instinktivně běžel tam, kde tušil nějakým šestým smyslem hranici Proklaté země. Okolo sebe slyšel zvuky bojů a občas výkřik nějakého umírajícího nebo zraněného. A těch výkřiků bylo čím dál tím méně, až umlkly docela. A Stach věděl, že zůstal sám.

Jako v mrákotách se potácel kupředu. Už nebojoval, jen se snažil dostat pryč. Pryč z toho místa, kde se smrt stala tak blízkou, že měl pocit, že ji vidí zřetelně a na dosah. Znovu a znovu mu něco vbíhalo do cesty a znovu na něj útočilo.

Už nemohl. Už to vzdával, když před sebou uviděl světlo. Konec Proklaté země.

Dál za ním nepojedou. Musí jen uběhnout pár kroků. Znovu se rozeběhl a z posledních sil proběhl poslední úsek.

Byl venku. Byl venku z Proklaté země. A byl zachráněn. Alespoň si to v tu chvíli myslel.

Kapitola čtrnáctá – Konec bitvy (20. 4. 1405)

Stach vyběhl z lesa. V zádech měl tolik šípů, že vypadal jako dikobraz. Helmu neměl a hlavu mu kryla jen kapuce z kroužkové košile. Meč mu někde vyrazili a kusy brnění na něm plandaly.

Slyšel nepřítele kousek za sebou. Cítil, jak se země chvěje pod množstvím živých i neživých těl, která se k němu blížila.

„Jsem venku,“ rozchechtal se bláznivě. „Nedostali jste mě, vy špíny!“

Dusot se ozýval blíž a blíž. Stach znejistěl. „Nemůžete ven z Proklaté země!“ zavolal do lesa.

Vedle něj dopadl těžký kámen. Stach se otočil a utíkal pryč. Zoufale se rozhlížel a hledal to, v co doufal, že uvidí. Ale byl sám. Běžel dál. Potom se zastavil, aby si oddechl a zároveň se otočil.

Z toho, co uviděl, téměř oněměl hrůzou. Z lesa za ním vyjel houf nepřátel. Nespěchali, jeli pomalu. Užívali si chvíle vítězství.

„Tady je konec Proklatý země, vy sráči!“ zařval na ně Stach. „Chápete?! Sem nesmíte! Tohle je přece proti pravidlům tý vaší zasraný hry!“

Houf démonů se dál nevzrušeně přibližoval.

Stach se dal znovu do běhu. „Kurva,“ šeptal v duchu, „můžeš mi říct, co to znamená? Proč jsi mě opustil?“ Odpověď nedostal.

Znovu se otočil. Houf démonů se zase zvětšil o další, kteří vyjížděli z lesa. Z něj se oddělilo devět černých rytířů, kteří se tryskem vydali za Stachem. Stach se znovu otočil a klopýtavě se dal na útěk.

Hlava se mu točila a před očima se mu tmělo. Jazyk mu visel z úst a z plic se mu draly sípavé zvuky, jak se jim nedostávalo kyslíku.

„Tohle je konec,“ uvědomil si.

„Mě nedostanete!“ Stach se otočil a zkusil si odplivnout směrem k nim. Ale slina jen volně skanula po bradě a zůstala viset.

Devět přízraků už bylo téměř za ním. Zřetelně slyšel bušení kopyt do země. Spadl na čtyři. Znovu se zvedl a v předklonu běžel dál. Ze všech sil se snažil odklopýtat alespoň ještě kousek. Ale už neměl sílu. Dohnaly ho. Přízraky seskočily z koní a pomalu přicházely blíž. Stach se znovu zvedl a uběhl ještě pár kroků, než se zhroutil.

„Tak jo. Tak jo,“ zašeptal. „Tak mi dejte meč a popořadě, ať vás vyřídím jednoho po druhým.“

Obstoupily ho. Jeden přízrak se sehnul a mocným trhnutím ho zvedl na nohy.

Stach se mu zahleděl do očí a otřásl se hrůzou. „Myslíš, že se tě leknu?“ zablekotal. „Tvoji sestru jsem píchal v krudomským bordelu. Musela to bejt tvoje sestra, páč byla stejně hnusná.“

Přízrak ho chytil za prsní plát pod krkem a prudce trhnul. Síla přízraku srazila Stacha znovu na zem. Řemínky a nýty držící pláty pohromadě se roztrhly a Stach najednou neměl brnění. Pomalu se zvedal a výsměšně sledoval přízraky. Věděl, že umře, ale byl tak unavený, že už mu to bylo jedno.

Rozhodl se, že odříká modlitbu za mrtvé, ale i na to byl příliš unavený.

„Tak dělejte, vy sráči,“ zašeptal.

Dostal příšernou ránu do břicha. Cítil, jak v něm něco křuplo, a znovu se svalil. Bolest byla obrovská, ale tupá a vzdálená.

Chvíli ležel a svíjel se. Potom se začal pomalu zvedat. Nejdřív na čtyři, potom na kolena. Na víc neměl sílu. Zakloněn sledoval večerní slunce. Viděl skřivana na obloze, v dálce ve vzduchu kroužil sokol. Klidně opisoval kruhy na nebi, trpělivě vyhlížel kořist a to, co se dělo o kus dál, ho nezajímalo.

„Nad Krudomem teď prší večerní deštík,“ uvědomil si Stach. „Lišek asi kutí něco ve sklepení, Ctirad někde asi popíjí víno a Němák usnul zašitej na seně. Černice a Dobrava jsou v kuchyni a připravují jídlo, kdybych se náhodou vrátil a měl hlad.“

Ale Stach věděl, že už je nikdy neuvidí. Náhle mu obzor zakryl stín dalšího přízraku.

„Vypadni,“ zašeptal, „nevidím na sluníčko.“

Nevěděl, jestli to byl kopanec nebo rána pěstí, co ho srazilo. V každém případě ho to poslalo na pár vteřin do bezvědomí. Když se probral, ležel stále na zemi. Bolest necítil. Drátěnou košili měl na zádech rozervanou na části, jednu ruku měl bez rukavice. Druhou měl zlomenou. Někdo ho znovu chytil za zbytky drátěné košile a pokusil se ho postavit, ale složil se jim jako hadrový panák. Znovu ho zvedly.

„Tak to skončete, vy sračky,“ zašeptal a znovu spadl na kolena.

Zdravou rukou se opíral o zem a náhle zřetelně na dlani cítil, jak se země chvěje. Zavřel oči a v duchu poděkoval všem bohům. Vyšlo to.

„Vy si myslíte…“ Vyplivl krvavou šlemovitou slinu a sledoval, jak se pomalu natahuje a jako na tenkém provazu pomalu snáší k zemi.

„Vy si myslíte,“ opakoval polohlasem, „že jste mě dostali…“

Slina pomalu dokápla na zem. Sledoval, jak se vsakuje do prachu, a najednou jasně viděl, jak se chomáčky trávy chvějí a zrnka prachu nadskakují.

„Ale věc se má…“ pokračoval, „věc se má tak, že jsem já dostal vás. Daleko, daleko od vašich hradeb, od lesa, od vaší ochrany. Vylákal jsem vás, a vy jste mi na to skočili jako mouchy na hovno.“ Zvedl hlavu a přes nohy přízraků se snažil zaostřit na obzor, odkud se valil nezřetelný mrak. Teď už i přízraky pochopily, že něco není v pořádku. Mrak se pomalu měnil v obrněné jezdce na koních. Vlajky a zástavy jednotlivých knížectví vlály ve větru. Dychtiví rytíři třímající v rukou dlouhá kopí pobízeli koně k ještě větší rychlosti. Přízraky se rychle otočily ke zbytku své družiny. Ale byly daleko. Daleko od svých koní, daleko od zbytku svých druhů. Byly tam, kde je Stach chtěl mít.

Přízraky zaváhaly. Několikrát se znovu otočily na přijíždějící rytíře a několikrát zpět, k spásnému lesu, a stále ztrácely drahocenné vteřiny. Nakonec jeden vytáhl svůj meč a pozvedl ho nad Stacha. Stach zavřel oči a čekal úder.

Rána byla obrovská.

Ale nebyl to Stach, kdo ji schytal. Okovaný hrot kopí projel přízrakem, srazil ho k zemi a špice se zarazila hluboko do země. Rytíř, který držel konec kopí, byl vymrštěn z koně a v přemetu přelétl Stacha. Koně obrovský náraz také srazil k zemi. Kdyby Stach v tu chvíli otevřel oči, viděl by hlavu koně pár centimetrů od svého obličeje. Ale Stach měl stále zavřené oči a očekával smrtící úder.

Kůň se překulil a dopadl na přízrak. Ani odolné plechy z pekla nedokázaly vydržet váhu opancéřovaného válečného oře. Prohnuly se a uvěznily přízrak pod sebou.

Stach konečně otevřel oči a zděšeně sledoval hradbu masa a železa, která ho míjela a přeskakovala.

Další kůň neměl tolik síly, aby přeskočil zraněného vzpínajícího se koně, a i se svým pánem se převalil přes překážku. Ozval se řev a rachot bitvy.

Stach se otočil za sebe. Ďábelská čeládka nechtěla nechat své druhy na holičkách a vyrazila na pomoc. Valící se hradba železa se srazila s peklem a vypukla řež. Okolo Stacha proběhl pekelný pes, za hrdlo držící už mrtvého rytíře. Na vteřinu se zastavil a pohlédl na Stacha. A v tom pohledu byl údiv a překvapení, že ho stále vidí na živu. Potom okolo projel někdo na koni, a když kůň přestal krýt pekelného psa, ryl pekelný pes drápy zemi v předsmrtných křečích a hlavu měl rozpolcenou těžkou sekyrou. Okolo psa se potácel někdo, kdo umíral. Přilbu neměl, drátěnou kapuci rozervanou na kusy. Kůži na hlavě měl servanou na kost a obličej měl také jednu velkou ránu. Oči umírající neměl a tápavě mával před sebou rukou s mečem. Druhou ruku měl urvanou v rameni a krev mu zbarvila polovinu těla rudou barvou tak, že kříž na jeho plášti nebyl ani vidět. Udělal ještě pár kroků, pak se svalil na pekelného psa a zemřel.

