￼

Průvodce ztracených

ILKA PACOVSKÁ

Ilustroval Jan Patrik Krásný

￼

Albatros

1. díl - Ostrov zasvěcení

2. díl - Smrt kouzelného džina

3. díl - Únosce draků

4. díl - Vrať drakovi, co je jeho

© Ilka Pacovská, 2014

Illustrations © Jan Patrik Krásný, 2014

www.cteni-zdarma.cz

ISBN 978-80-00-03425-6

SDÍLENÁ LITERATURA

www.romanyzdarma.cz •

www.sw.gurroa.cz •

www.cteni-zdarma.cz

Tento pokus o sdílenou literaturu

rozesílejte, prosím, dál.

Pokud usoudíte, že napsaný text

byl pro vás natolik zajímavý a čtivý,

že byste byli ochotni ho finančně

ohodnotit, pošlete autorovi

na číslo konta

2800137346/2010

dobrovolný příspěvek

(okolo dvaceti korun).

Jde o nový směr šíření literatury

bez mezičlánků a dalších nákladů,

který by časem mohl být

přijatelný pro autory i čtenáře.

Obsah

Zasvěcení Sama a Toma

Nový králův mág

Airbowan

Doba ochrany

Chrám na pomezí

Splynutí

Závěr roku sfingy

Našli mě!

A zase do školy...

Průvodce nemá nikdy klid

Záplatovaný princ

Vánoční mise

Záblesky paměti

Proces v Santareně

Těžký život v Belistounu

Škůdci Magického lesa

Nespokojený duch

Najdi princeznu!

Přílet krále

Zasvěcení Sama a Toma

Sam prošel bránou a otevřela se před ním široká krásná cesta, lemovaná nejhezčími a nejzajímavějšími bránami, jaké si zatím ani nedovedl představit. Ale kdykoli se chtěl do některé podívat, narazil na neproniknutelnou průhlednou stěnu. Zkoušel různé finty, jak se dostat dovnitř, ale neuspěl. Pochopil, že musí najít správnou bránu, která je určena právě pro něj. Začal zkoušel každou, kterou potkal. Pomalu začínal být vzteklý a zklamaný, že jsou před ním všechny vstupy zabezpečené. Nakonec se zastavil uprostřed cesty a vztekle dupl nohou.

„Chci tu mít bránu, která je určena jenom pro mě!” vykřikl vzdorovitě.

Překvapeně zamrkal, když bílá cesta kolem něj potemněla a sluneční jas se proměnil v šero.

„Říkali, že se mi tu nemůže nic stát,” řekl nahlas, jako by chtěl labyrintu připomenout, aby na něj byl hodný, ale jistota z jeho hlasu zmizela.

S obavou se rozhlédl a nejasně před sebou zahlédl bránu, kterou tvořily kmeny a větve dvou suchých, částečně ohořelých stromů. Vypadala téměř strašidelně. Sam pocítil bázlivou úctu a přemýšlel, zda svým chováním magický labyrint neurazil a jestli tohle nemá být trest za jeho zlostné halekání. Pomalu přistoupil k bráně a rozhlédl se. Zbytek cesty tonul v šeru a žádnou další bránu neviděl. Pečlivě si prohlédl ponurý vstup. Najednou si byl jistý, že tohle je opravdu jeho brána. Sebral všechnu svou odvahu a vstoupil. Šero se rozplynulo a před ním se rozevřel nejúžasnější a nejkrásnější svět, jaký kdy viděl. Krajina plná vodopádů, lesů a jezer se rozprostírala v údolí pod jeho nohama. Zvěř se bezstarostně popásala na paloucích, barevní ptáci poletovali všude kolem a jejich zpěv se mísil se šuměním padající vody.

Pokud někde existuje ráj, pomyslel si, musí vypadat právě takhle.

„Máš pravdu,” řekl měkký hlas ve výši jeho kolen. S údivem pohlédl na divokou husu, která na něj promluvila.

„Jsem ráda, že se ti tu líbí,” pokračovala, „možná si brzo podobné místo vybereš při své volbě.”

„Jaké volbě?”

„Při rozhodování mezi dvěma světy.”

„Nerozumím.”

„Pojď se mnou, něco ti ukážu. Nevím, jestli usnadním tvou volbu, ale můžeš o tom aspoň přemýšlet.”

Divoká husa vedla Sama po hřebeni s vyhlídkou na pohádkově krásné údolí až k otvoru ve skále. Protáhli se dovnitř. Sam předpokládal, že vcházejí do jeskyně, ale mýlil se. Když se ohlédl, uviděl bránu s výhledem na krajinu s vodopády. Nyní stál v ponuré chodbě a husa na něj kývala, aby ji následoval. Neochotně poslechl. Dovedla ho k další bráně, za kterou se chvěl obraz divokého světa plného kamení, popela, neduživých rostlin a zahnívajících zbytků. Z pohledu na něj se mu udělalo nevolno. Jenže uprostřed obrazu se vynořily postavy Toma, jeho dědy, rodičů a kamarádů. Mávali na něj a zvali ho, aby šel k nim. Toužil jít za nimi, ale vkročit do šedého odporného světa se mu nechtělo. Najednou Tom uklouzl, upadl a vykřikl. Sam se rozběhl, aby mu pomohl. Podal bratrovi ruku a zvedl ho na nohy. Připadal si jako ve snu. Jeho ruka, kterou podpíral Toma, vypadala průhledně. Husa se k němu dokolébala a podala mu brýle. Nasadil si je a svět kolem něj se neuvěřitelně změnil. Najednou byl plný barev a magického víření. Dokonce i nepříjemné pachy se obrátily k lepšímu. Husa vypadala trochu jako anděl s duhovými křídly a jeho bratr Tom zářil bílým světlem a usmíval se na něj.

„Nech si ty brýle, možná se ti budou hodit,” řekla husa-anděl. Pak se Samovi zničehonic zatočila hlava a probral se až ve východu z labyrintu.

Tom opatrně vstoupil do hlavní brány a prošel dovnitř. Před ním se rozevřela široká cesta a po obou stranách ji lemovaly brány do rozličných světů. U každé se zastavil a zadíval se zvědavě dovnitř. Nejraději by vstoupil do všech. Zajímali ho draci i jednorožci, zajímala ho poušť i moře. Byl bezradný, pro co se má rozhodnout. Nakoukl do skal, kde si hrála malá dráčata. Stále si nebyl jistý a popošel k dalším dveřím. U sedmé brány se zarazil - dovnitř nebylo vidět. Vše zakrývala hustá vlhká mlha. To vzbudilo jeho zvědavost. Chvilku přešlapoval a zvažoval, zda má vykročit do neznáma. Zvědavost byla tak silná, že se rozhodl vejít. Tajemné věci ho vždycky přitahovaly. Přes mlhu nedohlédl ani pod nohy. Udělal dva kroky dopředu, ale když neviděl, kam šlape, bál se udělat další. Náhle mlha zavířila a u nohou mu přistála divoká husa. Její křídla rozehnala mlhu kolem jeho nohou a Tom zjistil, že stojí na sněhu.

„Poleť se mnou,” řekla. „Neumím létat,” namítl chlapec. „Ještě neumíš. Ale co není, může být. Protentokrát ti pomohu.”

Ucítil, že se mění, a najednou měl místo rukou křídla.

„Neboj se, nic to není. Jenom nadskoč, mávni a křídla tě vynesou vzhůru.”

Poslechl, co mu husa poradila, a podivil se, že to funguje. Zničehonic přesně věděl, co má dělat. Chvíli letěli mlhou. Jakmile získal jistotu v létání, mlha se rozplynula a pod nimi se rozprostíral zalesněný kraj. Zalil ho úžasný pocit lehkosti a klidu. Husa přistála na palouku a Tom spolu s ní. Okamžitě se vrátil do své podoby.

„Pověz mi,” oslovil ho pták, „chtěl bys mít magii země, vody, nebo vzduchu a ohně?”

„Nevím. Myslím, že bych rád poznal všechny, než se rozhodnu.”

„A co bys rád dělal, kdyby záleželo pouze na tobě a nemusel by ses ohlížet na ostatní?”

„Cestoval,” vyhrkl Tom, potom se zarazil a dodal, „ale nejlépe kvůli něčemu užitečnému. Cestovat bez cíle by nebylo ono. Ale mám bratra, rodiče, dědu...”

„Já vím. To je v pořádku. Jen mě zajímalo, co by sis přál. Vstoupil jsi do brány úplně naslepo, což nebývá obvyklá volba.”

„Nemohl jsem se rozhodnout,” pokrčil omluvně rameny Tom, „nevím, jestli mám nějaké nadání. Třeba byste mi mohla poradit.”

„Možná ano a možná bych ti mohla věnovat i malý dárek.”

„Není třeba, stačí mi rada,” zaprotestoval Tom, protože si uvědomil, že s sebou nemá nic, co by huse mohl dát na oplátku, kdyby ho obdarovala něčím cenným.

„Dobrá, jak chceš. Myslím, že by z tebe mohl být dobrý průvodce.”

„Průvodce?”

„Průvodce zbloudilých a hledajících.”

„To zní docela hezky.”

„A abys nikdy nezabloudil, podělím se s tebou o svou schopnost neztratit směr,” řekla divoká husa a štípla ho do nohy.

„Jauvajs,” vyjekl Tom, který něco takového nečekal. Husa se rozběhla, zamávala křídly a vzlétla. „Dobrý let,” zakejhala na něj.

„Dobrý let,” odpověděl jí Tom, protože usoudil, že se tak nejspíš divoké husy zdraví. Po chvilce zmizela za lesem. Polekal se, že zůstal sám.

„Být sám je někdy příjemné,” odpověděl na jeho myšlenku sametový hlas.

Otočil se, aby zjistil, odkud pochází, a uviděl jednorožce. Přicházel ladně stále blíž a zastavil se před Tomem.

„Nejsem zvyklý být sám. Jsme s bratrem pořád spolu. Akorát teď ne. Chybí mi.”

„A co kdyby tě tvůj bratr chtěl opustit?”

„Nikdy se neopustíme!”

„Je to pouze teoretická otázka. Chci, aby sis v duchu představil, že s tebou není. Stačí úplně krátká představa...”

Tom poslechl. Představil si, jak Sam odchází s rodiči, zatímco on zůstává u dědy. Myšlenka, že přijde o nejbližší osobu, kterou má, byla tak hrozná, že se mu zpotily dlaně a zalil ho chlad.

„Asi bych umřel,” řekl a otřel si zpocené ruce do kalhot.

„To by nebyla správná reakce,” káravě poznamenal jednorožec. „A co v budoucnu? Myslíš, že tvůj bratr bude mít stejné touhy a plány jako ty?”

„Možná ne. Ale budoucnost je daleko. Do školy budeme určitě chodit spolu.”

„A co když nebudete mít v nabídce stejná místa?”

„To si vůbec neumím představit!” vyděsil se Tom.

„A bude-li mít bratr v nabídce školu, která se ti nebude líbit?”

„Půjdu s ním kamkoliv.”

Jednorožec nerozhodně potřásl hřívou a zadíval se chlapci přímo do očí.

„Naskoč si,” řekl Tomovi, „zavezu tě na jedno zvláštní místo.”

Zastavili uprostřed skal. Tom sestoupil a jediné, co se tu nabízelo, byla úzká temná průrva ve skále.

„Běž se podívat,” vybídl ho jednorožec.

Chlapec se protáhl dovnitř a dolezl až do jeskyně. Chvilku trvalo, než si zvykl na šero. Před ním se cosi pohnulo. S leknutím ucouvl, ale tvor nevypadal, že by ho chtěl napadnout. Byl vysoký, částečně opeřený, měl svalnaté nohy, ruce, a dokonce i křídla. Veliké oči nevypadaly zle.

„Nemusíš se bát,” oslovil ho tvor známým měkkým hlasem, už jsme se dnes jednou viděli. Jen jsem měla trochu jinou podobu.”

„To jste byla vy? Jako husa?”

„Nechtěla jsem, aby ses mne polekal hned při vstupu. Myslím, že ses zatím s žádnou harpyjí nesetkal.”

Tom se částečně uklidnil. Teď už mu podivný tvor nepřipadal tak děsivý.

„Jak se ti u nás líbí?” zeptala se harpyje a jeskyní se rozlilo šedavé světlo.

„Celkem to jde,” nechtěl být Tom nezdvořilý, „ale u nás doma je hezčí prostředí.”

„A co takhle?” naklonila se harpyje k němu blíž a podala mu brýle.

Tom si je nasadil a vydechl údivem. Najednou se zdálo, že je prostor jeskyně obložený diamanty, které jiskří v proměnlivé nádheře. Podíval se na harpyji a měl pocit, že vidí anděla.

„Páni! Tohle je mnohem lepší,” odpověděl upřímně.

„Nauč se používat magický zrak a zjistíš, že některé věci nejsou takové, jak se zdají,” přikývla vlídně, když jí brýle vrátil.

„Dobrý let,” řekla mu na rozloučenou. Tom odpověděl stejnými slovy a vrátil se k jednorožci.

„Vidím, že jste si rozuměli,” spokojeně konstatoval a pokynul chlapci, aby ho následoval. Vedl ho do soutěsky, kterou halila vlhká mlha.

„Projdi až na konec,” řekl jednorožec a dotkl se rohem chlapcova čela.

„Neboj se, někdo tam na tebe bude čekat,” ujistil ho na rozloučenou.

Tom se ponořil do mlhy mezi skálami. Po hmatu pomalu postupoval vpřed. Kamenitý povrch byl zrádný a kluzký. Musel našlapovat velmi opatrně. Jak se soustředil, málem si ani nevšiml, že mlha mizí a on stojí na kamenité pláži. Na jednom velkém kameni se vyhřívala siréna.

„Tak maličký a už poznamenaný dotekem harpyje...”

„No jo, vzala na sebe podobu husy a štípla mě,” odpověděl Tom.

„Cože? Tys mě slyšel?” podivila se siréna, sklouzla z kamene a přistoupila k němu. Odhrnula mu jemným gestem vlasy z čela a pozdvihla obočí.

„Poznamenal tě i jednorožec?” nevěřícně zavrtěla hlavou.

„Dotkl se mě rohem.”

„Měl o tobě, zdá se, dobré mínění. Ale kamarádit se s harpyjemi,” ohrnula opovržlivě ret siréna, „není myslím dobrý nápad.”

„A proč ne?”

„Pohybují se na pomezí života a smrti, jsou cítit hnilobou a mohou tě zabít i svým hlasem. Jejich magie má pachuť temnoty. My sirény z nich máme husí kůži.”

„Kam mám jít teď?” zeptal se Tom.

„A kam bys rád?”

„Chtěl bych se vrátit k bratrovi, dědovi a ostatním. Už jsem tu hrozně dlouho. Myslím, že o mě mají strach.”

„Čas tady uvnitř běží úplně jinak než venku. Labyrint je vlastně jen velká hmotná iluze, kde každý hledá sám sebe, svá přání, svou magii, svůj osud...”

„Vy tady víte, co se stane a co nás v budoucnu čeká?”

„Částečně. Vidíme síť cest, které se rozvětvují, kříží a občas zase spojují. Trochu dokážeme odhadnout, co se může stát. Na křižovatkách však záleží na vaší volbě, kam vás osud ponese dál. Na takovém místě svým jednáním sami určíte, na kterou stranu chcete kráčet. Existují dokonce i skryté křižovatky, ty se objeví nečekaně působením shody okolností. V takovém případě je velice těžké předpovědět budoucnost. Chtěl bys vědět, co vás v nejbližší době čeká?”

„Ano. Myslím, že by mě to zajímalo.”

„Dobrá, zeptám se vody budoucí.”

Siréna odvedla Toma ke skále s vodním okem. Položila ruce na hladinu oka a Tom uslyšel něco jako hudbu skládající se ze šumění vody, hvízdání větru a pleskání vlnek o skálu. Siréna měla zavřené oči a vypadala soustředěně. Po chvíli začala hovořit.