Nedaleko Stacha dopadla ruka, ještě stále pevně svírající meč.

Do toho všeho se rozpoutala bouře tak obrovská, jakou Stach ještě neviděl. Vichr, který se najednou zvedl, se roztočil v obrovských vírech a zvedal živé i mrtvé, lidi, zvířata i démony do výše a tloukl s nimi o zem. Zem se rozevírala a z puklin tryskaly sloupy ohně, mísily se s prachem a větrem a zapalovaly vše, k čemu se přiblížily. Okolo Stacha proběhl splašený kůň s hořící hřívou a táhl za sebou za nohu mrtvého rytíře zamotaného ostruhou do postroje. Potom z nebe vyšlehl blesk a obrovská rána srazila Stacha na zem. Stach se pokusil zvednout. Zdravou rukou se opřel o zem a nadzvedl se. Ozvalo se zařehtání a okované kopyto ho srazilo k zemi. Cítil, jak mu v těle něco prasklo.

Kůň, který se přes něj převalil, se vzepjal a vyděšeně prchal z boje. Stach se umíněně znovu zkusil zvednout. Opřel se o zem nejprve tou zdravější rukou. Poté se zkusil opřít i o druhou ruku, ale ta ho už neposlouchala. Spadl na zem. Z úst mu tekla krev. Měl jí plná ústa. Měl jí plné plíce. Zoufale se mu nedostávalo dechu. Snažil se ji vykašlat, ale bylo to bolestivé a namáhavé. Potom ztratil vědomí.

Sen XXI.

Vystupoval po dlouhých schodech nahoru. Všude byla mlha. Nevěděl, jak dlouho šel. Ve snu běží čas úplně jinak. Ale bylo to dlouho.

„Tohle mě opravdu nebaví,“ pronesl do prostoru.

„Už jenom kousek,“ uslyšel ve své hlavě hlas.

Samozřejmě to byla lež. Pokud mohl být někdo ve snu unavený, byl to Stach. Nemohl dýchat a neustále vysílením padal. Nakonec se rozjasnilo a opravdu zbývalo jen pár schodů. Na vrcholu seděl on.

Na obrovském trůně, ozářen jasným světlem. Ruce položené na opěradlech se mile na Stacha usmíval.

Stach se rozhlédl okolo, ale nikde nic neviděl. „Jsi to ty?“ zeptal se.

„Ano, a ne,“ odpověděl muž. „Byl bych to já. V jiném světě, v jiném čase.“

Zvedl se. Trůn zmizel. Zmizelo schodiště, zmizelo vše. Zůstal jen dým, který nutil ke kašli.

„Kde to jsme?“ zeptal se Stach.

„Však víš.“

Dým se rozplynul. Stáli uprostřed Práhu. Jen pustina a spálená zem, ze které stoupal dým. Stovky kostí a hniloby.

„Líbí se ti tu?“ zeptal se Stach.

„Ne. Jsem vězeň. Vždyť to víš,“ odpověděl mu ten, který mohl být bohem.

Stach pozoroval okolí. Sledoval zbytky Perunova chrámu. „A já? Já jsem mrtvý?“

„Ano.“

Stach se rozhlédl. „Tohle je posmrtný život?“

„Ano.“

„Vypadá to divně.“

„A jak bys chtěl, aby vypadal?“

„Myslel jsem, že potkám své předky, své mrtvé přátele.“

„Potkáš, když budeš chtít.“

Okolo Stacha se utvořilo obrovské prostranství. Stály tam desítky lidí, které Stach znal ze svého života. Povídaly si mezi sebou, bavily se.

„Nevidí mě.“

„Protože ty ještě nechceš, aby tě viděli. Stačí, když si budeš přát, a uvidí tě.“

Stach mlčel.

„Děje se něco?“ zeptal se muž.

„Chci zpátky,“ rozhodl Stach.

„Kam zpátky?“

„Chci zpátky do svého života.“

„Proč?“

„Ještě jsem nedokončil svůj úkol.“

„Jaký?“

„Jsi přece vševědoucí. Nebo ne?“

Teď zase mlčel muž.

„Asi nemáme moc času,“ popohnal ho Stach.

„Tady čas neexistuje. Můžeme tu spolu klábosit tisíce let, a přitom neuplyne ani vteřina.“

„Opravdu?“

„Věř mi.“

„A vrátím se tam?“

„A opravdu chceš? Do toho pekla? Čeká tě tam jen neštěstí a bolest.“

„Chci,“ řekl pevně Stach.

„Tak dobrá. Ale můžeme to vzít oklikou, pokud budeš chtít.“

„Jak oklikou?“

„Máš nějaké přání? Chtěl by ses někam podívat?“

„Můžu kamkoliv?“ zeptal se Stach.

„A kam bys chtěl, příteli?“ zeptal se muž.

„Kolik máme času?“

„Nekonečno.“

„Tak mi ukaž všechno. Celý svět, celý všehomír.“

„Jak chceš.“

Stach se probudil a sledoval strop. Přemýšlel, kde takový strop už viděl, ale nemohl vzpomenout.

Za jeho zády někdo vstal a podíval se mu do obličeje.

Nikdy tu dívku neviděl.

„Sláva,“ vzdychla a někam odběhla.

Stach zavřel oči a čekal.

„Opravdu otevřel oči?“ uslyšel Trojanův hlas.

„Ano,“ odpověděla dívka.

„Řekl něco?“

„Ne. Jen pozoroval strop.“

Trojan vzdychl. „Tak mě zavolej, kdyby je znovu otevřel.“

Stach znovu otevřel oči. Trojan byl otočený a dívka jej vyprovázela.

Chtěl na Trojana zavolat, ale nemohl ze sebe vydat ani hlásku. Tak lehce zaťukal rukou o pelest postele. Oba se rychle otočili.

„Stachu,“ usmál se Trojan. „Díky bohům.“

Stach lehce kývl a otevřel pusu.

„Můžeš mluvit?“ zeptal se Trojan.

Stach mírně zavrtěl hlavou.

„Máš hlad? Žízeň?“ zeptala se dívka.

Stach mírně kývl. Dívka mu rychle přiložila k ústům misku s vodou. Pomalu pil. Voda byla osvěžující.

Když dopil, dívka mu otřela pusu, zatímco Trojan si sedl na okraj postele.

„Jak dlouho?“ zkusil se zeptat Stach, ale z úst nevyšel ani hlásek.

Trojan se opatrně naklonil ke Stachovi a poslouchal.

„Jak dlouho tu jsem?“ zkusil zašeptat Stach.

„Čtvrtý týden. Včera konečně povolila horkost. Čtyři týdny jsi v horečkách blouznil.“

Stach chvíli mlčel a potom mírně zavrtěl hlavou. „Já neblouznil,“ zašeptal. „Já byl na tolika místech, já viděl takových věcí, o kterých se vám, smrtelníkům, ani nesnilo. Vím věci, nad kterými mi rozum zůstává stát. Už vím, že svět je kulatý a není placka. Že slunce není jen malá kulička nad námi, ale obrovská koule, větší, než si dovedeš představit, a že to vše je jen zrnko písku v porovnání s velikostí okolního vesmíru.“

Trojan zvážněl. Opatrně mu položil dlaň na ústa a předklonil se. „Blouznils, Stachu,“ zašeptal Stachovi do ucha, „to si stále opakuj. Doba ještě nedozrála tomu, co ti bylo předvedeno. Lidé to nepochopí a budou tě mít v lepším případě za blázna. V horším tě zaživa upálí.“

Stach posmutněl. „Já vím,“ zašeptal. „On mi to také říkal.“

Trojan smutně vzdychl.

„Co bitva?“ změnil Stach téma.

„Vyhráli jsme.“ Trojan se narovnal a promluvil opět normálním hlasem. „Za cenu obrovských ztrát, ale ďáblovi nezůstal jediný přízrak. Teda, kromě Kentara, ale s tím počítat nemůže. Přízraky jsou mrtvé a jeho zbývající čeládka utekla se staženým ocasem.“ Trojan sklopil zrak na zem.

Stach sledoval zachmuřený Trojanův obličej. Měl strach se zeptat.

„Co se stalo?“ odhodlal se nakonec.

Trojan mlčel a sledoval špice svých střevíců.

„Co Pačej? Žije?“ ptal se Stach šeptem.

Trojan kývl hlavou. „Ano. Kníže Vlastislav přežil bez škrábnutí.“

Stach stále sledoval Trojanův obličej. „Tak to řekni. Řekni, co se stalo?“ naléhal.

„Bohemie. Ta její proklatá část…“ odmlčel se Trojan.

„Co je s ní?“

„Už… už není. Ďábel ji ve vzteku zničil. Všechna města jsou rozbořená, všechny vesnice smetené. Stromy vyvrácené, půda vypadá, jako by ji zoral obrovský sedlák železným pluhem. Nikde neroste ani stéblo trávy, nad smutnou zemí jen občas přelétne krkavec. Jen uprostřed té zkázy stojí odporný hrad z černého skla.“

Stach mlčel. „Říkal jsem si, že tenhle strop vypadá jinak než v Krudomu,“ zašeptal po chvilce. „Můj hrad, moji lidé?“

Trojan smutně zavrtěl hlavou.

„Lišek, Dobrava, Černice, Němák?“

„Nevíme,“ vzdychal Trojan. „Bouře zuřila mnoho dní. Smiř se s nejhorším a nedělej si naději, Stachu. Pokud by ji někdo přežil, byl by to obrovský zázrak.“

Stach stočil hlavu na stranu a tupě sledoval zeď. Trojan se mlčky vzdálil.

Po několika dnech ho navštívil i kníže Vlastislav.

„Vypadáš hrozně,“ sedl si Pačej ke Stachovi na okraj postele.

„Už jsem to slyšel,“ zkusil se pousmát Stach.

Pačej mlčel a ustaraně si Stacha prohlížel.

„Prej si poležím dlouho, ale měl bych přežít,“ přerušil ticho Stach. „Pokud to nezačne hnisat.“

„Snad ne. Máš tuhý kořínek.“

„Je pravda, že jsem umřel?“

Pačej mírně pokýval hlavou. „Ano. Když jsme našli tvoje tělo, bylo už ztuhlé. Už jsme tě nesli na pohřební hranici, když jsi najednou lehce zakašlal.“

„Mohlo to být počáteční stadium zombiizmu.“

„To jsme si také mysleli, když jsme tě na tu hranici pokládali.“

„Tak co se stalo?“

„Prostě to nechytlo. Ta blbá hranice, postavená z nejsuššího dřeva, prolitá tím nejlepším olejem, prostě nehořela.“

„Mrzí mě, že jsem vám podělal oslavu,“ pousmál se Stach.

„Zkazilo nám to odpoledne,“ souhlasil Pačej.

„Nemáte brát olej ze studny přání. Víš, že je to jen klam a mámení,“ pokusil se znovu zažertovat Stach. „Vlastně, Proklatá země přece už není,“ uvědomil si a sevřelo se mu hrdlo.

„Je mi to líto,“ sklopil Pačej oči v masce, když si všiml slz ve Stachových očích. „Byli to i moji přátelé.“

„Já vím. Byl to osud,“ zašeptal Stach.

Chvíli mlčeli.

„Slyšel jsem, že jsme vyhráli, ale není co slavit,“ ztěžka polkl Stach.

„To ne,“ potvrdil Pačej. „Navíc se to ještě dál zvrtlo.“

„Něco se mi doneslo. Ale jen útržkovitě. Germáni jsou ve válce se severními kmeny.“

„To jsou. Já jedu symbolicky podpořit Rodericha. S těma několika rytíři, co ještě dokážou sednout na koně.“

„Já věřím, že to dobře dopadne. Že se usmíří.“

„V to doufám.“

„Stejně to prý vzniklo kvůli prkotině.“

„To vzniklo. Roderich zabil přízrak, který si vybral Grimwald. On Roderich šel po přízraku, který měl patřit Frankům, ale v tom zmatku propíchl jedem jiného. Toho Grimwaldova. Tak je z toho diplomatická roztržka.“

„To se srovná,“ uklidňoval Stach Pačeje.

„Já doufám. Nejsem zrovna v situaci, kdy můžu postrádat jediného rytíře.“

„Já vím. Ale ďábla jsme porazili.“

„To ano,“ pousmál se Pačej, „neunikl ani jeden přízrak. Díky tobě.“ Chytil Stacha za ruku a pevně ji stiskl. „Teď je ďábel zase na začátku a myslím, že karta se obrací.“

„Ale tvoje země… naše země... Je zničená. Není tam nic živého. A Práh pořád stojí.“

„Ano,“ posmutněl Pačej. „I když ďábel přišel o celou armádu, nepronikneme přes brány města. Neporazíme tři hlídače brány. A i kdyby, Bohemia už je ztracená.“

Stach pootočil hlavu a podíval se z okna. „Ale zkusit to musíme. Už proto, aby se za sto let neobjevila nad dalším městem černá duha.“

Pačej mlčel a sledoval Stachův pohled. „To zkusíme. Řád, který jsme založili, sílí. Patří mu už několik hradů, sám jsem mu nechal další hrad mimo ďáblův vliv. Abych šel příkladem. A, Stachu, nechal jsem jeden hrad tobě. Ne řádu. Jen tobě. Abys měl kde dožít. Když tvůj hrad v Bohemii už neexistuje.“

„To je dobře.“ Stach se otočil od okna. „A ten hrad… Ten si nech. Já nechci umřít někde v posteli. Zkroucenej revmatismem a skuhrající bolestí. Nechci umírat pomalu, utápět svůj žal v pančovaným víně a vzpomínkách. Pokud se vyzdravím, vyjedeme. Vyjedeme a skončíme to.“

Kapitola patnáctá – Poslední cesta (21. 3. 1406)

Pačej měl pravdu. Stach měl tvrdý kořínek. I když rány začaly hnisat, Stach se nakonec uzdravil.

Trvalo to dlouho, než se za pomoci berle dokázal postavit a dojít těch několik kroků k oknu a zase zpátky. Ostrá bodavá bolest v celém těle ho nutila zastavovat se a odpočívat. Ale bylo to každý den lepší a lepší. Ale jinak se Stach změnil. Celé hodiny stál u okna a zasmušile pozoroval krajinu směrem k Práhu.

Válka mezi Roderichem a Grimwaldem se naštěstí opravdu nekonala. Oba vůdcové utrpěli na Planině přízraků, jak se tomu místu začalo říkat, obrovské ztráty a přišlo jim zbytečné plýtvat dalšími životy. Roderich se veřejně omluvil za zabití přízraku a ujistil svého souseda, že se nikdy neodváží pochybovat o jeho odvaze a bojovnosti. To uvolnilo ruce Pačejovi, který se vrátil do své země a začal s obnovou toho, co mu zůstalo.

Stach se pomalu uzdravoval. Jediný, s kým se občas vídal, byl Kentaro Renzo, který seděl v tichém soustředění před Stachovými dveřmi a hlídal, zda nepřichází někdo se zlými úmysly.

Řád boha Spasitele sílil nepředstavitelným způsobem, až to začalo dělat vrásky všem vládcům po celé známé zemi. Zničení přízraků, porážka ďáblovy armády, ale hlavně Stachovo zmrtvýchvstání udělalo ze Stacha něco, k čemu vzhlíželi všichni ti mladí, kteří si přáli vykonat hrdinské činy. Stovky rytířů se zříkaly majetku a dobrovolně si na sebe navlékaly plášť s rudým křížem. Tisíce kněžích odcházely od svých bohů a přidávaly se k misionářům, hlásajícím slávu nového náboženství. I když ne všude se setkávali s úspěchem, některá stará náboženství se sveřepě odmítala podřídit novému bohu a občas to končilo smrtí misionářů, ale za každého padlého nastoupila desítka nových. Nakonec nezbylo ani knížatům a vládcům kmenů nic jiného, než přistoupit na nové náboženství a vysvětlit svým poddaným, že stará božstva jsou mrtvá. Kdo by se ostatně chtěl postavit organizaci, která mohla během několika dnů postavit do boje obrovskou armádu, složenou často i z místních konvertitů?

Od bitvy s přízraky uplynul téměř rok, než se Stach uzdravil. Stále ještě měl bolesti, problémy s dýcháním a na jednu nohu lehce napadal, protože se mu zkrátila o několik centimetrů, ale dobrý švec mu udělal botu, která měla vyšší podrážku, a tak Stachovo kulhání bylo skoro neznatelné.

Přesto každý časem dokázal poznat podle typického klapání a nepravidelné chůze, že se blíží velmistr nejbohatšího řádu na světě, řádu, jehož oddaní členové se počítali na tisíce, jehož hrady se počítaly na desítky v celém známém světě. Řádu, který mohl svrhnout jakéhokoliv vládce na světě, řádu, kterému kromě země, která byla pod správou ďábla, patřila ještě obrovská území všude možně.

A kdyby se přece jenom knížata a vládcové spojili a chtěli se řádu protivit, stále tu bylo nové náboženství boha Spasitele, které se bleskově rozšířilo po celém světě. A i když nebylo všude dominantní, přesto to byla další síla, se kterou by musel ten, kdo by se protivil, počítat.

Stach se změnil. Jako jeden z prvních to poznal Pačej, když ho přijel Stach v Hradci navštívit.

Tehdy ještě Stach nechodil, ale v křesle ho museli před Pačeje donést jeho rytíři a posadit ho ke stolu.

„Pivo a slaninu?“ zeptal se Pačej a automaticky kývl na sluhy.

„Chleba a vodu,“ odpověděl polohlasem Stach.

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Jsi si jistý?“ zeptal se Pačej.

„Chleba a vodu,“ opakoval Stach.

„Tak chleba a vodu,“ rozhodl Pačej. Chvíli mlčel. „A pro mě také,“ dodal smutně.

Když donesli jídlo, byla u stolu ztichlá nálada. Pačej těkal očima z Trojana na Stacha a zpátky a hledal ve Stachově kamenném obličeji známku veselí. Ale nic neviděl. Stach se jen v tichosti pomodlil a začal jíst. Pačej vzal mezi dva prsty kousek chleba a opatrně si ukousl několik soust.

„Neříkám, že jsem nikdy nezažil hlad, ale takhle dobrovolně…“ šeptal k Trojanovi.

Trojan pokrčil rameny a napil se vody. Pačej si znovu ukousl chleba a znovu se zadíval na Stacha, který zamyšleně a ztěžka polykal.

„Tohle není Stach,“ zašeptal znovu Pačej k Trojanovi. „Už se mi donesly zprávy, že se tak chová, ale nevěděl jsem, že je to tak vážné. Myslíš, že se jen tak předvádí?“

Trojan znovu pokrčil rameny.

„Žádný pivo, žádná slanina, žádný ženský. Co je to za život? Takhle přijde o všechny kamarády…“ brblal Pačej šeptem. „A prý se opravdu modlí třikrát denně.“

„Možná to tak má být,“ odpověděl stejně potichu Trojan. „Starý Stach by nikoho tolik nenadchnul. Pivo a slanina netáhnou. Odříkání a modlitby, to je to pravé. Milosrdenství a pokora. Svým pláštěm přikryl nemocného spolubojovníka, když šel navštívit špitál. Svoje jídlo dal jinému. Tohle všechno je vidět a lidé touží být jako on. Tohle je teď vůdce, za kterým ostatní půjdou do pekel, se kterým bez váhání vyrazí k Temnému městu. Protože, byť by se mi dostalo jíti přes údolí stínů smrti, nebudu se báti zlého.“

„Odkud to máš?“ otevřel Pačej překvapením ústa.

„Ze starých svitků.“

Pačej se podíval úkosem na Trojana.

„A ty? Ty jsi zůstal normální?“ zeptal se Trojana s obavou.

„Normální?“ opakoval Trojan. „Co je špatného na chlebu, vodě a modlitbách?“

„Já to věděl,“ sklonil Pačej hlavu.

Po jídle se Stach znovu pomodlil a počkal, až sluhové sklidí ze stolu.