„Z labyrintu si odnášíš dary pro průvodce, abys mohl doprovodit jednu zbloudilou. Ona možná v budoucnu splatí svůj dluh tvé kamarádce. Nebude to snadný úkol a na jednoho z vás číhá smrt. Je tu ale určitá šance, že půjde o smrt-nesmrt. Jeden z vás má možnost přivést ohroženého na křižovatku. Pokud se ohrožený rozhodne pro nesmrt, staneš se na nějaký čas jeho průvodcem.”

Siréna zdvihla hlavu a otevřela oči: „Víc a přesněji to říci nedokážu.”

Tomovi z věštění sirény jezdil mráz po zádech. Měl pocit, že by bylo lepší, kdyby mu nic neřekla. Vždyť je ještě malej kluk, který teprve půjde do školy. Jak má zachraňovat nějakou zbloudilou? A kdo bude ohrožen na životě?

Siréna si všimla, jak je chlapec vyvedený z míry. Soucitně na něj pohlédla a usmála se. Natáhla ruce a vzala do dlaní jeho hlavu.

„Dávám ti schopnost útěchy. Díky doteku harpyje nezabloudíš, díky doteku jednorožce uslyšíš a porozumíš všem, kdo tě budou potřebovat, a bude-li někdo příliš smutný nebo nešťastný, budeš ho umět svým dotekem utěšit. Získané schopnosti a tvůj rozum tě povedou po tvých cestách.”

Tom ještě ucítil její pohlazení, zatočila se mu hlava, a než se vzpamatoval, stál u východu z bludiště, kde na něj čekali všichni ostatní.

Nový králův mág

Královská družina opouštěla hrad Belistoun a mág spokojeně sledoval, jak skupina mužů na koních zabočila k horským pláním. Král se svým šestnáctiletým synem vyrazil na cestu, která měla z mladíka udělat muže. Starý rituál rodu přikazoval každému dospívajícímu potomkovi prokázat své schopnosti chycením divokého hřebce a jeho zkrocením. Ne nadarmo se zdejší vládci chlubili erbem s hlavou koně. Široko daleko nebylo možné nalézt krásnější stáda koní než zde. Chov ušlechtilých zvířat měl v okolí Belistounu letitou tradici a vyrůstali tu nádherní hřebci a urostlé klisny s něžnýma očima.

Následník trůnu musel vlastnoručně chytit divoké zvíře a přijet na něm domů. Nebyla to snadná úloha, Korlin však vyrůstal poblíž koní odmalička a zatím si dokázal poradit se všemi, které poznal. Byl si jistý, že svého koně nejen chytí, ale i zkrotí. Otcovo rozhodnutí, že nastal čas projít zkouškou dospělosti, uvítal hrdě a s radostí. Sestřička Diana ho před odjezdem políbila pro štěstí a matka stěží zadržovala slzy. Jen rodinný mág Artitan králi vzkázal, že se výpravy nezúčastní. Princ byl jeho neobvyklým chováním udiven, ale otec jen mávl rukou a prohlásil, že kouzelník má práci ve městě a na výpravě není jeho přítomnost nutná. Přesto Korlinovi při odjezdu něco chybělo. Bratr Tulian. Byl jediným členem rodiny, který trucoval a nepřišel se rozloučit. U včerejšího oběda převrhl na mága mísu s polévkou a otec mu za to udělil tři dny domácího vězení, což znamenalo, že dnes nemůže staršího bratra vyprovodit ani k nejbližší zatáčce. Král neslevil ze svého trestu, ačkoliv se matka za malého prince přimlouvala. Tulian se urazil a zavřel se ve své komnatě ve věži. Nyní sledoval odjezd královské družiny tajně ze svého vysoko položeného okna. Díky té výšce byl jediný, kdo si všiml muže ukrytého ve výklenku na hradbách. To kvůli němu nemůže otce vyprovázet!

Neměl nového mága rád. Nechápal, proč jim ho jejich starý kouzelník Halpersuvian doporučil. Nebyl přece ještě tak starý, aby musel odejít! Tulian k němu velice přilnul a měl Halpersuvianovi za zlé, že touží po odpočinku. Při svém odchodu kouzelník králi slíbil, že na hrad místo něj dorazí velice schopný bojový mág. Prý se blíží čas konfliktů, a on už na velké problémy nemá dost sil. Vzápětí se urychleně sbalil a ani nepočkal na příchod svého nástupce. Škoda! Tulian by se ho býval rád zeptal, čeho si na Artitanovi tolik cení.

Nejmladší princ měl z nového mága husí kůži hned od prvního okamžiku. Nešlo mu do hlavy, že nikdo jiný nevycítil jeho záludnou povahu. Nemohl si pomoct a líčil na mága různé pastičky jako plný nočník za dveřmi, háčky zachycující plášť, bodláky do bot, med na židli a pepřem kořeněné víno. Některé kupodivu fungovaly a přiváděly Artitana do stavu zuřivosti. Jejich neláska byla každopádně vzájemná. Marně mu otec domlouval, aby přestal, pokušení bylo příliš silné. Nepromarnil žádnou příležitost, jak pozlobit důstojného muže, bez ohledu na tresty, které následovaly.

„Je to dobrý člověk,” zdůrazňoval otec, „vyléčil matčinu klisnu, zachránil matku čtyř dětí, která měla problémy při porodu, a zahnal hladové ptáky z našich sadů. Starý kouzelník udělal dobře, že nám ho doporučil.”

„Je divný,” nesouhlasil Tulian.

„Samozřejmě. Přece jsme věděli už předem, že to bude muž, co nerad tlachá a uhlazené dvorní mravy jsou mu cizí. Vždyť ani ty nejsi vzorem příjemného, slušně vychovaného prince. Bude nutné ti najmout vychovatele, který by usměrňoval tvé hloupé nápady a smysluplně tě zaměstnal.”

„Doufám, že to nebude nafoukanej starej páprda!”

„A koho by sis představoval ty?”

„Třeba Silmura. Zbytečně se nerozčiluje, jako vychovatel by byl fajn. A naučil by mě bojovat s mečem.”

Král se zasmál: „No jasně. Chápu, že se ti Silmur líbí. Je to příjemný mladík, skvěle si rozumí s koňmi a ještě ti ani jednou za tvé vtípky nenafackoval, čemuž se osobně docela divím. S ním ale nepočítej. Jeho otec je nemocný a celý chov koní teď leží právě na Silmurových bedrech. Toho mít nemůžeš. Ale neboj se, až se vrátíme z plání, někoho šikovného ti najdu.”

Tulianovi se vůbec nezamlouvala představa, že nad ním bude bdít vychovatel. Byl zvyklý slídit po celém hradě, prolézat tajné chodby, a když se mu podařilo vybafnout na někoho, kdo to nečekal, královsky se bavil. Na rozdíl od služebných, kterým se jeho škodolibé vtípky už zajídaly. No a co?! Byl přece princ, obletovaný maminkou, bráchou i sestřičkou. Maminku s Dianou měl rád. Jim prováděl neplechy jen zřídka. A Korlina obdivoval. Bratr mu byl ochoten odpovídat na tisíc a jednu otázku, bral ho na vyjížďky a učil ho, jak zacházet s koňmi, jak jim porozumět a na co si dát pozor. Sice i jemu sem tam něco vyvedl, ale Korlin ho obvykle počastoval vyčítavým pohledem beze slov, za což se styděl víc než před otcem.

Ze svého okna ve věži smutně sledoval královskou družinu na koních, dokud mu nezmizela za terénní vlnou. Po ničem netoužil víc než je doprovázet. Antipatie vůči mágovi v něm sílila za únosnou hranici. Začal přemýšlet, čím by ho vyvedl z rovnováhy. To, že Artitan obýval místnost nad ním, značně usnadňovalo jeho záměry. Navíc objevil za ohništěm úzkou tajnou chodbičku se schůdky, která poskytovala přístup zadní stěnou do komínu a skrz něj i do všech krbů ve věži. Kdyby se mu podařilo venku nachytat nějaké nepříjemné potvůrky, jako jsou bojoví mravenci nebo stájové smrdutky, mohlo by to mít zajímavý dopad na protivníkův duševní klid. Škoda že má zrovna domácí vězení. Snad ho Diana nebo maminka přijdou z jeho samoty vysvobodit.

Bohužel Diana i maminka ho zklamaly. Posílaly za ním služebnictvo s jídlem a nechaly ho celé tři dny, aby se v komnatě užíral nudou. Mnohokrát vyběhl po tajných schůdkách k mágově místnosti, jenže muž tam nikdy nebyl. Tulian aspoň vyčistil úzkou cestu, aby ho později při akci neprozradil nepatřičný zvuk. Sice dokázal chodit tiše, ale smysly bojového mága není radno podceňovat.

Následující den v poledne mu trest skončil. Mrzutě sešel dolů do jídelny.

„Vítejte, veličenstvo, v našich společenských prostorách,” smála se Diana jeho podmračenému výrazu. Laškovný pohled překypoval vlídností, ani jí ten smích nedokázal mít za zlé. Dlouhé světlé vlasy si dnes svázala bleděmodrou stuhou a sympatická nepatrně pihovatá tvář naznačovala, že brzo vyroste do krásy. Zatím jí bylo dvanáct a kromě jízdy na koni ovládala vaření, šití, péči o zahradu i několik hudebních nástrojů. Zpívala tak krásně, že se navečer u zahrady zastavovali lidé a nábožně poslouchali její písně. Byla jen o dva roky starší než on, a přitom se chovala téměř dospěle. Neměla ráda akorát psaní a malování.

Tvrdila, že je nešikovná, a často prosila Tuliana, aby opisoval texty místo ní. Dělal to rád, jemu psaní nevadilo. Zato se důsledně vyhýbal práci na zahradě. Šťourání v zemi ho nebavilo a obtěžovalo. Raději kydal hnůj u koní, to aspoň byla činnost pro chlapy.

Přisedl k matce a nechal se obsloužit. Ještě ani nedojedli polévku, když se z nádvoří ozvaly rozčilené hlasy. Do Tulianovy mysli se zahryzla předzvěst něčeho strašného. Vystartoval ze židle jako první a letěl po schodech ven.

Hned u brány se shromáždila skupina lidí, přes kterou neviděl, co se děje. Vycítil však, že zírají na něco šokujícího. Bezohledně odstrčil lidi a prodral se doprostřed hloučku. Silmur se dvěma dalšími muži právě odvazovali bezvládné tělo ze sedla koně. Tulian nedokázal uvěřit tomu, co vidí. Jeho mysl nechtěla přijmout fakt, který měl před očima. Mezitím dorazily matka a jeho sestra. I ony zůstaly stát jako přimrazené. Silmur zdvihl oči a hned nato poklekl před královnou a sklonil hlavu.

„Omlouvám se, vaše veličenstvo, ale nedokázal jsem ho dovézt živého. Zemřel kousek před bránami. Mrzí mě to.”

„Co se mu stalo?”

„Já vlastně nevím, má paní. Krátce po nasednutí nečekaně sklouzl z koně a tvrdil, že má vnitřnosti v jednom ohni. Přesto trval na tom, aby princ dokončil svou velkou zkoušku. Korlin dnes ráno chytil nádherného černého hřebce a právě se chystal na něj nasednout, když se to stalo. Chtěl otce okamžitě dovézt domů, ale král odmítl. Zavolal si ho k sobě a navlékl mu na krk královský amulet. Princ tedy aspoň poručil, abych dopravil otce co nejrychleji sem a svěřil ho do péče mágovi. Je mi líto, že jsem zklamal a nedovezl ho živého. Odpusť mi to, má paní.”

„Jsem si jistá, že jsi udělal vše, co bylo v tvých silách,” vydechla královna a třesoucíma rukama se dotkla manželovy bledé tváře. Nařídila přenést tělo dovnitř. Tulian fascinovaně sledoval, jak se matka mermomocí snaží zachovat dekorum a zadržuje pláč. Ohlédl se po sestře a sevřelo se mu srdce. Dianě tekly slzy proudem. Pohled na ni spustil i jeho stavidla. Najednou hořce zalitoval, že se s otcem při odjezdu nerozloučil. Teď už bylo pozdě. Ztracený okamžik je nenávratně pryč...

￼

Náhle vedle nich stál mág a začal dirigovat přítomné. Královně nabídl obličej plný účasti a podepřel ji, aby mohla důstojně kráčet za tělem manžela, které bylo sloužícími přesunuto na kobereček v kapli. Artitan kultivovaným hlasem poručil ženám, aby se postaraly o panovníkovy ostatky, a královnu poprosil, aby mezitím přinesla slavnostní oděv pro poslední královu cestu.

Tulian potlačil nutkání zařvat na mága, ať se otce nedotýká. Nebral ani tak ohled na Artitana jako spíš na matku. Vypadala zoufale nešťastně a křehce. Neodvážil se ji rozrušit jakýmkoliv emocionálním výbuchem.

Mág jej spolu s Dianou vystrčil ven z kaple: „Počkejte venku, až služky tělo krále umyjí a obléknou, pak se můžete přijít s otcem rozloučit.”

Diana brášku objala a zašeptala: „To je strašné. Doufám, že se Korlin brzo vrátí. Neumím si představit, jak budeme žít bez otce.”

Nevěděl, co má říct, jen beze slov držel sestřičku v pevném objetí. Když je konečně pustili k otci, jeho tělo v nejlepším královském obleku leželo na dřevěné lavici a opodál hořely dvě svíce. Kdosi do spoutaných mrtvých rukou na hrudi naaranžoval dvě bílé růže. Tulian se dotkl otcovy studené pokožky a udělalo se mu mdlo. Jen taktak ho Diana zachytila, než omdlel. Služebnictvo vyneslo chlapce na vzduch, kde se k němu sklonila matka.

„Ach bože, Tuli, já myslela, že ani nejsi schopen otce milovat. A ty zatím... Proč nás potkalo takové neštěstí?! Cítím se hrozně... stejně jako ty... Kde jen vězí Korlin? Proč se nevrací?”

„Artitane,” otočila se na mága, „na co vlastně můj manžel zemřel?”

„Pověz mi, má paní, neměl král v minulosti nějaké zranění břicha nebo hrudi?”

„Nic vážného, jen ho loni pokopal kůň. Proč?”

„Prozkoumal jsem tělo a příznaky ukazovaly na prudký zánět vnitřností. Staré zranění se probudilo a vyvolalo skrytou vražednou infekci. I kdyby ho přivezli včas, nevím, zda by se mi podařilo krále zachránit. Je mi to líto.”

„Nic ti nevyčítám,” vzdychla královna, „poslyš, nemohl bys zjistit, jestli je Korlin v pořádku a kdy se vrátí?”

„Zde na místě nikoliv, ale jestli si přeješ, zajdu do své pracovny a pokusím se vyvolat magické nazírání.”

„Buď tak laskav, Artitane. Mám velice špatný pocit, když si na něj vzpomenu.”

„Udělám, co bude v mých silách,” lehce se uklonil mág.

Tulian se probral v matčině objetí a nijak nespěchal, aby uklidňující náruč opustil. Měl silnou potřebu cítit její láskyplný dotyk. Nic už nebude stejné jako dřív. Náhle pocítil záchvěv hrůzy. Dělo se něco špatného. Vytřeštil oči a zaryl nehty do matčiny ruky.

„Klid, chlapče, klid. Spolu všechno zvládneme. Co je svět světem, lidé se rodí a umírají. S tím se nedá nic dělat. Vím, že to bolí, vyplakej se.”

Tulianovi ale slzy došly. Místo nich se v jeho nitru zdvihla nenávist vůči Artitanovi. Zaplavila ho neuvěřitelnou silou a on nechápal proč.

„Pošli mága pryč, mami,” zašeptal.

„Netrap mě, Tuli, nemohu. Nyní ho potřebujeme víc než jindy.”

„Ublížil nám.”

„Co tím myslíš?” pomohla mu matka vstát a vzala ho za bradu, aby mu zblízka pohlédla do očí.

„Já nevím, ale něco ve mně mi říká, že naší rodině hrozně ublížil.”

„Běž si, chlapče, lehnout do svého pokoje, řeknu, aby ti uvařili zklidňující čaj,” postrčila ho jemně směrem k věži.