„Kníže Vlastislave, nechal sis mě zavolat. Proč?“ zeptal se Stach Pačeje.

„No, původně…“ začal Pačej zvolna, „původně jsem ti chtěl něco dát. Ale teď nevím, jestli ti to udělá radost.“ Kývl na sluhu.

Sluha přinesl dlouhou krabici a podal ji Pačejovi. Ten ji položil před Stacha.

„Třeba přestaneš být takový suchar,“ zavrčel na Stacha a otevřel krabici. „Snad ti to zvedne náladu.“

„Upalovač,“ vydechl Stach. „Kde jste ho…?“

„Na bojišti. Nejspíš ho našel nějaký z ďáblových pohůnků a vzal si ho s sebou.“

Stach vytáhl meč a prohlížel si ho. Jeho starý přítel měl na sobě desítky vrypů a zubů. „Má jiný držadlo,“ podíval se na jílec.

„Bylo zničené. Nechal jsem ho předělat. A novou pochvu, ta stará se někde ztratila.“

Stach pozvedl meč. „Děkuji, kníže,“ poděkoval Pačejovi. Potom si znovu prohlížel meč a studoval ho v odlesku pochodní a svící. Rozhostilo se ticho. Stach stále v zadumání studoval každý kousek meče.

Pak, jako by se probudil ze snu, položil meč na stůl a podíval se na Pačeje. „Kníže Vlastislave, Trojane,“ řekl polohlasem, ale přesto ho každý ve ztichlé místnosti slyšel. „Ďábel už se po světě roztahuje moc dlouho. Přišel čas mu vysvětlit, že jeho vláda na světě končí. V den jarního slunovratu vyrazím se svým vojskem k Černému městu. Nebude to cesta růžovým sadem, protože vím, že přestože ďábel utrpěl porážku, jeho síla zlomena není. A proto vyzývám tebe a všechny ostatní, kteří dokáží vládnout mečem, aby se mi v ten den postavili po boku.“

„Víš, myslel jsem…“ podrbal se Pačej po spáleném temeni hlavy, „že bych já měl… Jsem přece jen kníže a tohle je moje země…“

„Pokud tak neučiníte, budete zatraceni,“ přerušil ho Stach dutým hlasem. „Všichni vy, kteří odmítnete splatit dluh mně a svým padlým druhům. Vaši předci se v hrobech obrátí, vaše děti vás budou nenávidět.“

„Naši předci se v hrobech neobrátí, protože moji předci byli spáleni na pohřebních hranicích. Leda by nám popel do očí navanul,“ odsekl Pačej šeptem Stachovi.

„Takhle to předej ostatním. V den jarního slunovratu,“ nedal se vyrušit Stach.

Potom kývl na své křižáky, ti vzali jeho křeslo a odcházeli.

„Moment,“ zvedl Stach ruku. Křižáci se i se Stachem zastavili.

„Vraťte se, nechal jsem tam ležet ten meč,“ poručil Stach.

Křižáci se vrátili, Stach vzal meč, kývl na pozdrav Pačejovi a Trojanovi a znovu se nechal odnést.

„Rozumíš tomu?“ zašeptal Pačej, když za Stachem zaklaply dveře. „Trochu nám přerostl přes hlavu.“

„Trochu,“ souhlasil Trojan. „Teď, když už je pryč, nedáme si normální jídlo?“

„Dej si. Mě úplně přešla chuť,“ odhodil Pačej znechuceně chleba na stůl.

Od té doby se Stach na knížecím hradě neukázal. Objížděl hrady svého řádu, někdy sám, někdy s Trojanem. Svým příkladem dál posiloval moc a sílu řádu. Už to nebyl on, kdo přijížděl za knížaty, ale knížata sama navštěvovala Stacha a slibovala mu pomoc.

Přišla zima. Tentokrát hodně silná a krutá. Stach zajížděl k Proklaté zemi a zachmuřeně ji sledoval.

Proklatá země už nebyla tou zemí, jakou ji několik let znal. Byla to mrtvá země. Bažina, plná vyvrácených a ztrouchnivělých stromů. Místo, kde už nic nerostlo. V zimě zapadala sněhem, který ale roztával v místech, kde bahno bylo horké a odkud se ze země linuly jedovaté výpary.

Potom přišlo jaro. Zem se probudila a vše začalo kvést. Jen na Proklaté zemi se dále držel sníh a hučel ledový vítr.

Stach tak jednou zase seděl na koni a sledoval zemi svých předků, když se k němu připojilo pár jezdců.

„Říkám si,“ sundal si Pačej přilbu a zhluboka se nadechl, „jestli má vůbec cenu bojovat pro ten kus bahna.“

„Nebojujeme o ten kus bahna. Bojujeme o celý svět,“ odpověděl mu Stach.

„Jsi si jistý?“

„Jsem.“ Stach pootočil koně a sledoval knížete Vlastislava. „Pokud to neuděláme my, neudělá to už nikdo po nás. Protože nikdo netrpěl tolik, co my. Nikdo nemá takovou víru jako my. Nikdo už nespojí celý svět proti zlu, jako to děláme my. Jsme první, ale také i poslední bojovníci, kteří to mohou změnit.“

„No, když jsi mi to podal takhle, nezbývá než souhlasit,“ vypjal Pačej hruď.

„Brzo už vyjedeme,“ rozhodl Stach. „Na poslední cestu. Řekni všem, kdo budou poslouchat, že v den slunovratu budu stát před branou Černého města. S nimi, nebo sám.“

„Nebudeš sám.“

Poslední dny před slunovratem trávil Stach v hradě Rosensteinu u Giglau (=Jihlava, pozn. aut.). Jednu malou komnatu nechal předělat na modlitebnu a zde opravdu meditoval a vycházel jen na pravidelná cvičení, která mu doporučil jeho lékař.

Den před slunovratem, ráno před svítáním se pomodlil poslední modlitbu. Potom si pomalu v tichosti navlékl brnění, nasadil plášť a na pás zavěsil Upalovač. Znovu si vše překontroloval. Malým pokývnutím se rozloučil s křížem na stěně a otevřel dveře.

Za nimi čekalo několik nejvyšších členů řádu a kněží. V tichosti se bavili mezi sebou a čekali.

Beze slova vyšel ven. Jak procházel, hovor umlkal. V brnění, Upalovač u boku. Důstojným krokem, opíraje se o berlu, procházel uličkou, kterou mu dělali. Za ním se ve dvouřadu připojovali rytíři s rudými kříži na zádech. Další a další. Cítil rytmické údery Upalovače do svého boku a cítil sílu, která jím začala prostupovat. Brána sálu se otevřela. Před branou klečely desítky dalších obrněných pánů. Nechali je projít a připojovali se na konec průvodu.

Totéž se opakovalo, když vyšli z budovy. Další a další rytíři, někteří ve skvostných brněních, jiní ve starých a rezavých, vstávali a připojovali se. Bez řečí, bez rozkazu se řadili a připojovali k stále sílící řece masa a železa.

Na dvoře Stach nasedl na koně. Neotáčel se, nevydával rozkazy. S pevnou vírou a jistotou v sebe sama a ve své druhy ve zbrani pomalu vyjel z hradu. Před branou lehce překvapeně trhl uzdou a donutil koně na okamžik zpomalit.

Země byla pokryta tisíci stany, od obzoru k obzoru naskakovali rytíři na koně, pěšáci se řadili do řad, korouhve a zástavy ukazovaly, které rody se připojily k poslední bitvě za konečné osvobození země.

Pomalu svítalo. První paprsky jarního slunce jim zasvítily do zad a změnily ranní šero v jasný den, když vyjížděli směrem na poslední cestu, směrem k Proklaté zemi. V pravé poledne byli na místě.

Stáli na hranici Proklaté země. Vítr foukal a hnal jim do obličeje bodavé jehličky sněhu.

Kam jen oko pohlédlo, byla bažina. Přes ni vyvrácené stromy s trčícími zčernalými větvemi. Na jedné z větví seděl krkavec a výsměšně je pozoroval.

„Nemá ten krkavec tři oči?“ zeptal se kníže Vlastislav. „Nebo mi to jen připadá?“

Než si mohli ostatní ověřit Pačejův postřeh, krkavec se zvedl a ztěžka odletěl do vnitrozemí.

„Co to muselo být za sílu, že srovnala dokonce i hory a údolí?“ vrtěl Stach v překvapení hlavou.

„Těch pár lidí, kterým se podařilo přežít a včas utéct, říkalo, že se země bez ustání třásla. Skály pukaly a hroutily se. Do toho vichřice s obrovským množstvím vody. Konec světa.“

Pomalu vjeli na proklaté území. Už po pár krocích se koním začaly propadat nohy do kašovité směsi bahna a ledu.

„Musíme obalit koním nohy,“ nahnul se Pačej v sedle. „Jinak jim je led rozřeže na kost.

Stach seskočil ze sedla. V těžkém brnění se okamžitě zabořil do bahna do půli lýtek.

„Koně povedeme,“ rozhodl. „Pokud se to ale nezlepší, pošleme je zpět.“

„Jsme rytíři. Rytíř bez koně je co?“

„Boží bojovník,“ odsekl Stach.

Na to kníže Vlastislav nenašel odpověď.

Pod nohama cítili chvění.

„Pane,“ upozornil Stacha jeden z rudých křížů, „je to tady.“ A ukázal na obzor, nad kterým se pomalu rozpínal černý mrak.

Stach se zastavil a rozhlédl. „Dřív, než jsme čekali,“ zašeptal. „Ale budiž.“

„Ďábel udělal chybu,“ řekl Vlastislav. „Měl nás nechat vysílit v Mrtvé zemi. Teprve tam zaútočit.“

„V Mrtvé zemi,“ ušklíbl se Stach. „Už ne v Proklaté?“

Pačej poplácal svého koně a poslal ho zpět.

„Naše síla byla v jízdě. Ale v bažině ji nevyužijeme.“

„Chce nás zahnat zpět. Nechce nás pustit dál. Proč asi?“

Všude, napravo i nalevo se řadili jeho muži. Do oceli zakutí páni zaráželi do bahna velké štíty a připravovali si meče, zatímco z druhých řad jim na ramena a okraje štítů pokládali kopiníci svá dlouhá kopí. Mrak se změnil v obrovskou masu živé hmoty.

Stach vytáhl Upalovač. Ozvalo se svištění šípů a praskání tětiv kuší. Na několika místech se dokonce ozvalo zadunění několika malých ručních děl. Na nepřátelské straně padlo pár desítek netvorů a potom se rozpoutalo peklo.

Stach máchl zespoda Upalovačem a rozpáral prvnímu démonu břicho až ke krku. Z puklého břicha se vyvalily desítky hadů a obrovských červů, kteří se snažili dostat na Stacha přes železo. Ale Stach si jich nevšímal. Udělal velký krok a překročil mrtvé tělo pomalu se potápějící v ledovém bahně.

Další netvor, orlí hlava s tělem lva, se na něj vrhl. Než stihl Stach zareagovat, obstříkla ho černá krev a gryf se zoufale snažil vzlétnout. Z proseklé tepny na krku mu stříkala kouřící krev a barvila okolí do černa. Stach pootočil hlavu, aby viděl zachránce, ale přes kryt helmy si všiml jen vlčích očí zaklínače.

Lehce kývl hlavou na poděkování a udělal další krok.

Něco velkého ho chytlo a snažilo se ho vytáhnout z řady. Na pomoc se objevilo dlouhé kopí, které tvora, temnějšího než noc, odstrčilo od Stacha. Pár rytířů s kříži na zádech se odvážně vrhlo před Stacha a zmizelo v mase nepřátel. Další a další vlna temnoty se přelévala kupředu a rozbíjela se o hradbu masa a železa. Někde řady lidí povolily a do mezer vtrhla hejna nepřátel. Bitva se začala rozpadat na jednotlivé chumáče bojujících. Stach mával mečem na všechny strany. Rány rozdával, rány přijímal.

V jednu chvíli mu mocná rána vyrazila Upalovač z ruky, ale překvapivě ho rychle našel. V jinou chvíli ho zahalil oheň a dým, ale jediným výsledkem bylo, že vysušil vrstvu bahna, která se na něm usadila.

Stach nevěděl, jak dlouho bitva trvala. Slunce už jim nesvítilo nad hlavami, když se začal útok rozpadat. Nepřítel neustupoval. Prostě jen umíral. O milost nežádal, a stejně by ji nedostal.

Nakonec se boj změnil jen v dorážení zraněných. To už se slunce klonilo k západu, když se Stach konečně pořádně rozhlédl a zhodnotil bitvu. Stále ještě nebylo dobojováno. Stále ještě někde zůstávaly malé hloučky odporu. Znavené síly pekla, bránící se znaveným silám lidí. Někteří rytíři už nebyli ani s to pozvednout meč. Z posledních sil vráželi do těl démonů zakrvácené dýky, nebo jen rukama v ocelových rukavicích zápasili po kolena v bahně.

Stach si všiml, jak někdo mává z malé vyvýšeniny potrhanou zablácenou zástavou. Přes bahno se nedalo zjistit, komu patří, ale Stach si to vyložil jako zkoncentrování zbývajících vojsk, a tak vyrazil k vlajce.

„Pačeji?“ vydechl překvapeně, když dorazil na vyvýšeninu. „Jsem rád, že žiješ.“

„Víš, že já taky?“ konstatoval Pačej a dál zuřivě mával.

„A proč tak máváš?“ Stach se rozhlédl okolo.

„Vyhráli jsme.“ Pačej přestal mávat zástavou a zarazil ji do bahna. „To se tak dělá.“

Mezitím na vrcholek začali přicházet další.

„Matka všech bitev,“ konstatoval Pačej.

Stach se rozhlížel. Kam oko dohlédlo, všude ležely mrtvoly lidí a netvorů, kolikrát propletené ve smrtelném zápase, v rozličných pózách tak, jak je zastihla smrt. Slunce zahalil mrak a začalo sněžit.

„Kde tohle ten sráč vyškrábal?“ zeptal se Albrecht.

„To by se měl velmistr zeptat, až si půjde zdřímnout. Co, Stachu? Zeptáš se toho boha Spasitele, kde jeho věznitel sebral takové vojsko?“

Stach se otočil na tazatele. Grimwald měl přilbu sundanou a skrz hadr na hlavě mu prosakovala krev.

„Nemyslím si, že se v nejbližší době někdo vyspí,“ odpověděl Grimwaldovi. „Zvedá se ledová bouře, a z té na nás znovu zaútočí.“

„To snad ne. Jsi si jistý?“

„Ano. Utrpěl obrovské ztráty. Už nemá sílu, aby se nám postavil přímo. Tak bude útočit ze zálohy. Proto musíme jít hned dál. Ale až tady postavíme kříž,“ rozhodl Stach. „Za naše přátele, za všechny, co tu zemřeli.“

„Moment. Proč kříž, Stachu? My mrtvé spalujeme.“

„Tyhle mrtvé nespálíme. Nemáme čas, nemáme dřevo na hranice a nemáme na to lidi. Musíme táhnout dál. Směr Práh. “

„Ale kříž?“

„Protože ten kříž a naše modlitby jim zajistí klid po smrti. Neožijou, nestanou se z nich zombie.“

„Jsi si jistý?“

Stach pokýval hlavou.

„Naprosto,“ řekl pevně.

„Pokud je to tak…“ Grimwald potěžkal svoji sekeru. „Tak těch křížů postavíme raději více.“

S propletenými kopími odnášeli Germáni Rodericha do své země.

„Vracíme se,“ postavil se před Stacha urostlý Germán. „Musíme pohřbít našeho vládce.“

„Budete nám chybět. Hodně.“ Stach mu podal ruku.

„Naše válka už skončila, dluh je splacen. Teď je to už jen na vás.“ Germán ukázal na rytíře s kříži.

Stach sledoval, jak odcházejí.

„Tak, a v Germanii zase vznikne válka o vůdcovství.“

„Nemyslím.“

„Třeba ten velkej s tím copem, jak zesměšňoval Rodericha při naší návštěvě. To je docela dost horký kandidát na vedení,“ ukázal Stach na odcházejícího Germána.

„Ten se stane jejich vůdcem.“

„A co přívrženci Rodericha? Nebude jim to proti srsti?“

„Stachu. Ten velký s tím copem, jak zesměšňoval Rodericha při naší návštěvě, to je jeho bratr,“ řekl Pačej.

Stach překvapením zamrkal. „Myslel jsem, že je to jeho rival. Vždyť se skoro pořád rvali.“

„Je vidět, že jsi jedináček,“ pousmál se mírně pod maskou Pačej.

„Možná je to jen dobře. Nerad bych kromě svých přátel oplakával ještě své bratry,“ vzdychl Stach. „Pohněte s těmi kříži, ať vyrazíme ještě za světla!“ zařval na lopotící se muže a přitáhl si plášť víc ke krku.

Na noc rozbili tábor kousek za Krudomem. Tedy v místech, kde kdysi toto město stálo. Zahaleni do dek se snažili překonat zimu a na chvíli usnout. Stach seděl na okraji tábora a snažil se očima proniknout tmou. Vedle něj seděl zachumlán v těžkém kožichu Trojan. Oči měl zavřené a podřimoval.

„Stachu!!! Staáááááchu!!!“ Vítr fičel po Proklaté zemi a hnal jehličky Stachovi do obličeje. „Je to jen tvá vina! Jen tváááááá vina!!!“ syčel na něj. „Jen ty za to můůůůůůůžeš. Jsi prokletýýýýýýýý!!! Všichni ti mrtvííííí, to je tvááááá vina. Zabils je. Tváááá vina.“

„Má vina,“ řekl Stach.

„Cože?“ probudil se Trojan.

„Ty to neslyšíš?“

„Co?“

„Ten vítr?“

Trojan se zaposlouchal.

„Slyším vítr.“

Stach mlčel. „Jen tváááá vina,“ opakoval nahlas. „Všichni ti mrtví. Stáááááchu, ty za to můůůůžeš. Všichni zahynuli jen kvůůůůli tobě.“

„To slyšíš ve větru?“

Stach kývl.

„Tak to máš blbý.“

„Budu to asi poslouchat pokaždý, když zafouká vítr z Proklaté země.“

„Můžu ti poradit?“

„No?“

„Tohle zmizí, až zmizí Černé město.“

Stach kývl hlavou.

„Tvááá vina!!!“ syčel vítr. „Proklatýýýýýý. Proklatýýýý. Nikdy nenajdeš pokoje!!!“

Druhý den pokračovali dál. Vítr se změnil v bouři.

„Snaží se, abychom ztratili směr.“

„Ale dělá to blbě.“

„Jak to víš?“

„Bouře jde od Práhu. Takže směr Práh je vždycky proti větru.“

Šli celý den. Bouře se změnila v bílou tmu, která se v noci změnila v tmu černou. Stach zakázal zastavit. V noci bouře zesílila. Neviděli na krok. Drželi se jeden druhého za ramena a pomalu postupovali.

„Musíme zastavit!“ křičel Pačej.

„Ne.“

„Nemáme směr. Bloudíme.“

„Ne.“

„Zmrzneme.“

„Jestli zastavíme, tak zmrzneme. Bouře neustane. Bude trvat dny, týdny, měsíce. Dokud bude naživu jediný z nás.“

„Kdybych tohle věděl,“ kopl Pačej do hromádky sněhu před sebou.

„Nemáš víru,“ zakřičel na Pačeje z druhé strany Trojan.

„Kušuj, dědku. Ještě ty začínej.“

K ránu bouře polevila. Ze tmy se vynořilo několik postav. Stach si připravil meč.

„Stachu,“ oslovila ho jedna z postav.

„Lišku,“ zastavil se překvapeně Stach. „Ty žiješ?“

„Jsem přece upír,“ usmál se Lišek.

„A Černice? A Dobrava?“ Stach pohlédl na další postavy. „Jak jste přežili?“

„To je na dlouhé vyprávění. Byli jsme v zajetí, ale podařilo se nám utéct.“ Dobrava objala Stacha. Černice stála o kousek dál a usmívala se.