Chtělo se mu křičet a ječet. Co by to ale bylo platné? Uvědomoval si, že ji žádným způsobem nepřesvědčí. Matka vycítila jeho rozpolcenost a beze slova ho znovu sevřela do náruče. Odevzdaně uposlechl její příkaz a vydal se do věže. Přemýšlel o šoku, který zažil, když se dotkl otcovy tváře. Jako by na něj z nehybného těla přeskočila jiskra poznání. Byl si jistý, že král byl zákeřně zavražděn. Proč asi?!

Poslušně vypil čaj, jenž mu služebná donesla, a zjitřené smysly se částečně uvolnily. Myšlenky se samy začaly řadit jedna za druhou. Všechny se točily kolem pocitů probuzených dotykem. Jako by mu po smrti chtěl otec něco vzkázat. Ale co? Proč se jeho žal mísí s nenávistí k Artitanovi? Byl to on, kdo krále zabil? Ne, spíš ne... Nebo ano? Musí si o svých pocitech s někým promluvit. Snad ho Korlin vyslechne, až se objeví... Sevřely se mu vnitřnosti a v jasnozřivém okamžiku pochopil, že ani bratr se domů nevrátí živý. Smrt! Tichá a neúprosná už na pláni stojí vedle něj. Zpanikařil. Korlin mu neporadí, zůstane mezi ženami sám. Co bude dál? Chopí se vlády matka? Vychová ho jako následníka? Zatím o své královské budoucnosti nikdy nepřemýšlel. Pokusil se děsivé představy zahnat z mysli, jenže pořád se mu vracely a byly stále silnější. Nechci přijít i o bratra, opakoval si v duchu, ale nepomáhalo to. Usadil se u okna, aby mu neunikl návrat zbytku královské družiny. Třeba se mýlí, třeba je bratr v pohodě a na cestě domů...

Ani nezaznamenal okamžik, kdy usnul. Propadl se do zvláštního snu. Uviděl bratrovo tělo, jak leží uprostřed rozlehlé travnaté plochy. Nad svým nehybným tělem stál druhý Korlin a s někým mluvil. Podíval se pozorněji a rozeznal anděla. Neslyšel, co anděl říká. Ukazoval na královský amulet, který měl bratr kolem krku. Chvíli si povídali, potom vzal anděl nehybné tělo do náruče a spolu s druhým Korlinem odcházeli pryč. Nedokázal je sledovat. Místo toho uviděl jen zpěněného koně, jak unaveně sklání hlavu a nemá dost sil, aby utekl. To znamenalo, že bratr svou zkoušku dokončil. Kam ale šel?

Probudilo ho zavrzání brány. Už se setmělo, takže nebylo pořádně vidět, kdo přijel. Vyběhl z komnaty a utíkal dolů, jak nejrychleji dokázal. I matka určitě čekala na návrat skupiny, protože byla na místě dřív než on.

„Kde je? Kde je Korlin???”

Královský doprovod sklouzl z koní a všichni do jednoho poklekli před královnou s hlavami u země.

„Co se stalo? Tak přece mluvte! ”

„Princ zmizel,” vysoukal ze sebe jeden z nich, „našli jsme jen jeho zkroceného koně. Hledali jsme Korlina až do tmy, ale nikde nebyl. Ani on, ani jeho tělo. Netušíme, co se stalo.”

„Artitane! Zavolejte někdo Artitana!” nařídila matka. Mág zřejmě nebyl daleko, protože ihned přispěchal. „Říkal jsi, že je Korlin naživu a právě krotí koně,” vyčetla mu zuřivě.

„Ve chvíli, kdy jsem tvého syna magicky nahlížel, tomu tak opravdu bylo,” bránil se mág.

Matka se několikrát zhluboka nadechla a potom už promluvila klidně a rozhodně: „Jdi, Artitane, a zjisti, co se mému synovi stalo. Zapoj do pátrání všechny muže, které najdeš, a nevracej se bez odpovědi na mou otázku.”

„Jak přikazuješ, má královno. Hned za úsvitu vyrazím s celou družinou na místo, kde byl nalezen kůň, a znovu důkladně prohledáme celé okolí. Udělám vše, co půjde.”

„To doufám,” potřásla hlavou matka a jakoby ve snách zamířila do kaple, odkud před chvílí vyběhla. Tulian se nenápadně přitočil ke koni, který zjevem odpovídal jeho snu. Zvíře bylo absolutně vyčerpané, proto strpělo jeho hlazení bez protestů.

„Je krásný, viď?” ozvalo se za ním. Ohlédl se a poznal ve tmě Silmura. Rovněž neodolal a pohladil ztrhaného hřebce. „Bude potřebovat hodně péče, aby se vzpamatoval. Ale nejdřív musíme najít jeho pána. A ty běž spát, pro malé kluky je pozdě na courání po hradě.”

„Jenže Korlina odvedl anděl.”

„Co to plácáš, Tule? Já vím, bylo toho na tebe dnes moc. Běž si odpočinout.”

„Mohu za tebou, Silmure, někdy přijít?”

„Jasně. Až skončí pátrání, budu tady pro tebe.” Muž uchopil unaveného koně za provizorní provazovou uzdu, aby ho odvedl a ošetřil. Tulian se loudal zpět do své věže. Nebylo pochyb, že měl pravdivé vidění. Byl přesvědčený, že bratrovo tělo nenajdou.

Vyšplhal se do své komnaty, zavřel za sebou dveře, ale na spánek neměl ani pomyšlení. Byl jako na trní. Přemýšlel, jestli nemá zajít za maminkou nebo za Dianou. Do kaple s královským tělem se mu však nechtělo a sestra určitě brečí do polštáře. Nebude ji rušit. Jak se opřel o krb, napadlo ho, že by se mohl mrknout, jak se na hledání ztraceného prince připravuje Artitan. Proplížil se chodbičkou vzhůru po schodech až k mágovu krbu a nahlédl špehýrkou dovnitř. Muž seděl u stolu, před sebou skleněnou kouli a něco mumlal. Tulian natáhl uši.

„...zařídím, jak jsem slíbil. Zítra bude pro tebe ten správný čas.”

Pak se na chvilku odmlčel. V kouli se točily barevné šmouhy.

„Ne,” pokračoval, „nebudu tady. Vrátím se až za několik dní a přinesu královně smutnou zvěst. Všechny trumfy máš ve svém rukávu, pane.”

V té chvíli se rozlétlo nedovřené okno a Artitan prudce zdvihl hlavu. Tulian ze svého místa neviděl, co bylo příčinou, ale mág se zaraženě zdvihl a o krok ucouvl.

„Vítejte, avelleto. Co vás přivedlo až sem?”

„Jak se odvažuješ s námi obchodovat a nesplatit dluh?!”

„Copak vy ho nemáte? Všechno jsem přece připravil, stačilo jen vzít si tělo...”

„Přišla si pro něj Divoká z Airbowanu. Její služby jsou vázané ke královskému amuletu. Pro nás nezbylo nic! Takže tvůj dluh trvá.”

„Zatraceně,” zaklel mág.

„Čas vypršel - zaplať. Nemáš-li pro nás jiné tělo, vezmeme si tvé. Sice už nejsi nejmladší, ale dohoda musí být dodržena.”

„Já vím, že jsem vám slíbil tělo. Seženu jiné, jen prosím ještě pár dní posečkejte. Nebyla moje vina, že to dnes nevyšlo.”

„Pořád platbu oddaluješ. Už nám došla trpělivost. Chceme tělo hned. Poskytneme ti tři dny a ani vteřinu navíc! A pamatuj si, že nepřijmeme nic poškozeného. Vyber nedospělého jedince a na otravu použij rulík. Buď na naši návštěvu připraven. A nezapomeň na věnovací zaklínadlo. Druhou šanci od nás nedostaneš!”

„No dobrá. Ještě je tu jeden princ. Je mu deset let. Vyhovoval by?” zeptal se a Tulian zatajil dech.

„Věk je perfektní. Ale musíš nám tělo předat do tří dnů!

Jasné?!”

„Jasné,” chraptivě odpověděl Artitan.

Znovu bylo slyšet klapnutí okna a rozechvělý Tulian opatrně vycouval a seběhl zpět do svého pokoje. Rozklepala ho zimnice a on nedokázal překonat cvakání zubů. Schoulil se pod pokrývku a zavřel oči. Otec je po smrti, bratr pravděpodobně také a nyní je na řadě on. Kdo ho ochrání? Mág se ho chystá zavraždit, a on nemá koho požádat o pomoc. Matka se proti Artitanovi nepostaví, sestra nic nezmůže a Silmur... S hrůzou si uvědomil, že mág chce zítra s ostatními vyrazit do terénu, aby pátral po zmizelém bratrovi. Co když ho bude chtít zavraždit už dnes v noci? Tulian odhodil pokrývky a začal se rozhlížet po úkrytu. V zimnici přecházel po pokoji a hledal východisko.

Nakonec dospěl k jedinému možnému řešení, jak se vyhnout přímému ohrožení. Musí utéct.

Airbowan

Tomovi bylo devět, ale v okamžiku, kdy spolu s dědou vstoupil do Airbowanu, měl za sebou první zkušenost, která ho nemálo poznamenala. S pomocí dědy a kamarádů zavedl malou sirénu Omaulu domů. Během záchranné akce však málem přišel o svého bratra Sama.

Přihodila se zvláštní věc. Jeho bratr-dvojče nezemřel, rozhodl se pro nesmrt. Jeho tělo žilo, žila i jeho duše, ale obě poloviny existence fungovaly nezávisle na sobě, a nikdo nebyl schopen vrátit tento podivný stav do normálu. V té době se na Samově zasvěcovací minci objevilo jméno magické školy v Airbowanu. Zasvitla jiskřička naděje pro všechny, kdo hluboko pod hladinou bojovali o Samův život. Tom si neuměl představit, že by šel na jinou školu než bratr. Navíc byl nyní jeho průvodcem, takže jiná možnost ani nepřipadala v úvahu.

Pohledem sklouzl na nehybné tělo v dědově náručí a jen těžce sbíral odvahu při pohledu na nevlídné okolí školy, kde se oba bratři ucházeli o přijetí. Rostlo tu jen pár trnitých pouštních keříků, řídké ostré traviny, nikde žádný pořádný strom, žádná zeleň, žádná tekoucí voda. Chybělo tu ševelení větru a zpěv ptáků.

„Zazvoň,” kývl děda směrem ke vchodu. Vrata byla upevněna mezi dvěma vysokými kamennými sloupy.

Tom zatáhl za držadlo vedle dveří. Zvuk zvonu se rozlehl v poklidu zdejšího okolí jako výstražné zvukové znamení v mlze na moři. Tísnivý pocit z mohutných vrat, šedivých zdí a nepřirozeného ticha po doznění kovového tónu zesílil.

„Taky jsi nervózní?” ozval se hlas v jeho mysli.

Díky darům pro průvodce mohl Tom v duchu hovořit se svým bratrem-dvojčetem. Sice nechápal, jaký zázrak drží mysl naživu, když tělo nejeví sebemenší známku vnímání, ale pomalu si začínal zvykat.

„Jasně,” odpověděl Samovi, „to je přece normální, ne?”

Obrovská vrata se otevřela, aniž vydala sebemenší zvuk, a vysoká postava na ně zevnitř kývla, aby vstoupili.

Pan Mojerana pozdravil a chtěl začít vysvětlovat situaci. Postava však jen zavrtěla hlavou a vedla je mlčky přes dvůr do šedivé strohé katedrály.

Vysoce klenuté kamenné chodby, tu a tam prozářené dopadajícím světlem, působily důstojně, ale neútulně. Dvakrát odbočili a došli ke kruhovému schodišti. Po nekonečných schodech se plahočili vzhůru. I trénovaný Mojerana už pociťoval únavu, když se konečně ocitli na plošině s několika dveřmi. Tom sotva popadal dech a díky tomu zapomněl i na svou nervozitu. Postava nejbližší dveře otevřela a pokynula, aby vešli. Sama však nevstoupila, jen za jejich zády dveře zabouchla.

Místnost připomínala knihovnu nebo studovnu. Světlo zajišťovala dvě klenutá okna a neochotně vykrajovala ze tmy prostorný stůl se spoustou svitků, psacími potřebami a několika ručně psanými starými knihami. Všude po policích se povalovalo množství předmětů připomínajících amulety nebo magické pomůcky. Náhle se jedno křídlo okna otevřelo a na parapetu přistála divoká husa.

V příštím okamžiku už se před nimi tyčila mohutná postava a zvědavě si je prohlížela. Nutno poznamenat, že i oni na ni zírali se zájmem a velkým údivem. Ostré rysy v obličeji trochu připomínaly ptáka, snad i proto, že měla čelenku, jejíž součástí byl jakýsi krátký závoj přes uši a krk sestavený z miniaturních šedavých peříček. Ze stejných peříček bylo i jednoduché oblečení. Jen kolem krku měla náhrdelník z jemného zlatého úpletu bohatě zdobený nejrůznějšími kameny. Svalnaté ruce končily dlouhými mozolnatými prsty s drápy. Při pootočení zjistili, že má na zádech složená křídla a že peříčka na oblečení barevně ladí s opeřením křídel. Boty neměla, neboť i prsty na nohou končily ostrými drápy. Přesto vypadala kultivovaně a při troše představivosti i vlídně.

„Vítejte v Airbowanu, ve škole harpyjí,” pronesla bez úsměvu, ale její altový hlas zněl příjemně.

Obešla stůl, aby si je mohla lépe prohlédnout. Dotkla se svého náhrdelníku a vzápětí dovnitř vkročily dvě harpyje. Přinesly do místnosti truhlu připomínající rakev, vystlanou nadýchaným peřím. Jakmile ji položily, beze slova se vytratily. Každá měla nepatrně jiný odstín peří a žádnou nezdobil náhrdelník. Tom usoudil, že se jedná o odznak postavení.

„Dovolíte?” přistoupila k panu Mojeranovi a jemně mu odebrala bezvládného Sama. Děda byl nervózní a bylo znát, že se jen nerad loučí s tělem svého vnuka. Harpyje se na několika místech dotkla chlapcovy kůže, spokojeně přikývla a položila ho do připravené truhly. Uchopila víko, ale před zaklapnutím zaváhala, nerozhodně se podívala po návštěvnících a rozmyslela si to.

„Posaďte se prosím,” řekla a ukázala na stoličky s miniaturními sedátky poblíž stolu.

„Mohu se zeptat, jaké znalosti máte o zdejším prostředí?” pokračovala, když neobratně usedli.

„V podstatě žádné,” odpověděl Mojerana, „poprvé jsme se setkali se jménem Airbowan až na zasvěcovacích mincích našich dvojčat.”

„Ano, myslela jsem si to,” kývla směrem k truhle se Samem. „U nás má chlapec šanci se zase vrátit do normálního života. Jenže jeho bratr podle mého názoru zdejší školu nezvládne.”

Podívala se na Toma, na jeho záda ztuhlá nervozitou a prsty zaťaté do kolen. Nejraději by se před jejím pohledem schoval pod stůl, ale věděl, že ho pozoruje děda a dost možná i Sam. Nemohl si dovolit je zklamat. Sebral veškerou odvahu a zadíval se přímo do temně hnědých očí harpyje.

„Jsem jeho průvodce,” prohlásil a odkašlal si, aby zpevnil hlas, „nemohu tu bratra nechat samotného.”

Harpyje vstala, přistoupila k němu a položila mu ruku na rameno. Ztěžka polkl, ale pohled z ní nespouštěl. Ucítil teplou vlnu šířící se od ramene.

„Inu dobrá,” řekla a podívala se na pana Mojeranu, „přijmeme je oba. Jmenuji se Gáagra a mám v péči žáky z řad lidí. Budu dohlížet na jejich výuku a řešit případné problémy. Říkejte mi jménem, ale můžete používat i oslovení avelleta, to je něco podobného, jako když u vás použijete výraz vážená paní.”