„Musíš přerušit útok,“ varoval Lišek Stacha. „Nedokážeš si představit, co vás tam u brány čeká.“

„Dokážu,“ vzdychl Stach a hrdlo se mu sevřelo. „Dokážu, Lišku, kamaráde.“ Stach nedokázal zadržet slzy, když vrazil dýku Dobravě do břicha. „Dokážu,“ opakoval s pláčem, zatímco postavy Liška, Dobravy a Černice se pomalu rozplývaly ve větru.

„Jen prach ve větru,“ ozvalo se ze tmy.

Stach zastrčil dýku znovu za pás a zvedl se vedle klečícího Pačeje. „Je to jen klam! Je to jen mámení!“ zařval mu do ucha.

Pačej mávl rukou do prázdna. „Ty jsi je také viděl?“ zeptal se.

„Koho?“

„Mého otce a mého bratra?“

„Ne. Já měl jiné vidiny. Pomoz Trojanovi. Nesmíme se zastavit. Probuďte ostatní.“ Otočil se na druhou stranu a zatřepal Albrechtem. „Jen klam a mámení!“ zakřičel mu do ucha.

Vévoda Albrecht se praštil dlaní do helmy, aby si srovnal myšlenky. „Nechtěj vědět, co jsem viděl!“ vykřikl.

„Nechci,“ odpověděl Stach. „Stačí mi to, co jsem viděl já.“ Znovu se mu sevřelo hrdlo a ztěžka polkl. „Jdeme dál.“ Vytáhl Upalovač a zabodl ho do oka pekelnému psovi, který se odněkud vynořil.

Další den dorazili do Stříbrné Hory. Tedy, do toho, co z ní zbylo.

Ztěžka se brodili ledovou vodou. Zuby jim jektaly a třásli se zimou po celém těle.

Uprostřed trosek stála překvapivě neporušená kašna přání.

Stach nahlédl dovnitř.

Voda v ní bublala a páchla. Obličeje na sloupu měly oči obrácené v sloup a pootevřené tlamy, ze kterých občas ukápla nazelenalá kouřící slina.

„Pečené kuře a dobře vychlazené pivo,“ poručil Stach nahlas.

Ozvalo se syčení a škvíření. Ve chvíli, kdy už se chtěl Stach otočit a odejít, se na okraji studny objevila dřevěná miska, na níž ležel kus rozteklého a shnilého masa. Vedle misky byl špinavý džbán s ulomeným uchem. Stach nahlédl dovnitř a ucítil pach močůvky.

„Divadlo skončilo, opona spadla a herci se odmaskovali,“ podotkl Trojan. „Pravda v celé své nahotě.“

Stach kývl.

Jeho rytíři si zatím našli trochu vyvýšená místa na troskách budov a nyní se snažili si na nich rozdělat ohně a alespoň trošku prohřát zmrzlá těla.

„Žádný odpočinek, nebo zmrzneme,“ poručil Stach. „Vím, že po vás chci nemožné, ale také vím, že to dokážete. Vím, že už druhý den jdeme touhle slotou, bez odpočinku, beze spánku, ale vím, že jste praví boží bojovníci.“ Stach se sehnul, aby pomohl ležícímu rytíři na nohy.

„Pro mě už je konec, Stachu,“ vzdychl rytíř a stáhl si drátěnou kapuci. „Pokud pojedeš někdy do Helvetie, dej zprávu mé rodině, že jsem prostě jen nechtěl čekat na smrt v posteli. A řekni mým vnoučatům, že jejich tátové bojovali po mém boku do poslední chvíle za to, aby se nad naší zemí někdy v budoucnu neobjevila černá duha. A že zemřeli se ctí.“

„Vyřídím, vyřídím.“ Stach podal rytíři ruku a pevně ji stiskl.

Rytíř se lehce pousmál a zavřel oči. Z koutku úst mu sjela kapička krve a zmizela v několikadenním strništi šedivých vousů, nechávajíc za sebou červenou stopu.

„Zase je nás o jednoho méně,“ vzdychl Trojan.

Stach se rozhlédl po žalostném zbytku jejich armády. „My to dokážeme,“ řekl pevně a pustil ruku mrtvého rytíře.

Trojan se rozhlédl a tvářil se pochybovačně.

„My to dokážeme. My to dokážeme,“ opakoval Stach sveřepě. „Jdeme.“

Sen XXII.

Velká vatra. Někde v hlubokém lese. Když se Stach rozhlédl, viděl jen na okraj prvních stromů. A za nimi tušil prázdnotu. Okolo ohně sedělo nebo postávalo několik desítek postav. Mohutní majestátní starci, ale i jiné podivné bytosti. Mezi nohama se jim kmitali skřítci a malé víly. Stach přišel blíž.

Všichni zmlkli a pomalu si ho prohlíželi. Stach udělal několik dalších kroků.

Některé poznával. O jiných měl jen matné představy. „Já tady nemám být,“ řekl váhavě.

„Proč?“ zeptal se ho majestátní stařec sedící v čele celého shromáždění. Oblečený byl ve starodávném brnění, na hlavě jednoduchou helmici. Na klíně měl bojovou sekeru. Jednu ruku měl položenou na opěradle masivního dřevěného trůnu, v druhé svíral dlouhou železnou hůl, jejíž konec se rozšiřoval v malé rozsochaté dráty, mezi kterými přeskakovaly malé elektrické výboje.

„Nevím. Ale tohle není můj sen.“

„Proč by neměl být?“

„Čekal jsem jiný sen. Mívám jiné sny,“ přiznal Stach.

„Také jsme čekali něco jiného.“ Ze tmy vystoupil mohutný muž s býčí hlavou. Okolo rukou měl nazelenalou záři, která se podobala záři, která vycházela za půlnoci z hrobů nebo tlejících kostí. Stach okamžitě poznal Velese, ochránce skotu, ale i vládce podsvětí.

Stach mlčel. Přece jenom v blízkosti bohů postrádal svoji jistotu, protože tady prosté setnutí hlavy problémy neřešilo. „Mohu blíž?“

Mírně pokynuli. Stach přišel k ohni. Sledoval plameny a cítil, jak se jejich pohledy vpíjejí do jeho zátylku. Po očku sledoval ostatní bohy Slovanů.

Vedle Peruna seděla v křesle Mokoša, bohyně země a úrody. Její tvář byla klidná a laskavá, tak jako může mít tvář laskavou matka, která miluje své děti. Za ní stála za jedním ramenem Vesna, bohyně jara a zrození, a za druhým Morana, slovanská bohyně smrti. Po boku Vesny stály ještě rožanice, tři sudičky, a na zemi se zkříženýma nohama seděl Rod, bůh stvoření a porodu.

Vedle Mokoši stál Radegast, bůh lesů. O kus dál Triglav, bůh se třemi hlavami. Každá hlava viděla do jiného světa. Do světa bohů, do světa lidí a do podsvětí. On jediný předával nezkreslené zprávy mezi světy, a proto byl mezi lidmi, bohy a podsvětím brán jako posel a soudce. Občas v Triglavově chrámu kněží zakrývali oči prostřední hlavy páskou, aby neviděl zlo a faleš lidského světa, a do uší mu dávali zlaté špunty. Dál Stach neviděl. Postavy byly zahalené a nezřetelné. Byli to možná jiní bohové, možná ti, na které se zapomnělo, nebo zmizeli s kmeny, které zmizely s příchodem Slovanů.

Z druhé strany Perunova křesla stálo několik dalších bohů. Stach poznal vedle sebe stát Běloboga a Černoboga, Jarovíta, Dažboga, Porenuta, o němž se tvrdilo, že je synem Peruna, dále stál Svantovít, Stiborg, jehož vlasy vlály všemi směry, Veles, a s nimi si potichu povídala Živa, která měla být sestrou Mokoši.

Stach překvapeně zamrkal. „Jste skuteční?“ zeptal se. „Jste opravdoví?“

„Proč bychom neměli být?“ nechápavě odpověděl Perun.

„Nikdy jste se neukázali. Nikdy jste se nijak neprojevili.“

„A jak jste se tedy o nás dozvěděli?“

Na to Stach nenašel odpověď. „Představoval jsem si vás trochu… trochu jinak.“ Stach si dřepl a strčil ruce k ohni.

„Jak, jinak?“

„No, jako ty sochy, co stály ve vašich svatyních.“

„Obyčejného lidského vzezření byste se tolik nebáli.“

„No, ty moc lidsky nevypadáš, Radegaste,“ ušklíbl se Stach koutkem úst.

„A já?“ promluvil Triglav z jedné ze svých hlav.

„Ty také ne. Ale působíte tak lidsky.“

„Jako ten tvůj nový bůh?“

„On je člověk… Nebo… Já nevím.“

Chvíli mlčeli.

„Asi jste na mě nasraní.“

„To je slabé slovo.“

„Co se mnou uděláte teď?“

„Nejraději bych tě roztrhal na kousky a rozemlel na prášek. Ale už, bohužel, na to nemám tu moc.“

Perun zvedl chlácholivě ruku a odmlčel se.

„Pořád jsme se hádali mezi sebou, pořád jsme se svářili. Bojovali jsme o jejich přízeň, až nás předběhl někdo zvenčí. Nedávejte vinu jenom jim.“

„Neuměli jsme se postavit nové hrozbě. Nechali jsme je na holičkách,“ přiznal nebeský kovář.

„Pomlouvali jsme se ústy kněží. Jak mohli být oni jednotní, když ani my nejsme?“

„Pozdě bycha honit.“

„Ty mlč, tvůj velekněz to spunktoval.“

„Mě do toho netahejte, mě jste jen přehlíželi.“

„Už se zase hádáme.“

Zmlkli a nevraživě na sebe pohlíželi.

„Odcházíme,“ řekl Perun. „Je to tak lepší. Pro vás, pro lidi. Přijde jiná doba. Jiný svět.“

„Ale…“

„Nepřerušuj mě. Teď jsem kvůli tobě zapomněl, co jsem chtěl říct,“ vraštil Perun čelo.

„Vrátíte se?“

„Záleží na vás, na lidech.“

„Mám něco vyřídit?“

„Možná bys mohl. Abyste nezapomněli na svoji minulost. Na svoji zem. Na své bohy a na své předky.“

Stach mlčel.

„Asi si teď říkáš, proč byste to měli dělat, že? Protože si myslíš, že jsme vám nikdy nepomohli, nikdy se neukázali. Je to tak?“

„Asi.“

„Díky nám jste vzešli z temnoty dávných věků. My jsme vás donutili vzhlédnout ke hvězdám a hledat tam něco jiného. My jsme vás naučili pokládat otázky a hledat odpovědi. To, že jsme vám nedali hrst pšenice přímo do pusy, to bylo také schválně. Protože až začnete žít v bohatství a blahobytu, přestanete myslet na budoucnost a ztratíte se v temnotě. To si pamatuj.“

Někdo do něj strčil. Asi Pačej. „Spíš za chůze?“ zeptal se.

„Ne. Povídám si s Perunem a ostatními bohy.“

„Ty jsi opravdu magor,“ vzdychl Pačej. „My sotva lezeme, a on se vykecává někde v Návu s našimi bohy. To jako opravdu?“

„Já nevím. Snad to byl jen sen.“

„Vzkazují mi něco?“

„Nic konkrétně. Jen, že na ně nemáme zapomenout.“

„To se jim lehce řekne. Ale kde jsou? Proč nepomůžou? Třeba teď, teď bych je tu opravdu potřeboval. Meleme z posledního. Pro to, abychom uhájili i jejich zemi.“

Stach pokrčil rameny a Pačej mávl odevzdaně rukou. „No nic. Pokračujeme.“ Pačej vykročil směrem k Práhu. Stach ho sledoval. Kníže už dávno odhodil masku a šel s tváří odkrytou. Musel trpět mnohem víc než ostatní, protože jeho zjizvená spálená kůže mu neposkytovala tolik ochrany jako kůže zdravá.

Za nocí, kdy mrzlo, mu tvář na několika místech omrzla a potom, přes den, kdy se najednou prudce oteplilo, mu popraskala. Otevřenými ranami se mu valil hnis s krví a mizel kdesi v brnění. Přesto si Pačej nestěžoval, jen sveřepě kráčel kupředu.

Stach šel vedle něj. Upalovač držel za rukojeť a jeho špici táhl za sebou. Občas to zaskřípalo, jak Upalovač přejel nějaký kámen, ale Stach to nevnímal. Jen tupě sledoval špice svých bot. Šel, tupě a umíněně. Vytáhl jednu nohu z bahna, udělal malý krok, a noha se zabořila do bahna. A znovu a znovu. Občas přelezl padlý kmen. Občas se noha neprobořila do bahna a on udělal delší krok. A potom, najednou, z nějakého popudu, se zastavil a zvedl hlavu.

Před nimi se tyčilo Černé město, celé ze skleněného obsidiánu. Hradby byly popraskané, místy spadlé, ale přesto působily impozantně. Hustý les, který byl kdysi okolo celého města, se změnil jen v mrtvé kmeny stromů, zapadlé ve zpola zmrzlém bahně. Černá duha nad městem už byla tenká, téměř neviditelná. Dávala všem najevo, že ze všech jedenácti přízraků už existuje jen jeden.

Strážce brány vypadal podivně. Byl shrbený, celý pokrytý zelenou plísní. Při každém kroku z něj odpadávaly desítky kostí. Pán Práhu už také nevládl takovou silou. Přesto jeho tlak byl cítit.

„Odpočineme si?“ zašeptal Pačej unaveně.

Stach zavrtěl hlavou a vydal se do čela skupiny. Zvedl se vítr a začal padat déšť se sněhem. Stach udělal ještě několik kroků a poklekl. Zavřel oči, a když je otevřel, měl pocit, že se s ním točí celý svět.

Vítr se zvedal. Led na zmrzlých bažinách začal praskat a ven se dralo kouřící černé smrduté bahno.

„Modleme se, bratři!“ řekl Stach tak, aby ho slyšeli. „Modleme se a neklesejme na duchu.“

Klečeli před bránou. Desítky rytířů ve zničených brněních, v cárech plášťů, na kterých jen stěží šly rozeznat velké kříže. Klečeli a modlili se. Každý svojí modlitbou. Za toho, jenž mohl být vykupitelem, ale přešel. Modlili se za něj. Modlili se za jeho duši. Prosili ďábla za odpuštění. Ne pro sebe, ale pro něho.

Okolo bouřilo samo peklo. Vody bažin hřměly a vzpínaly se. Voda se vařila a pěnila jako rozzuřený příval. Blesky bičovaly oblohu a jedovatý dým stoupal z trhlin v zemi. Rytíři se dusili, trpěli pod kapkami vařící vody, krev z ran z nich prýštila, mnozí padali v bezvědomí k zemi, ale přesto ani jeden z nich neustal v modlitbě.

„Vydržet. Jen vydržet.“ Stach drtil modlitby mezi zuby. „Ovládni svůj vztek. Buď upřímný. Najdi boha v sobě, ve své duši. Vzpomeň si, jak on litoval tebe, že musíš trpět. On tě opravdu litoval.“ Cítil, jak se mu rozprostírá po těle klid.

„Stejný pocit jako v Perunově chrámu,“ napadlo ho.

„On opravdu litoval, že trpím,“ uvědomil si. „A já cítím jeho bolest. Cítím jeho bolest a cítím i bolest rytíře vedle sebe. A já cítím i bolest knížete Vlastislava. Cítím jeho bolest, když mu hořel obličej. Cítím jeho bolest, když jsem mu ublížil.“ Z očí mu vyhrkly slzy. „Cítím bolest všech, kterým jsem ublížil. Prosím o odpuštění, prosím za spasení. Prosím za toho, který cítí bolest celého světa, protože ta bolest musí být nezměrná.“

Stach cítil, jak se mu země pod nohama chvěje. „Prosím za toho, kdo bere bolest všech lidí, prosím za toho, jenž cítí bolest všech bytostí.“ Stach zvedl hlavu. „Prosím za něj. Pusť ho ze své moci. Chceš-li mě, vezmi si mě. Vezmi si moje tělo a vezmi si moji duši. Ale propusť jeho. Copak nevidíš, jak trpí?“ prosil ďábla.

Ďábel zuřil. Strážce brány nemohl bojovat, kosti mrtvých rytířů ho neposlouchaly. Strážce Práhu mu byl k ničemu, protože nikdo se nesnažil protlačit jeho lepkavou dusivou stěnou. A Pán klíčů nemohl udržet bránu zavřenou, protože se nemohl opřít o žádnou zlobu a nenávist v srdci rytířů.

Brána zapraskala. Pak se začalo hroutit jedno z křídel brány. Neotvírala se, povolovaly panty, na kterých držela.

A pak se brána vytrhla ze svých veřejí. Pomalu se začala kácet. Nejprve stála nerozhodně, jako by se nemohla rozhodnout, na kterou stranu se položí, potom se naklonila dozadu a s těžkým zaduněním se položila.

Stach se postavil a s ním i ostatní rytíři. Proti nim stálo peklo s celou svojí armádou.

„Kupředu, bratři. Za našeho pána a vykupitele. Za jeho osvobození a naši svobodu,“ pozvedl kníže Vlastislav svoji vlajku. Ubohé zbytky kdysi velké armády se vrhly do posledního boje.

Stach srazil Upalovačem dalšího z démonů, kteří mu stáli v cestě. Země se chvěla a pukala, obrovské masivní zdi z černého skla se bortily. Brána v zemi syčela a kvílela, jak chvílemi vyvrhovala a chvílemi vtahovala do sebe vše živé i neživé v okolí.

„Tam je,“ ukázal mečem Kentaro.

Stál tam, obklopený hordou démonů, kteří se svíjeli a třásli hrůzou. Hlavu měl lehce nakloněnou na stranu a na tváři mu pohrával mírný úsměv.

„Musím já. Čeká na mě,“ zadržel Stach Kentara. „Musí to být člověk.“

Kentaro pokývl hlavou a poodstoupil. Stach udělal několik rychlých kroků a rozpřáhl se.

Kruh démonů se rozpadl a všichni se vrhli k trhlině. Stáli proti sobě.

„Promiňte, můj pane. Odpusťte mi to, co musím udělat. Pro svoji, naši i vaši svobodu.“

Nehýbal se a stále se usmíval. „Učiň Stachu to, co ti tvoje srdce velí. Udělej to, abys osvobodil lidstvo.“

Stach vrazil Upalovač hluboko do prsou muže s korunkou. V tu chvíli měl pocit, že se čas zastavil. Sledovali jeden druhého. Stach měl v očích smutek a zoufalství, on radost a lásku. Pak se celý svět zatočil. Země zmizela, zmizel čas i prostor. Byla jen prázdnota s malou svítící tečkou uprostřed. A ta tečka začala narůstat a zářit. Zářila čím dál jasněji, až vyplnila celý vesmír, celý prostor. Pak se čas znovu rozběhl.

Stach stál na hromadě černého skla, u nohou se mu válela tenká zlatá korunka.

Brána do pekla zmizela. Démoni v hrůze prchali na všechny strany, přelézajíce a přeskakujíce trosky Černého města.

„Řekl aspoň děkuju?“ Pačej se sehnul a zvedl ten zlatý kroužek.

„Raději si ho nenasazuj,“ varoval ho Stach.

„Proč ne? Král je mrtev. Ať žije král!“ Pačej zvedl ruku s korunkou ke své hlavě.

„Protože pro to jsem tu nebojoval.“

„Vždyť si dělám prdel.“ Pačej zvedl ruku s korunkou do vzduchu a zařval.

„Vítězství!“

Ostatní se připojili. Jásali a provolávali slávu, zatímco hradby z černého skla se hroutily a propadávaly do bahna.

Stach mlčel. Smutně sledoval Kentara Renza, jak se mění v prach, který vítr odnáší do všech směrů.

„Všechno, co jsme, je jen prach ve větru,“ uslyšel Kentarův hlas.