„Těší mě, avelleto,” uklonil se jemně pan Mojerana a představil sebe i oba chlapce.

Harpyje opětovala úklonu hlavy a začala vysvětlovat: „Nejdřív vás alespoň rámcově seznámím se zdejšími zvyklostmi. Za každého chlapce zaplatíte ročně deseti drahými kameny. Můžete si to dovolit?”

„Ano,” přikývl děda a usmál se povzbudivě na Toma.

„Dále jim musíte zajistit jídlo, protože ve škole se každý stravuje sám. Později domluvíme podrobnosti. Ubytování je v nevytopených skalních prostorách, proto se připravte na chlad. Základní vzdělání je čtyřleté jako všude jinde. Požadujeme, aby žáci uměli používat zcela vyváženě magii temnoty a světla. Dále požadujeme schopnost letu, lidem pro začátek stačí supervolonové prkno. Umí s ním vaši chlapci zacházet?”

„Základy ovládají. Budou-li trénovat, zvládnou to.”

„Výborně, ať s sebou mají prkna hned první školní den. Jak jsou na tom s magickým zrakem?”

„Sam ho dostal při zasvěcení, já se ho budu muset teprve naučit,” statečně vstoupil do rozmluvy Tom.

„Je nutné ho používat co nejdřív, jinak u nás nevydržíš,” pootočila k němu hlavu Gáagra, „je v tobě příliš mnoho světla. Musíš ho potlačit, abys obstál. Jedině fakt, že jsi průvodce, mě přesvědčil, abych souhlasila s tvým přijetím. Mohl by ses u nás v tomto směru naučit mnoho užitečného. Ale jsi dost silný?”

„Určitě všechno zvládnu,” zamračil se trucovitě Tom.

„No, uvidíme... Víš co? Dám ti dvouměsíční ochranu. Pak už bude na tobě, jak si poradíš.”

Harpyje ťukla drápem chlapce nad čelem.

„Jé, máš po jejím dotyku ve vlasech bílý pruh,” ozval se po delší odmlce Samův hlas.

„Taky vás musím upozornit,” vrátila se Gáagra k rozhovoru s dědou, „že domů děti jezdí pouze v době prázdnin. Víkendy jsou zaměřené na vylepšování fyzické kondice a na trénink praktických dovedností. Vždy jednou za dva týdny máme návštěvní hodiny pro příbuzné.”

„A co Samovo tělo?” sklouzl Mojeranův zrak na nehybného vnuka v truhle.

„Buďte bez obav. Dovezli jste ho v dobrém stavu. Uložíme ho v Chrámu na pomezí, kde počká na okamžik splynutí. Nemohu sice zatím na sto procent slíbit, že se podaří, ale pokusíme se o to.”

„A co život mého druhého vnuka? Nebude ve zdejších podmínkách ohrožen?”

„V uplynulých deseti letech jsme řešili jen jedno úmrtí v řadách žáků. Stoprocentní záruku vám nikdo nedá. Zvažte dobře jeho zařazení k nám. Dopřejte si čas a rozmyslete se. Dokud neproběhl přijímací rituál, můžete se stále ještě rozhodnout pro jinou školu.”

Mojerana se zadumal. Byl sice tvrdý a přísný člověk, ale uvrhnout své vnuky na čtyři roky do šedivého ponurého prostředí, jaké tu spatřil, to bylo moc i na něj. Snad by mohl aspoň Tom... Hned si však uvědomil, že dvojčata od sebe neodtrhne a Sam možnost volby nemá.

„Ne, děkuji, už jsme se rozhodli pro vaši školu,” odpověděl odhodlaně harpyji.

„Dobře,” přikývla, „v tom případě pojďme do slavnostní síně.”

Bylo znát, že není zvyklá chodit pěšky po schodech. Sestupovali za ní a všechno se jim tu zdálo neprakticky rozlehlé a vzdálené.

Zastavili se před největšími dveřmi, jaké kdy Tom spatřil. Vedle se tyčil stojan s obrovským gongem. Gáagra do něj jen lehce ťukla drápem. Málem jim zalehly uši z vibrace zvuku nesoucího se mohutnou chodbou. Dveře se pomaličku rozevřely a pustily je do síně impozantních rozměrů. Podlaha měla vzor mnoha vzájemně nepravidelně propletených kružnic, stěny tvořil světlý šedý kámen a klenutý strop byl neuvěřitelně vysoko.

Kdo to proboha stavěl, podivil se Tom.

„Připadám si tu jako mravenec na stadionu,” zašeptal mu do ucha Sam.

Uprostřed síně na podlaze zářily dvě z kružnic modrozeleným světlem. Ve středu jedné z nich byla umístěna truhla se Samovým tělem.

„Řekni bratrovi,” otočila se Gáagra na Toma, „aby se v průběhu rituálu zdržoval co nejblíže u svého těla. Ty se postav do druhé vyznačené oblasti a neopouštěj ji, dokud světlo kružnice nepohasne. Svou zasvěcovací minci polož před sebe na zem.”

Tom přikývl a postavil se do vyznačeného prostoru. Děda umístil Samovu zasvěcovací minci a potom společně s harpyjí došel na malé pódium, kde se posadil do jednoho z křesel. Vtom se rozezněly zvony a hlasitost jejich tónů byla nepříjemně ohlušující. Na stěnách katedrály se v jediném okamžiku otevřela všechna okna kolem celé síně. Do sálu se začaly slétat harpyje a zůstávaly stát na parapetech oken. Víc už toho Tom nezahlédl, protože kružnice kolem něj začala stoupat a vytvářet válec, v jehož středu stál. Zpočátku měl pocit, že ho zahalila mlha, ale potom si všiml, že kolem něj hustě poletují drobné prachové částice. Postupně začaly měnit barvu do odstínů žluté, až nakonec úplně zezlátly. Zlatý prach mu usedal na ruce, na ramena, na obličej. Zmocnil se ho pocit, že tělo nic neváží a může se rozletět prostorem. Stoupal ve svém válci vzhůru a kolem něj kroužilo několik sněhobílých andělů s mihotající se duhovou aurou. Vzdálená jemná zvonkohra násobila příjemný pocit lehkosti a štěstí. Jeden z andělů vlétl do jeho válce a něžně ho vzal za ruku.

„Přeji ti vždy jasnou cestu a dostatek síly,” zašeptal Tomovi do ucha a chlapec v jeho doprovodu klesal zpět do svého těla. Válec zmizel a zůstala jen světélkující kružnice. Ještě na okamžik vnímal slavnostní síň jako zářivě bílou, světlem zalitou komnatu, ale vzápětí mu zešedla před očima. Pohasly veškeré světelné efekty, jen jeho kůže se ještě třpytila zlatými zrníčky prachu. Ohlédl se k bratrovi a ke svému údivu uviděl stát vedle těla v truhle průhlednou třpytivou postavu.

„Je to nadějné,” zaslechl Gáagru, jak mluví k dědovi, „jeho odloučené ego si dosud pamatuje přesný tvar těla. Je velká šance, že by se mohl zhruba za tři čtyři měsíce pokusit o splynutí. Slibuji, že pro něj uděláme vše, co bude možné.”

Nevěděl, jestli už smí vykročit z kružnice. Podíval se na zem. Mince zmizela. Pohled mu sklouzl na pravou ruku. Měl na ní magické hodinky. Byly z průsvitné hmoty, zakalené jen zlatými zrníčky prachu. Jestlipak je dostal i Sam, napadlo ho.

„Už můžeš opustit místo,” ujistila ho harpyje.

Okamžitě zamířil k truhle za svým bratrem. I na nehybné Samově ruce spatřil hodinky. Zvědavě se zahleděl na průhlednou postavu, která stála vedle něj. Kolem pravého zápěstí se místo hodinek třpytil úzký zlatý proužek.

„Ty mě vidíš?” podivil se Sam.

„Zlatý prach drží tvé obrysy, to je senza. Hned se cítím líp, když vím, kam koukat.”

„A co bude teď?” zeptal se Sam.

Harpyje došla k jeho truhle a zaklapla víko.

„Tělo zůstane uloženo v Chrámu na pomezí,” řekla, jako kdyby ho slyšela, „vy se nyní vraťte domů. Budu vás očekávat prvního září v deset hodin, jak jsme se domluvili. Všechno si přineste s sebou, protože termín příští návštěvy bude nejdřív za dva týdny. Nesnažte se sem dostat mimo domluvenou dobu, nepodařilo by se vám to.”

Dovedla je k jedné kružnici v síni. Ukázala na ni drápem na konci ukazováčku.

„Tohle je vaše brána a zde k ní máte klíč,” podala panu Mojeranovi smotaný zlatý provázek, „stačí přiložit jeden konec do drážky.”

„Děkujeme,” lehce se uklonil děda a postrčil Toma do kruhu, který jim byl přidělen. Samova silueta se přitiskla k Tomovi. Jako poslední vkročil dovnitř pan Mojerana a přiložil konec provázku ke kružnici. Zlatá šňůrka jako by ožila, rozvinula se po kruhovém obvodu a zapadla do drážky.

Zrak se jim zamlžil, žaludek zahoupal a najednou stáli uprostřed parku v Dubovníku. Malý kruhový záhon byl zarostlý trávou a plevelem a částečně ho směrem od chodníku zakrývaly kvetoucí keře. Zlatý provázek ležel stočený na trávě uprostřed kruhu. Tom ho sebral a podal dědovi. Samova silueta sice na slunci vybledla, ale přesto ho pořád viděl.

„Jsem rád, že to máme za sebou a že nás přijali,” oklepal se spokojeně a pohlédl na zamyšleného dědu, „pojedeme teď k nám domů?”

„Budete muset říct rodičům, co se stalo,” podotkl Sam a Toma při té představě všechny veselé myšlenky přešly. Zopakoval Samova slova nahlas.

„Předpokládám, že mě vaši rodiče nepochválí za to, jak jsem vás o prázdninách hlídal,” vzdychl děda a pomalým unaveným krokem zamířil k veřejné bráně.

„Jsem zvědavý, jestli tě táta a máma uvidí, Same,” pohlédl Tom na bratra.

Děda se pozorně rozhlédl a zavrtěl hlavou: „Myslím, že ne. Ani já Sama nevidím. Budeš nám muset i nadále tlumočit, co říká.”

Veřejná brána byla zahlcena cestujícími. Mojerana odložil všechny ohledy a využil priority, které mu zajišťovalo jeho postavení na základně pro budoucí ochránce. Už za hodinu se s Tomem zařadil do skupiny procházejících. Během další hodiny dorazili na pronajatých koních do malého městečka, odkud už to domů měli jen dvacet minut pěšky.

Mojerana se rozhlédl po kraji s maličkými usedlostmi uprostřed zemědělských ploch. Byly různě barevné podle toho, co se na nich zrovna pěstovalo. Obzor lemovalo zubaté pohoří.

V domku je nejspíš vyhlíželi, protože dřív, než dorazili do jeho blízkosti, vyšli jim vstříc muž a žena.

„Tati, mami,” odhodil Tom na zem koš s ovocem, které nakoupili při čekání na veřejnou bránu, a běžel je obejmout.

„Chlapečku můj zlatej nešťastnej,” slzela maminka a hladila ho po vlasech.

„Ale, mami,” jemně se vymanil z jejího objetí, když trvalo příliš dlouho, a šel se přivítat i s otcem.

Děda zatím sebral zavazadla a zamířil k domu. Jestli doufal, že nevzbudí pozornost, doufal marně.

„Tatínku, my jsme ti tolik věřili!” zazněla ostrá a hlasitá výčitka Tomovy matky na jeho adresu.

„Co jsi s nimi prosím tě vyváděl?” mužův hlas zněl mnohem mírněji, ale i v něm byla patrná hořkost. Mojerana si smutně pomyslel, že by ho syn měl znát lépe než jeho manželka a vědět, že se o dvojčata vždy stará se vší možnou péčí a starostlivostí. Copak si neuvědomuje, že na některé situace lidské síly prostě nestačí, i když se člověk snaží sebevíc?

„Potřebujeme se osprchovat, potom vám s Tomem povíme, co nás potkalo,” odpověděl podrážděně.

„Ty necháš umřít jednoho našeho syna a teď se akorát staráš, aby ses osprchoval?!” vyjela na něj snacha.

„Kdybys ho doprovázela, jak to obvykle rodiče dělávají, možná by všechno dopadlo jinak!” odsekl. Nemohl si pomoct. Obvykle se nedal jejími řečmi vyprovokovat, ale tentokrát se její slova dotkla nejbolavější struny jeho nitra.

„Ještě nám začni vyčítat naši práci!” naježila se.

„No tak, nechte toho,” zadržel svou ženu Mojeranův syn a postrčil malého Toma směrem k domku, „nebudeme se obviňovat navzájem. Všichni se trápíme a nevíme, jak se s tím vyrovnat. Osočování nám nepomůže. Pojďme dovnitř.”

„Tak jim přece řekni, že nejsem mrtvý a že tu jsem s vámi,” hučel bratrovi do ucha Samův hlas.

Tom ale jen mávl rukou a spěchal za dědou. Do večeře už nikdo s nikým nepromluvil. Napjaté ticho narušovalo jen klapání kuchyňských skříněk, cinkot talířů a zvuk sprchy z prostoru dědova bytu. Tom se po umytí nejistě posadil ke stolu a s obavou sledoval matčin zamračený pohled. Sam se uvelebil v dědově křesle, na kterém byly pohozeny dosychající ručníky. Toma uklidňovalo, že bratra stále vidí.

„Skoč pro dědu, aby šel na večeři,” nařídil mu otec a Tom ještě zahlédl, jak táta pohladil maminku konejšivě po rameni.

Rychle vklouzl do dědova pokoje a vyřídil vzkaz. Mojerana vzdychl a následoval Toma do jídelny. Posadil se vedle vnuka. Popřáli si dobrou chuť a mlčky společně povečeřeli.

„Víš, Tino,” přerušil konečně ticho Mojerana, „jsem z téhle situace stejně nešťastný jako ty. Mnohé si vyčítám, ale co se stalo, nedá se vrátit... snad abych začal vyprávět popořadě...”

Postupně vylíčil jejich cestu na Ostrov volby, trápení s potrestanou sirénou a vše, co se kolem její záchrany seběhlo. Tom občas doplňoval podrobnosti a své postřehy. Matčiny oči přetékaly slzami. Při líčení, jak to vypadá v Airbowanu, byl děda mimořádně stručný. Tom pochopil, že nechce mámu znepokojovat víc, než je nutné. Už zdaleka nevypadala tak naštvaně jako při uvítání. Nervózním pohybem ruky si uhlazovala neposlušné vlasy a s tátou si vyměňovala smutné pohledy.

„Víš, snažili jsme se dostat do Dubovníku co nejdřív, ale když jsme konečně dorazili na místo, už jsme vás nezastihli,” omluvně pokrčil rameny táta, znovu pohladil maminku po rameni a otočil se k Tomovi, „mrzí mě, že jsme do magické školy nemohli jít s vámi.”

„To nic, tati. Všechno je v pořádku. Sam říká, že si děda vedl skvěle.”

„Ach, bože, Same, to je hrozné, že tě neslyším ani tě nemohu obejmout,” vzlykla matka a otřela si oči zmuchlaným navlhlým kapesníkem.

Tom si oddechl, když máma vstala od stolu, začala sbírat nádobí a jeho poslala do postele. Teprve teď měl příležitost podrobně s bratrem probrat společné zážitky a podělit se o dojmy z Airbowanu.

Ráno ho Sam vzbudil hvízdnutím do ucha: „Vstávej, bráško, a užij si rodičů, dokud jsou tady.”

„Co tím chceš říct, Same?”

„Byl jsem se v noci za nimi podívat a poslechl si, o čem mluví. Šéf výzkumu jim dal volno jen na tři dny. Taky jim naznačil, že je uvolní z jejich závazků, kdyby s námi potřebovali zůstat. Jenže táta s mámou nechtějí. Práce je baví a mimo jiné prohlásili, že bude jen spravedlivé, když si s námi děda vylíže to, co navařil. Takže zítra si zabalí svých pár věcí a zase je rok neuvidíme.”