„Jen prach ve větru,“ opakoval Stach.

Epilog (rozhovor, který se možná ani neuskutečnil)

„Mistře?“

Trhl sebou. „Ano?“ zeptal se.

Jeho učedník na něj shlížel s pobavením. „Usmíváte se. Byl jste duchem nepřítomný. “

„Byl,“ potvrdil.

„Nad čím jste přemýšlel?“

Chvilku mlčel a sledoval pohár na stole. „Přemýšlel jsem nad tím, co by se asi stalo, kdybych tehdy neodmítl tu poslední nabídku ďábla. Jak mohl svět vypadat? Jak by se asi vyvíjel? Jak by se změnil?“

„Tu třetí nabídku?“

„Ne. Tu čtvrtou.“

Šepot jeho učedníků utichl. Všichni mlčeli a viseli mu na rtech.

„Říkal jste nám, že vám ďábel dal jen tři nabídky.“

„Ano, říkal.“ Lehce pokýval hlavou. „Protože to čtvrté ani nebyla nabídka.“

„A co to bylo?“

Přejížděl pohledem po každém z nich. U jednoho se zastavil. „Co bys dělal, Jidáši, kdybys znal svoji budoucnost?“

„Co bych dělal, Mistře?“ Jidáš zvedl překvapeně obočí. „Asi bych se vyvaroval chyb, které v budoucnu udělám.“

„A co když by to bylo ještě horší? Co když, v touze vyvarovat se chyb, protože je znám, udělám chyby ještě horší?“

Rozpačitě mlčeli.

„Znát svoji budoucnost,“ řekl polohlasem, „to možná není dar. Možná je to prokletí.“

„A vy tedy, Mistře, víte, co nás čeká?“ Zkoumavě na něho hleděli. „On vám to ďábel ukázal? Vy víte, kdy a jak zemřete? Víte, jak zemřu já? Nebo tady Petr?“ Ukázali na nejbližšího učedníka.

Mlčel a přemýšlel. Potom se usmál. „To byl jen žert. Zapomeňte na to. Chtěli jste ukázat ten trik, jak měním vodu ve víno? Může se vám to hodit na nudném večírku.“ Ukázal na pohár na stole. „Ten kalich, co tu leží, vezmeme s sebou. Mám pocit, že ho budeme potřebovat.“

„Na to měnění vody na víno?“

„Ano. Na to měnění vody na víno. A nejenom na to.“ Pokýval zamyšleně hlavou.

Začal další zajímavý večer na okraji pouště.

Epilog II

Byl deštivý večer, když na vrata menšího poplužního dvora v jedné vesnici někdo zabouchal. Majitel šel sám otevřít, protože chasa se mu už rozutekla. Příchozí byl sám. Kožešinovou čepici měl zaraženou hluboko do čela a prosil o přístřeší. Majitel neodmítl a uvedl hosta k sobě domů. Paní domu, s kruhy pod očima, mu nabídla skromné jídlo a dál se mu nevěnovala. Cizinec poděkoval a mlčky pojedl.

Když ho hospodář vedl do komory pro hosty, míjeli malou komůrku. V ní klečela paní domu a vroucně se modlila ke kříži. Vedle v posteli kdosi ležel.

Cizinec se na chvilku zastavil.

„Synka nám porubali Rožmberští. Těžce mu obličej zohavili. Nedožije do rána,“ vysvětloval smířeně hospodář cizinci.

Cizinec mlčel. Potom vstoupil do komůrky a chvilku pozoroval tělo asi desetiletého hocha, celého zabaleného ve lněných šátcích. Obličej měl přikrytý a na jedné straně prosakovala krev.

Cizinec položil ruku na hlavu chlapce. „Bude žít. Přijde o oko, ale žít bude,“ řekl potichu. „A vykoná velké činy. Tak velké činy, že ještě tisíc let po jeho smrti na něho budou lidé vzpomínat.“

Hospodář s překvapením a podezřením zvedl oči od syna k cizinci. Ten ale sledoval kříž na stěně.

„V jiné době, za jiných okolností jsme se spolu setkali, Stachu.“ Cizinec stočil oči od kříže zpět na chlapce.

„Jan se jmenuje pane. Jan, ne Stach,“ oponoval hospodář.

Cizinec kývl hlavou. „Já vím. Jan Žižka. Z Trocnova.“

Vysvětlivky

Jazyk

V rámci lepší čtivosti byla staročeština zaměněna za běžnou řeč. Rovněž některé nadávky byly přizpůsobeny dnešní době. Některá příjmení byla také zmodernizována. Např. Stach Drobek – Drobek se staročesky řekne Žižek.

Města

Ďábel zabral Bohemii v okruhu přesně 100 km kolem Práhu. Takže, pokud se podíváte do mapy, Krudom (Chrudim) je necelých 100 km daleko, stejně tak Pár Dubů (Pardubice). Hradec Králové je těsně za hranicemi Proklaté země, proto si tam Pačej zřídil svoje nové hlavní město. Také proto, že je to město knížeti věrné a má k němu zvláštní vztah. Žila tam jeho matka, již tam poslal kníže Oldřich, když si našel jinou manželku, která mu porodila Litomira.

Uliš byl otráven psím morem (oměj šalamounek)

Všechny části rostliny obsahují alkaloidy, listy 0,2-1,5 %, hlízy 0,3-3 %. Podráždění na jazyku (podobné nikotinu, při větších dávkách se rozšiřuje na celou hlavu) je již při 0,05 mg akonitinu, příznaky otravy 0,2-0,25 mg, smrtelná dávka pro člověka 3-4 mg. Dříve byly známy i otravy u dětí, jelikož vysávaly nektar z květů, a s tím i malý obsah akonitinu. Sbírají se obvykle hlízy, a to v říjnu až listopadu. Při kvetení je obsah alkaloidu nejnižší, v zimě naopak nejvyšší. Extrakt z oměje šalamounku se ve středověku používal jako šípový jed. Používal se také k trávení vlků otráveným masem. Lidové názvy: bačkorky, botičky, čertův pantoflíček, holoubky, homolec, jedhoj, medvědí tlapka, oměj, omich, papučky Panny Marie, psí mor, vomej, zlý mníšek… Nezaměňovat tuto rostlinu s její příbuznou: Oměj vlčí mor

Průběh otravy:

Při užití větší dávky akonitinu nebo rostliny se brzy dostaví pocit mravenčení v zadní části dutiny ústní (podráždění nervových zakončení v zadní části patra), který se brzy rozšíří na celou hlavu a obličej. Později postoupí mravenčení a píchání do konečků prstů rukou i nohou, na uši, do krajiny pánevní, na prsa a záda. Po nich následuje celková necitlivost (anestezie). Zároveň se dostaví celkové příznaky otravy jako pocení, nauzea, zvracení, průjem, pokles teploty, zimnice, poruchy srdeční činnosti, velká svalová slabost, silná úzkost a strach ze smrti. Dýchání je stále povrchnější a smrt nastává zástavou dechu a poškozením srdce. Vědomí je však až do konce zachováno. První příznaky se dostaví za několik minut a celá otrava proběhne v několik hodinách.

Prognóza:

I těžce otrávený se může uzdravit, pokud se udrží srdeční a dýchací činnost v chodu. Doporučuje se výplach žaludku a podávání symptomatických léků. U případů, jež nekončí smrtelně, trvají ještě delší dobu poruchy citlivosti a pocity únavy.

Vlčí mák – Sen XIV.

A ještě jedno vysvětlení, proč právě vlčí máky – z čistě botanického hlediska. Po celou historii válčení se říká, že právě na bojištích a hrobech jako symbol krve vždy vyraší rudé vlčí máky. Vysvětlení je jednoduché. Vlčí máky kvetou v době, kdy jiné rostliny v okolí jsou mrtvé. Semena vlčích máků odpočívají v půdě řadu let, a když nejsou nablízku konkurenční rostliny, vyraší. A právě půda na bojištích, rozbrázděných a přerytých bombami a granáty, se silnou koncentrací vápence ze zdevastovaných budov, působila jako katalyzátor pro vyrašení vlčích máků. V květnu 1915, kdy John McCrae psal svou báseň, rozkvetlo množství vlčích máků, jaké zde předtím nikdo neviděl.

Více zde: http://vlcimak.webnode.cz/historie/

Sen XIII. – úryvek z Hlavy XXII

Tento úryvek jsem vložil do knihy jako poděkování panu Hellerovi za úžasnou knihu. Stále, i když je to už třicet let od doby, kdy jsem tu knihu četl, mi tento kousek textu naskakuje před očima.

Názory čtenářů

Co tě nezabije, to se tě pokusí zabít znova.

F. Nietzsche

Velice inspirativní čtení.

Hannibal Lecter

Na této knize neshledávám nic zajímavého. Je plná hrubosti a násilí. Věřím, že si nenajde ani jediného čtenáře.

Mahatma Gandalf

Proti zlu zlem, ale nestat se sám zlem.

D. Landau

Svět bez kříže

© Tomáš Dušek 2022

vydal: RNDr. Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Ilustrace na obalu: Jaroslav Čermák-Husité bránící průsmyk (1857)

Pokud jste využili možnost stažení této povídky zdarma a líbila se Vám, zvažte prosím dobrovolný příspěvek autorovi. Zda a kolik přispějete je pouze na Vašem rozhodnutí. Případným příspěvkem podpoříte autora v další tvůrčí činnosti.

QR kód pro rychlou platbu najdete na následující straně (zde předvyplněnou částku 200 Kč si můžete libovolně upravit).

Údaje pro ručně zadanou platbu - číslo účtu: 2702070686/2010, variabilní symbol: 1010

Kopírování a šíření této knihy je možné pouze za podmínky, že bude zachována jako celek a bude sloužit k vlastní četbě soukromým osobám. Jakékoli úpravy či jiné způsoby využití této knihy nebo její části bez souhlasu autora nejsou povolené.

Obsah

Prolog

Díl I. - Příležitost pro kata

Díl II. – Příležitost pro sedláka

Díl III. – Příležitost pro rytíře

Díl IV. – Příležitost pro velmistra

Epilog

Vysvětlivky

Názory čtenářů