„Přesně tak to řekli?” zeptal se trpce Tom.

„Slovo od slova. Péče o nás je prostě něco, co jim komplikuje život.”

„Já vím. Ale na druhou stranu je možná lepší, že odjedou. S dědou se dá líp dohodnout.”

Sam měl pravdu. Příští den se máma s tátou rozloučili bez ohledu na dědův vyčítavý pohled a opět zmizeli z jejich života, jako kdyby tu ani nebyli.

„Co budeme dělat?” vzdychl Tom.

„Neboj se, nudit se nebudeš,” mrkl na něj povzbudivě děda, „zajedeme koupit nějaká slušná supervolonová prkna a zbytek prázdnin věnujeme tréninku.”

„Bezva! Supervolon mě moc baví.”

„Řekni Samovi, že vybereme nějaké solidní prkno i pro něj.”

„On tě slyší, dědo, a vzkazuje, že už se na trénink těší.”

Doba ochrany

Před nástupem do školy navštívil Mojerana se svými vnuky Zachariáše. Trpaslík je srdečně přivítal a zavedl je do skladu. „Tady to pro vás mám,” ukázal na středně velký kufr.

„Ale my potřebujeme jídlo na dva týdny,” zapochyboval při pohledu na zavazadlo děda.

„Dva týdny? Cha! Na to by stačila obyčejná taška. V tomhle je jídlo na dva a půl měsíce až do prázdnin. A možná ještě zbyde!”

„Jenže já už jím docela dost...” nedůvěřivě zamrkal Tom.

„Jo a kromě jídla tam máš i pití a ohřívátko na obědy a na čaj. Uvnitř najdeš seznam a návod, jak co používat. Ruce pryč, Tome! Neotvírej to! Všechno přehledně naskládat nebylo jednoduché. Nerad bych to rovnal znova.”

„Co jsem dlužný?” zeptal se Mojerana.

„Nic. Podobná zakázka se zaplatit nedá. Ta se dělá výhradně z přátelství. Na oplátku, až někdy budu potřebovat něco já,” ušklíbl se trpaslík a nabídl Tomovi lízátko.

„Nepotřebujete pomoc s bagáží?” zeptal se ještě Zachariáš, když viděl, jak Mojerana upravuje na zádech obal se dvěma supervolonovými prkny, do jedné ruky bere vak s oblečením, do druhé potravinový kufr a jak Tom zápolí s neforemným batohem, zatímco pod paží svírá stočenou deku na spaní.

„Díky, není třeba, zvládneme to.”

Do Airbowanu dorazili přesně. Vynořili se v obrovské síni a nebyli sami. Kolem nich se objevovali další a další žáci s doprovodem. Kromě harpyjí se tu vyskytovali lidé, několik běsů, jeden růžový drak a skupinka goblinů. Všichni zůstávali v kruzích na místě, kde se vynořili z přenosové brány. Nemuseli čekat dlouho. Asi po deseti minutách zazněl gong. Jako na povel všichni popadli do rukou odložená zavazadla a vyrazili ke dveřím. Tom s dědou je napodobili. Následovali dav a vzápětí se vynořili na nádvoří, kde čekaly harpyje zdobené zlatými náhrdelníky. Dav se rozdělil a kolem učitelek zdejší magické školy se začali shromažďovat jejich svěřenci s doprovodem.

Jako první Gáagru objevil Sam a vedl bratra a dědu k ní. Kolem už postávalo osm žáků nejrůznějšího věku. Mezi nimi i jedna dívka. Tom na ni s nadějí pohlédl, ale zpražila ho opovržlivým pohledem. Vlídně se nedíval ani jeden z přítomných.

„Tento rok bude rokem sfingy,” oznámila jim učitelka. „Vy, kteří to tu znáte, se můžete jít ubytovat.”

Po odchodu starších spolužáků zbyl jen Mojerana s Tomem a vysoká žena se zamračeným podsaditým klukem.

„Prosím pojďte se mnou, ukážu vám, kde budou děti bydlet,” pokynula jim harpyje. Skoro dvacet minut jim trvalo, než došli na určené místo. Ve skálách byly vytesány neútulné kobky.

Gáagra ubytovala kluka doprovázeného matkou a poté kývla i na ně. Jejich díra ve skále byla kupodivu prostorná. Úzké okenní štěrbiny však propouštěly dovnitř jen zlomek světla.

„Jako sourozenci budete bydlet společně,” řekla jim, „od této chvíle se sem bez vašeho pozvání nedostane žádný jiný z žáků. Můžete se tu zařídit, jak je vám libo. Malý vodní pramen je v zadní části jeskyně, kde naleznete i další pro lidi potřebné hygienické vybavení. Hodinky vám vždy včas oznámí, kdy a kam máte přiletět na vyučování. Prkna si berte s sebou, u nás se bez nich neobejdete. Dokud Sam nemá tělo, bude létat na prkně s tebou, Tome, aby si osvojil správné návyky. Jediná vaše dnešní povinnost je dostavit se na úvodní shromáždění. Vyučování začíná zítra v devět a tam si upřesníme váš rozvrh. Nějaké dotazy?”

„Jak dlouho tu dnes mohu se svými vnuky zůstat?”

„Ještě asi hodinu. Potom se prosím vraťte do síně a použijte k odchodu svůj klíč.”

„Rozumím.”

Harpyje je nechala o samotě. Mojerana sáhl do vaku a do mělkého výklenku pod stropem postavil lampičku. Prostorem se rozlilo příjemné světlo a navodilo útulnější atmosféru. Vybalil prkna a opřel je o stěnu u vchodu. Pak na rovnou plošinku připravil kufr od Zachariáše a pokynul Tomovi, aby ho otevřel.

Vnuk s opatrnou nedůvěrou stiskl zámky a odklopil víko. Při otvírání se do výšky vysunula police s nesčetnými přihrádkami a nápisy. V přihrádkách byly naskládané jemné tenoučké plátky. Tom sáhl do zásobníku označeného jako citronáda a vylovil plátek ve velikosti mince.

„Co s tím?”

„Přečti si návod,” ukázal Sam na bok police.

„Vložit do pohárku v postranním otvoru, nastavit volbu teplé nebo studené, zavřít a otevřít kryt,” četl Tom. Za okamžik už držel v ruce hotový nápoj. Nabídl i dědovi, který uznale mlaskl.

„Taky je tu otvor na ohřátí jídla, na likvidaci zbytků, a dokonce jeden pro zmrzlinu,” zkoumal dál Sam jejich potravinovou základnu. „Do háje, já bych si tak dal zmrzlinu, kdybych mohl...”

Děda mezitím připravil Tomovi lůžko.

„Příště přinesu ještě nějaké deky, abys to neměl tvrdé,” řekl a s povzdechem se podíval na druhou plošinu, která zatím zela prázdnotou, „bude se mi po vás stýskat. Za dva týdny se objevím, pokud mě mezitím vaši rodiče nedoženou do blázince.”

„Vždyť už odjeli,” namítl Tom.

„To sice ano, ale každý večer se dožadují informací aspoň na dálku. No nic, doufám, že se ti tu bude aspoň trochu líbit.”

Tom nějak nenašel sílu odpovědět. Jeho smutný pohled dědu zabolel víc, než dokázal snést. Objal ho a chvíli tak spolu setrvali, jako by si chtěli kousek vzájemného kontaktu schovat na zlé časy.

„Pomalu budu muset jít,” pohladil vnuka Mojerana.

„Kousek tě se Samem doprovodíme, dědo,” kývl Tom a vzal si s sebou prkno, aby byl mobilní. V uplynulých týdnech se v supervolonu hodně zdokonalil a létání ho těšilo. Akorát Sam nespokojeně reptal, že je v tomhle případě zcela odkázaný na bratrovo umění.

Jakmile děda zmizel z Airbowanu, poprvé ve svém životě se Tom ocitl úplně sám na zcela neznámém místě. Nyní bude záviset hlavně na něm, jak obstojí. Naskočil na prkno a se Samem v zádech se proletěl nad novým bydlištěm, aby si i z výšky dobře zapamatoval, kde je. Dolehla na něj tíha osamělosti, i když bratr stál na prkně za ním. Škoda že se ho nemůže dotknout, nemůže se s ním pošťuchovat ani poprat.

„Jak se ti tu líbí, brácho?” zeptal se Sama.

„Nádhera, úžasné, všude se barevně křižují proudy magie, nemůžu se na to vynadívat,” blaženě vzdychl bratr.

„Kéž bych to viděl stejně jako ty,” s trochou závisti prohodil Tom.

„Budeš holt muset rychle našprtat magický zrak,” odpověděl Sam.

„Jauvajs,” vyjekl Tom, když se mu hodinky bolestivě sevřely kolem zápěstí. Hned se zase uvolnily a do mozku mu vystřelil příkaz, aby doletěl do deseti minut na úvodní shromáždění. Zároveň s příkazem se mu do vědomí vypálila mapa školních pozemků s určením místa.

„Hola, hola, škola volá. Zdá se, že máme rande s učitelkami a spolužáky,” konstatoval Sam, neboť i jeho mysl přijala stejný pokyn.

„Zaletíme tam radši hned,” přikývl Tom a otočil prkno novým směrem.

￼

Ke shromáždění sloužila rozlehlá část planiny pokrytá velkými kameny. Na ně se usazovaly harpyje a ostatní žáci. Lidé si vybírali nižší kameny, na které se dalo normálně posadit nebo o ně opřít prkno. Učitelky-harpyje se zlatými náhrdelníky zabraly nejvyšší, rudě zbarvené kameny. Růžový drak se uvelebil na zemi.

Tom si po očku prohlížel běsy, protože dosud nikdy podobné tvory nezahlédl. Zářivě žluté oči jim svítily v temně šedých tvářích a jako jediné byly ostré a výrazné. Ostatní části jejich těl byly jakžtakž viditelně ohraničené, ale jen v okamžicích, kdy se běsi nepohybovali. Jakmile se pohnuli nebo otočili, působili rozmazaně. Jako by člověk vnímal několik posledních pozic těla najednou. Zároveň byli tady a zároveň o kousek dál. Nebylo možné na ně přesně zaostřit.

Goblinové se rovněž nedali přehlédnout. Byli hluční. Hromadně se usadili na obrovský placatý kámen. Cenili zažloutlý chrup v hnědozelených obličejích a neustále se vrtěli. Nejspíš chytali zdejší černé brouky a chroustali je.

Při dalším podrobném zkoumání spolužáků si Tom všiml, že mladé harpyje bez náhrdelníků vypadají každá jinak. Některé z nich trochu připomínaly lidi. Křídla sice už měly, ale obličeje, ruce a nohy se podobaly spíš lidskému tělu.

Vtom u jejich kamene přistála v elegantním oblouku Gáagra. Vzápětí o kousek dál dosedly na rudé podstavce další dvě učitelky.

„Až vás budu představovat ostatním, postavíte se na kámen,” poučila je tiše harpyje. Drápem ukázala na vzdálenější dva rudé balvany: „Avelleta na nejvyšším červeném kameni se jmenuje Ponekta a je ředitelkou školy. Vpravo od ní sedí Gáypeta, její zástupkyně. Na kameni se všem mírně ukloňte, mluvit nemusíte. Všechny ostatní důležité informace se dozvíte zítra ráno.”

Třikrát mávla křídly a usadila se vedle Gáypety.

Náhle vydala Ponekta hlasitý skřek.

„Žákyně a žáci, vítám vás v novém školním roce,” uslyšel Tom Gáagřin překlad ze svých hodinek.

„Ke studiu se po prázdninách nevrátilo pět studentů, čtyři z rodu goblinů a jeden člověk. Jako nováčky jsme do naší magické školy přijali nově tři žáky z lidského rodu, tři studenty z řad goblinů, jednoho běsa a dvě harpyje. Nyní vám je představím.”

Tom zpozorněl. Byl připraven se postavit na kámen, jakmile zazní jeho jméno.

„Největší předpoklady ke studiu vykazuje Albert Nom. Má vyváženou osobnost a ovládá přeměnu s levitací. Bude chráněn dva týdny. Dalším novým žákemje Tom Mojerana. Má dary pro průvodce, ale osobnost je zcela nevyvážená, takže ochrana je stanovena na dva měsíce. Spolu s ním nastoupil jeho blíženec, momentálně odtržený od své tělesné schránky, ochrana bude určena po kompletaci. Z řad goblinů vítám Tuara, Sanama a Hura. Budou jim, jak je zvykem, propůjčeny školní levitační disky a ochrana je stanovena na tři týdny. Běs Furontis je také značně nevyvážený, jeho schopnosti jsou problematické, ochranu bude mít čtyři týdny.”

Představování šlo tak rychle, že jmenovaní stačili opravdu jen vystoupit na kámen, uklonit se, a už byla řada na někom dalším.

„Studium u nás začínají i dvě harpyje. Elaina dostává ochranu na týden a Alekta na dva týdny.”

Obě jmenované se vždy zdvihly z podřepu a mávly křídly. Tom překvapeně pozdvihl obočí. Tohle že jsou harpyje?

Pravda, měly křídla, ale jinak vypadaly naprosto lidsky, spíš trochu klukovsky než žensky. Dokonce ani neměly čelenku se závojem. Nemohl pochopit, čím to je, že se mláďata harpyjí tolik podobají lidem, když se potom v dospělosti úplně liší. Připadalo mu to zvláštní.

„Jak už vám bylo řečeno,” pokračovala ředitelka Ponekta, „letošní školní rok je rokem sfingy. Pro ty, kdo neznají její podobu, připomínám, že socha má tělo lva a hlavu harpyje. Kolem ní je pět oltářů, vždy jeden pro harpyje, jeden pro lidi, jeden pro gobliny, jeden pro běsy a jeden pro draka. Sfinga od vás bude v průběhu školního roku žádat oběti. Za každou oběť se na desce oltáře objeví jeden symbol. Budete-li jich mít na konci roku u své osobní značky deset, zvládli jste školní rok úspěšně. Kromě obětí nabízí sfinga ještě jednu možnost, jak rychle získat další symbol. V tom případě však musíte riskovat ztrátu jednoho, který už máte. Požádáte-li sochu sfingy o hádanku, máte na rozmyšlenou celý jeden den a noc. Odpovíte-li správně, jeden symbol získáte, ale při špatné nebo nepřesné odpovědi o jeden přijdete. Dokud žádný symbol nemáte, sfingu o hádanku pochopitelně požádat nemůžete. Doufám, že je vše jasné.”

Ředitelka se rozhlédla, a když se nikdo neozval ani nevznesl dotaz, pokynula gestem směrem ke Gáypetě. Ta se vztyčila, aby ji všichni lépe viděli, roztáhla křídla a nad krajinou se rozlehl její hlasitý skřek. Všichni starší žáci odpověděli podobným výkřikem. Jakmile dozněl, harpyje-učitelky se zdvihly a odlétly.

Hned za nimi vyrazili pryč ti nejstarší a pak pomalu zmizeli i opozdilci. Spolu s dvojčaty se na místě zdržela jen Alekta. Ukázalo se, že umí velmi dobře lidskou řeč. Vlastně ani podle jejího vzhledu nebylo moc znát, že s nimi mluví malá harpyje.

„Ty musíš mít velkou protekci,” ukázala na Tomův pruh ve vlasech, „když jsi dostal ochranu na dva měsíce.”

„Nemám žádnou protekci,” namítl chlapec.

„Fakt ne? V tom případě si o tobě učitelky myslí, že nemáš naději obstát. Ale nic si z toho nedělej, ani já nejsem podle nich dostatečně schopná. Tím, že mi daly ochranu na dva týdny, mi učitelky zajistily mezi našinci nesmrtelnou ostudu. A protože jsem dostala jméno po slavných předcích, je to dvojnásobná ostuda.”

„Poslyš, co to bylo za výkřik na závěr vystoupení?” přerušil Tom harpyjiny řeči o ostudě.

„Přece slavnostní provolání hesla zdejší školy. Po lidsku by znělo asi takhle: Duše a tělo jedno jsou, ve jménu rovnováhy, kontroly, vyšší cesty. Heslo se budete muset naučit nazpaměť.”

„Bál jsem se, že tu nenajdu nikoho, s kým bych mohl kamarádit, ale ty jsi docela fajn.”

„Ty taky. Jenže proč jsem vlastně přišla... Zajímal by mě příběh tvého bratra, smím si ho k vám někdy přijít poslechnout?”

„Ale ano, rádi tě uvidíme,” přikývl Tom. Napadala ho celá hromada otázek, které by harpyji rád položil. Například k čemu jim bude ochrana.

„Tak jo. Já už musím letět. Mějte se, jak chcete.”

„Ty taky,” ušklíbl se Tom a sáhl po prknu.

„Zajímavý pozdrav,” konstatoval Sam vesele, „svým obsahem je výstižnější než většina ostatních.”

„Přestaň filozofovat, brácho, a naskoč. Jsme tu poslední.”

„Měl ses jí zeptat, k čemu slouží ochrana.”

„Zeptáme se zítra učitelky. Dnes už máme na zbytek odpoledne volno.”

„A co se vydat na průzkum okolí?”

„Proč ne. Ale až po jídle. Nějak mi vyhládlo.”

„Už zase? Dokud jsem měl tělo, ani jsem si nevšiml, jak často jíme,” reptal Sam, poslušně však nastoupil na supervolonové prkno k bratrovi, aby se mohli vrátit do jeskyně.

Tom se rozhodl pro opečené kousky masa s bramborem a zeleninou. Měl obavu, jak bude podivně placatá strava chutnat, až ji ohřeje, čekalo ho však milé překvapení. Jídlo vypadalo jako čerstvě uvařené, krásně vonělo a chutnalo znamenitě. Vděčně zavzpomínal na trpaslíka Zachariáše a vylízal z talíře poslední zbytky sosu se zeleninou.

Při odpoledním průzkumu zdejších skalnatých končin objevili sochu sfingy. Byla tak veliká, že se nedala přehlédnout. Když přistáli, aby si ji prohlédli zblízka, zjistili, že tu nejsou sami. Zvědavě je pozoroval vyšší podsaditý kluk tmavé pleti.

„Ahoj,” pozdravil nesměle Tom, „promiň, neměli jsme v úmyslu tě vyrušit. Jen jsme si chtěli prohlédnout sfingu.”

„No jo, vy jste ti noví, co?”

„Ano.”

„Pojďte blíž. Stojíme před oltářem pro lidi. A tahle značka, meč přetínající slunce, je moje.”

„Hezký symbol.”

„A co vy? Mám vám poradit, jak se zachází s oltářem?”

„Ano. Pomohlo by nám to.”

„Dobrá, jak si přejete. Najdi větší kámen a hlasitě zabuš na desku. Pak vlož dlaň do naznačeného obrysu lidské ruky v kameni,” napovídal kluk.

Tom se řídil jeho radou. Na desce oltáře se objevil zjednodušený obrázek kompasu.

„No vidíš, oltář tě zaregistroval. Teď jen stačí přinášet oběti a sbírat symboly.”

„A co mu mám přinést jako oběť?”

„Ty ses ho nezeptal? Tak to máš teda blbý.”

„Jak se ho mám zeptat?”

„Zkus odpověď z oltáře vymlátit kamenem...” pokrčil kluk rameny a v jeho úsměvu se mihl škodolibý výraz.

„Jsssou pod ochranou,” výhružně zasyčel za Tomem tichý hlas. Ohlédl se, kdo promluvil, a málem dostal šok. Zblízka ho hypnotizovaly běsovy oči.

„No a co? Jejich chyba, že po mně chtěli radu! Však já si počkám. Jednou jim to pitomé hájení skončí a pak poznají, kdo je Golián. A ty je přestaň děsit, nebo se z tebe počůrá i ten bez těla. Nechceš se přece zodpovídat za narušení ochrany. Nebo jo?”

Kluk naskočil na létací disk, zazubil se na ně a odfrčel.

„Nemusssíte se mě bát,” couvl o kousek běs a Tom si všiml, že doprovází menšího běsa, který byl stejně jako oni představen na slavnosti coby nový žák, „jen jsssem chtěl zarazit jeho špatné nápady.”

„Teď už opravdu nevím, co dělat,” reagoval velice opatrně Tom.

„Zeptej ssse radši učitelky, já ti poradit neumím. A bacha na Goliána, je to sssyčák.”

„Do háje, tady je všechno postavené na hlavu. Člověk se nás snaží dostat do maléru a běs nám pomáhá,” komentoval situaci Sam, ale Tom byl zcela zaujat setkáním s běsy a bratrových poznámek si nevšímal.

„Díky za zastání. Netušil jsem, že umíte mluvit lidskou řečí,” odpověděl běsovi.

„To umím jen já. Ossstatní se tu naučili jen harpyjštinu. Já umím lidsssky, harpyjsssky, drakonsssky, na cizí jazyky jsssem moc dobrý. Doma sssi mě budou vážit.”

Najednou už Tomovi nepřipadal tak hrozivý. Až na ty oči to byl docela sympaťák.

„Zeptej se ho, jak se jmenuje,” sdílel jeho pocity bratr.

„To je skvělé, rád vás poznávám. Mně říkají Tom a můj bratr, pokud ho svými smysly vidíte, se jmenuje Sam.”

„Všichni ho tu vidíme. Běsssové a některé harpyje ho dokonce mohou i ssslyšet. Mně lidé ossslovují přezdívkou Zen a můj druh je Furontis. Ještě neumí ani harpyjsssky, ani lidsssky. Ale to ssse během pár týdnů sssrovná.”

„Jo, taky se budeme muset naučit harpyjsky. Zatím umíme jen sirénsky a pár slov v drakonštině, co jsme pochytili od kamarádů.”

„Vy umíte sirénsssky? No to je úžasssné. Někdy sssi musssíme popovídat. Teď násss ale omluvte, jdeme navštívit oltář.”

„Jasně, nebudeme vás rušit,” přikývl Tom a vrátil se k desce s obrázkem kompasu. Zkoušel klást otázky, několikrát zaťukal i kamenem, ale marně. Žádné odpovědi se nedočkal.

„Už toho nech,” domlouval mu znuděný Sam, „zítra se zeptáš učitelky.”

„Zatracenej Golián,” rozčiloval se Tom, „copak tohle se dělá? Potopit někoho nového je pěkně podlé. Je to lump nebo zbabělec?”

„Kašli na něj, brácho. Až se trochu rozkoukáme, vrátíme mu všechno i s úroky.”

„Hm. Ještě že tu mám aspoň tebe, Same.”

„Neboj, to zvládneme! Spolu určitě!”

Tom naskočil na prkno a s bratrem v zádech zamířil k jeskyni. V duchu si říkal, že spíš on by měl dodávat odvahu bratrovi a ne naopak.

Večer spořádal hromadu palačinek a dvě porce zmrzliny bez ohledu na Samovy závistivé poznámky. Navzdory tvrdému nepohodlnému lůžku usnul v podstatě okamžitě. Noc ale klidnou neměl. Sny ho vrhaly do nekonečných konfliktů s draky, běsy a divokými šelmami.

„Vstávej, brácho, no tak už přece vstávej,” budil ho naléhavě Samův hlas, „venku je dávno světlo a ty sebou házíš jako ryba na udici. Vždyť se ani nestihneš nasnídat.”

„Nemám hlad,” zavrčel Tom. Když se pokusil rychle vyskočit, hlava mu začala tepat bolestí.

„Dej si aspoň čaj,” hučel do něj bratr, „kdo ví, kdy bude pauza na občerstvení.”

Díky hodinkám dorazili na vyučování včas. Z nádvoří prošli dlouhou chodbou do neútulného sálu, kde na ně čekala Gáagra. Spolužák Albert seděl na malé stoličce bez opěradla a nevlídně pozoroval jejich příchod.

„Buďte vítáni,” kývla na ně vlídně, „dnes mám celý den vyhrazený pouze pro vás. Probereme rozvrh, ukážu vám vše potřebné a povíme si, jak to tady chodí.”

Tom se zavrtěl na nepohodlné židličce a s trochou závisti koukl po nehmotném těle svého bratra, které sice také zdánlivě sedělo, ale zaručeně mnohem pohodlněji.

„Předpokládám,” pokračovala harpyje, „že o zdejší škole nevíte skoro nic, takže začnu obecnými informacemi. Vyučování je zde zaměřeno především na magii specializovanou na pomezí mezi světem živých a mrtvých. Postupně získáte znalosti pout mezi tělem a duchem živých bytostí. Měli byste do hloubky porozumět vzájemnému uvolňování a upevňování přirozené vazby těchto dvou součástí. Velký důraz klademe na absolutní soustředění a přesnost. Budete pravidelně trénovat relaxaci, abyste se dokázali koncentrovat i za nejsložitějších podmínek. Na rozdíl od jiných škol tu neznámkujeme. Kolektiv zdejších učitelek věnoval letos všechen svůj um na aktivaci sfingy. Její magická podstata dokáže rozeznat vaše předpoklady a na jejich základě určí pro každého osobní úkoly. U oltáře se vždy dozvíte, co máte vykonat, a jakmile je přijata vaše oběť, získáte symbol. Deset symbolů stačí k tomu, abyste úspěšně dokončili školní rok. Už jsme tu zažili i situaci, kdy žák zvládl školní rok v Airbowanu za šest měsíců a měl potom půl roku prázdniny. Ale nedělejte si iluze, jednalo se o výjimku. Sfinga bude náročná. Upozorňuji, že je důležité se v její blízkosti chovat uctivě a s pokorou. Ti, kdo by ji poškodili nebo urazili nevhodným chováním, by za svou hloupost mohli zaplatit i vyloučením ze školy.”

Gáagřina poslední slova vnesla do Tomovy duše nejtemnější obavy. Proboha, to by mu ještě scházelo, aby vypadl ze školy hned na jejím začátku! Nenašel v sobě odvahu se zeptat na svůj problém s mlčícím oltářem.

„Možná by vás zajímalo, co znamená různá délka ochrany u našich nových žáků. Ti schopnější mají krátkou lhůtu, protože předpokládáme, že si ve škole se všemi problémy rychle poradí a zorientují se do té míry, aby uspěli i ve složitých situacích. Podrobnosti vám vysvětlím v areálu, který si dnes také prohlédneme. Se schopnostmi úzce souvisí vyvážená osobnost. Vaše psychika by měla zahrnovat temnou i světlou stránku ve zhruba stejném měřítku. Lidé mívají ve zvyku protežovat takzvané dobro, aniž zvažují rizika důsledků. Na to si tady nehrajeme. My zkoumáme obě strany mince, to jest světlo i tmu. Abyste při zadaných úkolech dospěli ke správným závěrům, musíte přijmout svou osobnost včetně potlačených temných stránek. Jak na tom jste, vám signalizuje pásek vašich hodinek. Půlka by měla být světlá, půlka tmavá. Musíte na sobě pracovat, abyste se aspoň přiblížili požadovanému ideálu.”

Tom se zahleděl na svůj světlý pásek a zeptal se: „Jak mám docílit, aby půlka ztmavla?”

„Hledej své temné stránky a aktivuj je. Určitě v sobě najdeš nějakou antipatii. Nepotlačuj ji a vynes ji na povrch. Raduj se z neúspěchu svých nepřátel, můžeš jim v rozumné míře i škodit. Vzájemné soupeření není na závadu, motivuje vás k lepším výkonům.”

Tom přikývl, ale učitelčino nabádání ke špatnému chování vůči spolužákům mu bylo proti srsti. Měl dojem, že je tu všechno naruby. Neuměl si představit, jak zvládne neobvyklé požadavky harpyjí. Před pár dny bylo snadné slíbit, že svého bratra neopustí, avšak nyní to znamenalo žít v prostředí, které ho tísnilo a zneklidňovalo.

Postupně s nimi učitelka začala sestavovat podrobný rozvrh. Nejvíc času stanovila pro harpyjštinu a pro nácvik relaxace. Následovaly základy magie spolu s vazbami těla a ducha.

„Složení rozvrhu se bude v průběhu roku měnit podle toho, jak vám půjde výuka. Někde hodiny ubereme, jinde podle potřeby přidáme,” podotkla Gáagra, když s rozvrhem skončili.

„Možná bych vás ještě měla seznámit s naším školním platidlem. Sice nemá množstevní hmotnou podobu, ale tím nijak neztrácí na hodnotě.”

Cvakla drápem o svůj náhrdelník a podala Tomovi a Albertovi po jedné zlaté minci. Na lícové straně mince byla číslice jedna a na druhé znak Airbowanu a obrázek sfingy. Malým otvorem byl protažen řemínek, díky němuž bylo možné nosit minci zavěšenou na krku.

„Nyní držíte v ruce svůj první ajr, který jsem vám věnovala. Dávejte pozor a dívejte se na číslici.”

Znovu cinkla drápem o svůj náhrdelník a číslice na minci se změnila na dvojku.

„Teď každý z vás vlastní dva ajry. Platidlo vám umožní kupovat si nová kouzla. Určitou sumu ajrů si od vás vyžádá i sfinga jako součást každé oběti. Vydělat si je můžete výukou spolužáků, ale nejvíce jich získáte návštěvou arény v sobotu a v neděli. Ti nejšikovnější si odtud odnášejí až dvacet ajrů za den.”

Tomovu pozornost přitáhl Sam. Klečel na zemi a pokoušel se do něčeho strkat svým nehmotným prstem. Natáhl se, aby lépe viděl, a překvapeně zjistil, že i jeho bratr dostal svůj ajr na řetízku. Tom se natáhl, sebral ho a spolu se svým si ho pověsil kolem krku.

„Nyní poletíme za sfingou a k oltáři,” pokynula jim harpyje a otevřela okno se širokým parapetem.

Tom zamrkal překvapením, když se mu Albert před očima proměnil v krkavce a přelétl do okna, aby tam počkal na učitelku.

„Páni,” vzdychl obdivně Sam, „zdá se, brácho, že máme mezery ve vzdělání.”

Gáagra počkala, až oba bratři naskočí na prkno, a rozletěla se ven. Přistála u lidského oltáře poblíž sfingy a dopřála Albertovi čas na proměnu v člověka.

„Poklekněte,” nařídila svým svěřencům a jemně hřbetem ruky setřela drobné kamínky z desky. Rozhlédla se kolem sebe, sebrala tři růžové oblázky a podala je Albertovi.

„Pohlaď oltář dlaní, polož na něj opatrně kamínky tak, aby ani neťukly, a vlož dlaň sem do obrysu lidské ruky.”

Jejich spolužák přesně splnil Gáagřiny pokyny. Na desce oltáře se objevila ptačí hlava v kruhu.

„Nyní se můžeš sfingy zeptat na svůj první úkol. Oslovuj ji titulem nejvyšší avelleto.”

Albert se pro jistotu ještě i uklonil a řekl nahlas: „Nejvyšší avelleto zdejší školy, prozraď mi prosím, co je mým prvním úkolem.”

Tom neslyšel vůbec nic, ale Albert vypadal naprosto soustředěně a začal se usmívat.

„Děkuji ti, nejvyšší,” řekl nakonec a s rozzářenou tváří se otočil k harpyji, „jako první oběť chce pouze deset ajrů.”

„Výborně,” pochválila ho harpyje, „nyní jemně ukliď kamínky z desky. Za tuto tvou výuku jsem jako učitelka obdržela deset ajrů. Na důkaz mé spokojenosti se s tebou rozdělím a přidávám ti pět ajrů k prvním dvěma z úvodní hodiny.”

Pak se učitelka zahleděla na oltář a podívala se pronikavě na Toma.

„Jestli se můj zrak nemýlí, tvoje značka už na oltáři je. Zdá se, že tebe už naučil, jak s ním zacházet, někdo jiný. Také se s tebou rozdělil o získané ajry?” zeptala se s ledovou arogancí Gáagra.

„Nerozdělil,” pípl Tom a pod jejím chladným pohledem opět nenašel odvahu se svěřit a zeptat se, co si má počít, když s ním oltář nemluví.

„V tom případě máš smůlu,” odvětila harpyje se zadostiučiněním a Tomova nenávist ke Goliánovi narostla na dvojnásobek. Nejen že ho ten holomek počastoval špatnou radou, ale ještě za to shrábl deset ajrů. To je opravdu vrchol drzosti!

„Ty, Same, začneš své úkoly plnit, až opět splyneš s tělem. Zatím se pilně uč, ať potom nemáš mezery,” oslovila vlídně jeho bratra.

„Ano, avelleto,” odpověděl s úsměvem.

„Než poletíme dál, dopřejeme si relaxační půlhodinku,” ukázala učitelka na kamenitou zem, „pohodlně se posaďte prosím.”

Ať žije otlačený zadek, pomyslel si smutně Tom. Zdálo se, že harpyje nemají o lidském pohodlí ani nejmenší představu.

„Pošlete svou mysl, aby kopírovala povrch všech částí vašeho těla. Podržte představu, jak vaše tělo vypadá, a pak se ponořte spolu se svým dechem do jeho hlubin. Naslouchejte tepu srdce, naslouchejte tepu krve. Ty, Same, si to alespoň představuj. Dýchejte zhluboka a pomalu...”

Tom se snažil poslouchat pokyny, ale kamínky ho do zadku tlačily tak, že ztrácel koncentraci. Navíc mu sluníčko svítilo do očí, začínalo mu být vedro a měl žízeň. Myšlenky se mu zatoulaly domů k dědovi. Jeho výuka relaxace byla mnohem příjemnější. Člověk si s ním mohl promluvit úplně o všem a děda hned věděl, co udělat, aby se věci urovnaly. Jenže s dědou se uvidí až za dva týdny...

„Konec relaxace! Prosím vraťte se zpět do reality,” vyburcoval ho hlas harpyje, „nyní se zaleťte občerstvit do svých pokojů a za hodinu budeme pokračovat.”

„Hm, pokojů,” bručel Tom, když vstupovali do své jeskyně.

„Kdes nechal dobrou náladu, brácho? Dej si něco k snědku a přestaň fňukat.”

„Ještě ty mě poučuj,” brblal Tom.

„Proč jsi učitelce neřekl o Goliánovi a jeho podrazu?”

„Aby mě nevyhodili ze školy. Vždyť jsi slyšel, jaký je trest za zneuctění oltáře. Nechci tě tu nechat samotného.”

„Jasně. Koneckonců žalováním bychom si akorát pošramotili pověst. Začnu přemýšlet, co s tím. Stejně se v noci nudím.”

„Copak vůbec nespíš?”

„Praktikuju usínací relaxaci, ale déle než čtyři hodiny to obvykle nevydržím.”

Tom zhltl oběd a Sam ho přemluvil, aby se dorazil Zachariášovou zmrzlinou. Byla jahodová, báječně osvěžující a Tomovi vylepšila náladu. Když je hodinky zavolaly do vyučování, opět byl plný elánu.

Tentokrát je harpyje zavedla do sportovního areálu. Byl obrovský. Momentálně tu vládl klid a ticho. Přistáli uprostřed a zvědavě se rozhlíželi.

„Zde vlevo od nás,” ukázala harpyje na dřevěnou bariéru s brankou, „je aréna magické zdatnosti. Pojďme se podívat dovnitř.”

Vstoupili, prošli krátkým tunelem a ocitli se na prostranství, které ohraničovaly čtyři vysoké kovové sloupy. Každý z nich byl nahoře zakončen ozdobnou hlavicí, kde byl zavěšen zvon. Hned vedle ve větru vlály dlouhé barevné stuhy.

„Aréna je otevřena každou sobotu a neděli. V této době tu vždy jednou denně můžete získat u každého zvonu jednu stuhu. Stačí, když o zvon cinknete svým prstenem, tím se stuha uvolní a začne klesat dolů. Zachytíte ji a odevzdáte dozoru u branky. Za každou, kterou si z arény dokážete odnést, získáváte jeden ajr.”

„Takže víc než čtyři stuhy denně tu nedostaneme?” zeptal se Albert.

„U sloupů se zvony ne. Ale můžete se je pokusit sebrat méně zdatným žákům. Už název aréna magické zdatnosti naznačuje, že tu nejen smíte, ale dokonce musíte používat kouzla. Samozřejmě vyjma smrtících a nevratných. Případná zranění vám ošetří dozor u branky. Časem v praxi sami zjistíte, jak na to. Ještě bych se měla zmínit o ochraně, kterou vám škola zaručila. Až se v sobotu a v neděli vydáte pro stuhy, nikdo na vás přímo nezaútočí. Jen si musíte dát pozor, abyste se nepřipletli do cesty kouzlům určeným někomu ve vaší blízkosti. Jiná situace by ovšem nastala, kdybyste zaútočili vy sami. V takovém případě by napadený nebyl vázán dobou hájení a mohl by vás obrat o stuhy naprosto beztrestně. Dokud nezaútočíte, smí na vás zkušenější spolužáci vyvíjet nátlak pouze slovně.”

Vyšli z branky zpět na zpevněnou cestu sportovního areálu a učitelka ukázala na druhou arénu, jež vypadala velice podobně jako ta předešlá.

„Druhá aréna je věnovaná tělesné zdatnosti. Všechno probíhá úplně stejně jako v první aréně, akorát bez kouzel. Zde záleží především na tom, jak jste silní a hbití.”

„A není povolena ani létací proměna?” zamračil se Albert.

„Magie ovládající vznášedla povolena je, ale proměny nikoliv. Budeš si muset půjčit školní létací disk. Je rovněž zakázáno kouzly vylepšovat své tělesné schopnosti a magicky útočit na druhé.”

„To sem radši nebudu chodit,” mumlal spolužák nespokojeně.

Učitelka je vedla dál a vyjmenovávala další možnosti, jak získat ajry. Nabízely se magické i nemagické testy přesnosti, šikovnosti, postřehu a síly.

„Ale drak nebo goblin jsou mnohem silnější než my,” namítl Albert.

„Pořádně se rozhlédni,” napomenula ho Gáagra a mávla rukou směrem k malé tabuli, kde byly zaznamenány limity disciplíny. Pro každý druh jiná čísla.

Tom se pokusil nadzdvihnout kámen označený symbolem člověka. Byla na něm vyčíslena i vzdálenost, kam ho bylo třeba odhodit. O pár centimetrů ho posunul, ale postavit se s ním nedokázal.

„Ach jo, za sílu tu asi žádné ajry nezískáme,” podotkl Sam, který bráškovo počínání zvědavě sledoval.

„Limity jsou náročné a bez tréninku se úspěchu nedočkáte,” podotkla učitelka, „dokonce ani poté, co splníte limit, si sem nebudete chodit pro ajry jako do kasičky. Abyste získali další peníz, musíte při příští akci vyrovnat svůj nejlepší výkon, nebo ho vylepšit, jinak nedostanete nic, i když jste nad limitem. Nyní přiděluji každému z vás deset ajrů a očekávám, že je o víkendu rozmnožíte.”

„Hele, brácho, mají tu luk a šípy,” zahalekal na Toma Sam z vedlejší části sportoviště, „konečně nějaká šance i pro nás.”

„V sobotu a v neděli je areál otevřený a dovednosti si vyzkoušíte naostro,” zamrkala pobaveně Gáagra, „nyní se ale vydáme zpět do školy a navštívíme ještě jedno velice důležité místo.”

Vznesli se nad prázdný sportovní areál, a když se Gáagra ujistila, že nikdo nechybí, nabrala směr ke škole. Přistáli na nádvoří a učitelka je vedla ke kamennému oblouku. Před ním nic, za ním nic - vypadal jako zapomenutá nedostavěná brána ze starých časů.

„Právě stojíme před bránou do jeskyně kouzel,” vysvětlila učitelka, „dotkněte se svým ajrem tohoto černého kamene ve zdivu.”

„Za každý průchod dovnitř,” pokračovala, když učinili, co jim nařídila, „se platí jeden ajr. Následujte mě prosím.”

Prošli obloukem a vmžiku se ocitli v obrovské jeskyni mihotavě osvětlené kouzelnými lampičkami.

„Vítám tě, Gáagro. Vedeš nováčky?” zaskřehotal podivný hlas z málo osvětleného kouta.

Před očima se jim vynořila ta nejstarší a nejopelichanější harpyje, jakou kdy zatím Tom spatřil. Její oči ve spoře osvětleném prostoru žhnuly jako dva uhlíky.

„Avelleto Kelaino, dovol, abych ti představila naše nová lidská mláďata.”

Tomovi se zatočila hlava, když se na něj stará harpyje při představování zahleděla. Dělo se cosi podivného, čemu nerozuměl. Dosud nikdy nepocítil takovou sílu moci a autority jako právě teď. Téměř se o něj pokoušely mdloby.

„Průvodce,” zasyčela stará harpyje, přimhouřila oči a kývla na chlapce, aby přistoupil k ní.

„Nastav ruce,” nařídila a do dlaní mu vložila modrý diamant. Sotva se dotkl Tomových dlaní, začal velice rychle mizet. Nevěřícně pozoroval podivný úkaz a neodvažoval se pohnout. V okamžiku, kdy se vypařil poslední modrý záblesk, rozlilo se mu kolem žaludku teplo. Neměl čas zkoumat podstatu zvláštního jevu, neboť stará opelichaná harpyje ho silným stiskem vzala za ramena a otočila ho obličejem proti Samovi.

„Nyní předej kouzlo, které ses naučil, svému bratrovi,” nařídila mu.

„Jak to mám udělat?”

„Je tu teprve první den, avelleto,” namítla nesměle Gáagra, ale strážkyně kouzel jen netrpělivě mávla rukou, jako když odhání dotěrný hmyz.

„Je průvodce. Musí se učit rychle. Za hradbami už čeká další bloudící na jeho služby,” řekla učitelce na vysvětlenou a otočila se zpět k Tomovi s instrukcemi. „Propojte s bratrem dlaně a ty vytvoř iluzi krystalu, který jsi vstřebal. Všechny doprovodné pocity naprosto přesně otiskni do mysli svého sourozence.”

Předání proběhlo hladce. Byli si se Samem tak blízcí, že vzájemné propojení myslí zvládli okamžitě a pocity se přelily jako vzedmutá vlna.

„Už ho umím, naučil jsem se modrý oheň,” vydechl překvapeně Sam a stará harpyje spokojeně přikývla.

„Takto budeš učit bratra každý den, dokud nedojde k sjednocení jeho mysli a těla.”

Vzápětí se otočila k Albertovi a do dlaní mu vložila temně rudý krystal. Co mu říkala, Tom nezaslechl. Nakonec promluvila opět ke všem: „Drobná kouzla jsou zde k získání za pět ajrů, ta náročnější za dvacet a specializovaná za padesát. Dobré rady poskytuji obvykle za deset. Ale tu nejlepší radu vám mohu dát hned a zdarma. Učte se hodně a pokud možno rychle.”

Gáagra staré harpyji uctivě poděkovala a vyrazila i s dětmi k odchodu.

„Kdybych měl za tuhle radu platit deset ajrů,” šeptal Tomovi do ucha Sam, „považoval bych to za vyhozené peníze.”

„Jo, to já taky.”

Společně přeletěli k otevřenému oknu školní učebny a vstoupili dovnitř. Učitelka jim dopřála čas, aby se usadili na svých nepohodlných židličkách.

„Od zítřka budete docházet do hodin společně s dalšími spolužáky. Momentálně je pro vás nejdůležitější zvládnout harpyjštinu a relaxační techniky. Kouzlo, které jste se dnes od Kelainy naučili, vám umožní v areálu trénovat magické dovednosti a získávat odměny.”

Ještě je poučila o nutnosti dodržovat školní pravidla. Za některé přestupky tu lidem hrozily tělesné tresty nebo i vyloučení ze školy. Tom se v duchu zařekl, že nikdy nesmí do podobných potíží sklouznout. Než je Gáagra propustila, museli absolvovat poslední společnou relaxaci.

Po náročném dni neměl Tom sebemenší chuť brouzdat po okolí. Oba bratři si odnášeli plno dojmů, o kterých bylo záhodno přemýšlet. Beze slova zamířili rovnou do své jeskyně.

Tom se s úlevou uvelebil na posteli: „Páni, ani nevíš, jak jsem rád, že je první den za námi. Konstatuji, že moje kamenná postel je nejměkčí místo široko daleko. Už mě ze školní židle brněl zadek.”

„Ale je tu krásně, co říkáš?” vzdychl spokojeně Sam.

„Hm,” neměl Tom sílu bratrovi odporovat.

„Kelaina je naprosto úžasná. Nikdy jsem neviděl krásnější harpyji.”

„Máš na mysli tu opelichanou vykopávku?”

„Kams dal oči, brácho? Má úplně bílé peří a zlatou auru.”

„To mi nějak uniklo.”

„S tebou je ale dneska zábava! Víš co? Běž se nadlábnout a odpočívat. Já jdu omrknout okolí.”

Tom přetáhl přes hlavu řetízky s ajry a položil oba na polici.

„Jé hele, každý máme jiný počet,” nakoukl mu přes rameno Sam.

„Máš pravdu,” prohlédl si mince i Tom, „jak je to možné?”

„Zkus se zeptat hodinek.”

Po chvilce úsilí Tom zjistil, jakou otázku musí položit, aby získal odpověď: „Jaké je vyúčtování dnešního pohybu ajrů u mě a mého bratra?”

„Plus dva ajry z úvodní hodiny, plus deset ajrů z areálu, mínus ajr za vstup do jeskyně kouzel, plus pět ajrů za výuku kouzla modrý oheň, celková suma šestnáct ajrů. Bratr plus dva ajry z úvodní hodiny, plus pět ajrů u sfingy, plus deset ajrů z areálu, mínus ajr za vstup do jeskyně kouzel, mínus pět ajrů za naučení kouzla modrý oheň, celková dnešní suma jedenáct ajrů.”

„Cože? Já ti musel zaplatit za kouzlo? To je ale bída, takhle fakt nezbohatnu. Kdo to kdy viděl? Platit za každé kouzlo! Katastrofa!”

Sam se v přehnaném gestu chytil za hlavu a lomil rukama. Jindy by se Tom přidal a smáli by se spolu. Dnes se zmohl jen na chabé pousmání.

„S tebou fakt není žádná sranda, brácho,” postavil se Sam těsně před Toma a pokračoval tónem, ze kterého naskočila Tomovi husí kůže, „jestli se pořád hodláš tvářit jako sfinga, vykašlu se na školu a zmizím. Víš, jak moc mě to táhne pryč? Cítím, že kousek odtud se nalézá úžasné místo, kde mohu na všechno zapomenout a vydat se za světlem. Neuvěřitelně nádherná krajina mě neustále volá a láká k sobě. Musím se sakra přemáhat, abych zůstal s tebou. Takže buď tak hodnej a koukej se zase chovat jako můj starej brácha!”

„Same,” vyděsil se Tom, „to bys mi přece neudělal! Nemůžeš odejít! Harpyje slíbily, že se vrátíš do svého těla. Copak jim nevěříš?”

„Věřím. Ale chvílemi nevím, jestli se mi chce zpět. Bez těla je člověk nepřipoutaný... svobodnější...”

„Same!”

„Bez obav, kdybych to nechtěl zkusit, nebyl bych tu s tebou. Ale přestaň se mračit! Nebaví mě koukat na tvůj pohřební kukuč.”

Sam se otočil a vytratil se z jeskyně. Tom si večeři ani pořádně nevychutnal. Přemýšlel o bratrovi, o zdejší škole a oltáři, který neodpovídá. Jak to říkal děda o problémech? Když nevíš kudy kam a cítíš se mizerně, vyber jeden problém, klidně i ten nejmenší, pojmenuj ho a zkus ho vyřešit. Až se to podaří, vyber si další. Pojmenovat problém? Komplikace s oltářem. Musí zítra nebo pozítří zkusit při oslovení správný postup. Jak moc rozdílné úkoly mohou mít studenti z prvního ročníku? Třeba by stačilo nabídnout jako oběť získané ajry a mohl by postoupit o jeden symbol kupředu. Až se Sam vrátí, poradí se s ním.

V příštích dnech jim začala výuka harpyjštiny, magických technik, relaxace, rovnováhy a teorie pout mezi tělem a duchem. Ukázalo se, že ajry lze získat i při vyučování za mimořádné znalosti. Zatím byla jedinou jejich vyučující Gáagra. Až zvládnou harpyjštinu, mohou se vzdělávat i u ostatních profesorek. Zapamatovat si a pochopit všechno, co probírali, bylo náročné.

Po vyučování se Tom a Sam vypravili k oltáři u sfingy. Naštěstí tu nikdo další nebyl. Tom s velkou trémou vyzkoušel přístup podle Gáagřina návodu. Opatrně oslovil kamennou desku a sfingu, která ji hlídala. Přehnaně uctivě požádal o zadání úkolu a čekal. Nic... Oltář mlčel.

„A je to v háji,” vzdychl Tom.

„To tedy není,” odporoval Sam, „deska ti přidělila kryptogram. To znamená, že jsi byl přijat. Zkus mu nabídnout ajry.”

Tom poslechl: „Nejvyšší avelleto, nabízím ti své ajry jako oběť. Buď tak laskavá a přijmi je, nebo mi naznač, co je třeba ještě vykonat.”

„Funguje to,” zajásal Sam, „podívej! K tvému kryptogramu přibyl první symbol. Vypadá jako ručička od kompasu. Paráda!”

„No jo,” pokrčil rameny Tom, „jenže pořád se mnou nemluví. Absolutně netuším, co musím udělat pro druhý symbol.”

„Ukaž! Kolik tě to stálo ajrů?”

Tom koukl na minci: „Osm.”

„Zajímavé. První symbol máš lacinější než Albert. Ale jednalo se o stejný typ úkolu.”

„No, ty další se mohou lišit. Umíš si představit, jak by na nás zírali spolužáci, kdybychom vyzvídali, co mají u oltářů obětovat?”

„Hm, musíme něco vymyslet sami.”

„Jo,” ušklíbl se Tom a ukončil návštěvu oltáře.

Prvních pět dnů uběhlo rychle. Neměli čas se po večerech nudit, protože Gáagra jim každý den přesně rozplánovala, co musí Tom Sama naučit. Ani ostatní zřejmě neměli čas na návštěvy, protože se u jejich příbytku nikdo ze spolužáků neobjevil. Sam sice na svých průzkumných výpravách odhalil, kde kdo bydlí, ale zatím jim to k ničemu nebylo.

V sobotu měl Tom v úmyslu si přispat, jenže bratr byl jako na trní. Povykoval a hecoval ho tak dlouho, až ho vyhnal z postele ven.

„Ty mě chceš uštvat! Nemysli si, že budu sportovat za oba!” remcal u snídaně, když ho Sam pobízel k rychlosti.

„Jasně. Vynadej mi, že chci všechno vidět a sbírat informace.”

„To mám v úmyslu i já, ale nech mě aspoň dopít čaj.”

K areálu dorazili mezi prvními. Chvilku sledovali starší spolužáky a váhavě se vydali za nimi. V magické aréně se veškerý pohyb odehrával velice překotně. Někteří vystartovali ke zvonům, jak nejrychleji dokázali, a pokusili se odnést své stuhy z arény pryč. Jenže na ně číhali dva běsi a snažili se kouzlem zmrazit každého, kdo nesl stuhu. U dvou studentů uspěli, uzmuli jim stuhy a číhali na další.

Vchodovými dveřmi vstoupila dívka.

„A hrome! Jsou tu Hapis a Lumis. Radši přijdeme jindy,” kývla na kluka, se kterým přišla, a oba se otočili k odchodu.

Sotva za nimi zapadly dveře, vstoupil dovnitř Golián s Albertem.

„Je ti to jasný?” postrčil ho dopředu.

„A co když mi tamti dva stuhy vezmou?” strachoval se spolužák.

„Jsi přece v ochraně, ne? Mohou tě strašit, ale nesmí se tě dotknout. A když mi pokaždé dvě stuhy dobrovolně odevzdáš, budu tě celý rok chránit před silnějšími.”

„Dobře. To beru,” přikývl Albert.

„Stejná nabídka platí i pro tebe,” otočil se Golián na Toma.

„Ani náhodou!” zaječel Tomovi rozzuřeně do ucha Sam. „Řekni mu, ať si trhne nohou!”

„Tak co?” ušklíbl se Golián.

„Díky, nemáme zájem,” usmál se na něj Tom.

„Cože?” nechtěl věřit svému sluchu starší spolužák.

To už ale Tom naskočil na prkno a vyrazil ke zvonům. Po cestě se vyhnul dvěma bleskům, které před něj běsi vyslali, aby se mu jejich kouzlo jako náhodou připletlo do cesty, a za chvíli byl zpět i se stuhami.

„Počkej, až ti skončí ochrana, to si vypiješ!” zasyčel Golián, když ho Tom míjel.

„Zdá se, že jsme si u něj pěkně zavařili,” šeptl směrem k bratrovi, když se vydali dál.

„Klídek. Ještě pár týdnů nemá šanci. Až budeme dva, nějak si s ním poradíme,” uklidňoval ho Sam.

„Jen aby,” ušklíbl se na něj uličnicky Tom.

Prošli druhou arénou, kde bez problémů ukořistili další čtyři ajry, a vzápětí zamířili k individuálním sportovním místům. Tady přes veškerou snahu Tom neuspěl. I když byl při střelbě z luku blízko limitu, nakonec ho nesplnil. Během dopoledne okoukli, jak se tu pracuje s kouzly, a rozhodli se pilně trénovat, aby i tady časem uspěli.

Po obědě se u nich před jeskyní objevil Zen a zavolal jejich jména. Tomovi naskočila husí kůže po celém těle, když běsovi pohlédl do očí. Navzdory tomu, že se spolužák choval kamarádsky, stejně bylo v jeho žlutých očích cosi nepojmenovatelného, co v člověku navozovalo pocit strachu.

„Pojď dál,” pozval ho Sam nadšeně, „rádi tě vidíme.”

„To je prima, že ssse mě nebojíte. Vylepšuje ssse mi bytossstní rovnováha, když ssse přátelím ssse ssspolužáky.”

Tom pohlédl letmo na své hodinky a na úzký černý proužek, který se maličko rozšířil vlastně jen díky Goliánovi. Neuměl si představit, co by musel podniknout, aby zčernala půlka pásku. Nesplnitelný úkol! Dál už neměl čas o tom přemýšlet, protože se Sam začal vyptávat běsa na jeho domov. Ukázalo se, že podobně jako harpyje sídlí na pomezí, kde se dotýkají světy hmotné a nehmotné, světy živých a mrtvých.

„Mrtvý není přesssný výraz. Umírá jen tělo, duše se rozptýlí do životodárné esssence kolem násss,” vysvětloval jim Zen, „exissstují ale duše, jež vzdorují přirozenému zániku. Jedná ssse o duše nějakým způsssobem ssspjaté s tělem. To znamená, že ve sssvětě neživých lze potkat ty, kdo dosssud nezapomněli na sssvé tělo, i ty, kteří usssilují o narození do nové fyzické podoby. Nejvíc je však duší, které ssse nemohou sssmířit s odchodem ze sssvěta živých a usssilují o návrat.”

„Máš na mysli takové, jako jsem já?” vyzvídal Sam.

„Dalo by ssse říct,” přikývl Zen, „ale tvé tělo, jak jsssem ssslyšel, je neporušené a čeká na tebe v Chrámu na pomezí.

Akorát budeš mussset natrénovat sssplynutí. Jsssou však duchové, kteří dávno tělo nemají, jenže sssi to odmítají přiznat. Někteří jsssou i nebezpeční a sssnaží se ukrássst tělo jiným. Takoví ssse většinou nebojí ani násss.”

„A jak vlastně žijete? Co děláte? Čím se živíte?”

„Nevím, jessstli vám to mám říct, lidé tyhle informace špatně sssnášejí.”

„Aspoň něco naznač. Co vás baví?”

„Máme životní possslání, které násss zároveň i baví,” váhavě přiznal Zen, „zaháníme bloudící a nessspokojené duše přesss pomezí do sssvěta zapomnění. Odsssáváme při tom duším přebytečnou energii a jejich ssstrach nám půsssobí pocit radosssti.”

„Takže až umřeme, máme šanci potkat někoho z vašich...”

„Jen když ssse budete zbytečně motat tam, kde nemáte. Po sssmrti nemá cenu ssse sssnažit změnit něco, co ssse nepodařilo během života. Je zbytečné ssse pokoušet o kontakt ssse živými. Ale vykládej to lidem! Neussstále ssse někdo touží vracet.”

Povídali si se Zenem celé odpoledne. Dozvěděli se, že mladí běsi se rodí při jakémsi sopečném výbuchu Dechu hlubin a staří umírají, když už nedokážou nasbírat dostatek životní energie při pronásledování neposlušných duší.

„A kde bereš energii tady?” podezřívavě se zeptal Sam.

„Jako mladí máme energie nadbytek,” zasmál se Zen jeho obavám, „teprve když dorosssteme do plné velikosssti, musssíme ji začít doplňovat. Takže nemusssíš mít ssstrach, že bych ssse chtěl živit na tvojí auře.”

„To je dobře,” oddechl si Sam, „i tak mě stojí dost sil si pamatovat vlastní tělo. Ještě že mám pořád na očích bráchu! Jinak už bych nejspíš nevěděl, jak mám vypadat a kdo jsem.”

„To je normální,” chápavě kývl Zen, „odloučený duch rychle zapomíná, kdo byl, a vrací ssse do velké náruče, aby nabral sssílu pro další exissstenci.”

„No, tomu sice nerozumím, ale je milé, že sis s námi přišel popovídat.”

„Vlassstně jsssem vám přišel něco navrhnout. Moc rád bych ssse naučil sssirénsssky. A abychom sssi nic nedlužili, učil bych vásss na oplátku harpyjštinu nebo cokoliv, co byssste sssi přáli.”

„To nezní špatně,” usmál se Tom, „já jsem pro.”

„Já taky,” souhlasil Sam.

„Prima,” zavlnil se spokojeně běs, „tak já ssse zassstavím zassse zítra.”

Od té doby k nim běs docházel pravidelně o víkendu a v úterý a ve čtvrtek večer. Dvojčata se začala v harpyjštině viditelně lepšit. Už to pro ně nebyly jen obyčejné skřeky, ale srozumitelná řeč. Kulhali sice trochu ve výslovnosti, Gáagra však byla s pokroky dvojčat spokojená.

Každé dva týdny se objevil děda a přinášel jim pamlsky, drobné dárky a pozdravy od rodičů a kamarádů. Tom se tvářil statečně a ujišťoval dědu, že všechno zdárně pokračuje.

Částečně to byla pravda, neboť pod vedením Gáagry se Tom už naučil na pár okamžiků odpoutat od své tělesné schránky. Harpyje po nich chtěla, aby se Sam na tu chviličku pokusil bratrovo tělo ovládnout. To se jim ale dosud nikdy nepodařilo.

Jednoho dne večer Sam přisedl k Tomovi na postel a uličnicky na něj mrkl.

„Brácho, dostal jsem nápad,” prohlásil důležitě.

„A nechceš to nechat na ráno? Já už asi neudržím otevřené oči,” protestoval Tom.

„Ani náhodou. Až uslyšíš, co mám v plánu, veškeré spaní tě přejde, uvidíš.”

„Tak povídej,” vzdychl odevzdaně.

„Zkusíme zapůjčení tvého těla u oltáře. Zatím jsem neměl dostatečně silnou motivaci, ale tam by se to mohlo podařit. A jestli můj plán vyjde, mohl bych oslovit oltář a třeba se nám podaří se posunout o kousek dál. Co ty na to? Není můj nápad geniální?”

„Já nevím, Same, a co když se něco zvrtne? Neměli bychom s sebou vzít někoho, aby nám ohlídal záda?”

„Takže jsi pro?”

„V zásadě ano. Snad bychom mohli požádat Zena nebo tu malou harpyji, co umí po našem.”

„Já jsem pro Zena. Alekta je moc ukecaná.”

„Dobře. Kdy to vyzkoušíme?”

„No přece co nejdřív. Navrhuji zítřek.”

Celý den byli při vyučování nepozorní a roztěkaní. Nemohli se dočkat, až Samův nápad uskuteční. Zen ochotně souhlasil, že na ně během akce dohlédne.

Večer se všichni tři sešli u sfingy. Běs nechal kamarády u oltáře a vydal se hlídkovat po okolí, aby je nikdo nerušil. Tomovi trvalo dlouho, než se oprostil od strachu, obav o bratra a roztěkanosti. Zvolna klouzal do hluboké relaxační hladiny a zaháněl dotěrné myšlenky. Ještě že byli bratři tak těsně spřízněni a nemuseli si nic říkat nahlas. Přesně vycítili, kdy nastal čas k přesunu duší. Tom se znenadání na své tělo díval ze vzdálenosti dvou metrů a vnímal bratra, jak se dotýká opuštěné tělesné schránky. Velice silně sdílel bratrovu nechuť ztotožnit se s fyzickým tělem. Nepodaří se to, pomyslel si rezignovaně, ale jako by tou myšlenou nakopl bratrova ducha k odhodlání akci dokončit. Sam těžce bojoval sám se sebou. Tom mohl jen zpovzdálí přihlížet a držet palce. Silou vůle nutil svou mysl ke klidu, aby dopřál bratrovi čas na přesun.

Náhle jeho tělo vstalo. Bylo zvláštní pozorovat zdálky, jak poslouchá Samovy příkazy. Naklonilo se k oltáři a pokleklo před ním. Pro jistotu se otočil zády, aby samou zvědavostí neztratil koncentraci. Silou mocí tlumil napětí, které se ho zmocňovalo.

Sam na desku zlehka položil tři kamínky a oslovil nejvyšší avelletu školy. Splynutí s Tomovým tělem bylo nestabilní. Neustále pociťoval nutkání z něj vyskočit a utéct. Zaskočila ho výrazná směsice nepohodlí. Na odřeném lokti tepala bolest, na zádech ho šimraly kapky potu a ostrý písek tlačil do kolen. Tělesné vjemy ho nepříjemně obtěžovaly. Vzápětí se ale přihodilo něco, co jeho trápení rázem zatlačilo do pozadí.

„Vítám tě ve škole, Same Mojerano. Tvou první úlohou je přinést mi tři ajry,” zazněl mu v hlavě příjemný hlas.”

Na oltáři se objevil nový obrázek. Připomínal přesýpací hodiny s okem.

„Mám víc než tři ajry. Mohu ti nabídnout první oběť’?”

„Ano, oběť byla přijata. Tvým druhým úkolem je přinést pět ajrů a v Chrámu na pomezí se dotknout své tělesné schránky.”

„Mohl bych se ještě zeptat, jaký je druhý úkol mého bratra?”

„Nemohl.”

„Existuje šance, nejvyšší avelleto, že odpovíš na Tomovy otázky?”

„Ano.”

„A co je třeba udělat?”

„Na to musí tvůj bratr přijít sám.”

„Děkuji, nejvyšší avelleto.”

Na oltáři se vedle Samova obrázku objevil symbol oka. Chlapce zahřálo vědomí, že dohonil Tomův náskok a oba teď mají jeden bod k dobru. Dotkl se prstem reliéfu kresby, aby měl hmatovou vzpomínku, až vrátí bratrovi jeho tělo. Znovu se mu do mysli prodral pocit nepohodlí a nepatřičnosti cizí tělesné schránky. Pohlazením se rozloučil s oltářem a s úlevou se vrátil ke své éterické existenci.

„Vezmi si zpátky své tělo,” houkl Tomovi do ucha a čekal, až se bratr probere ze své hluboké relaxace.

„Je mi divně, zvedá se mi žaludek,” zaúpěl Tom, když se mu podařilo posadit.

„Taky tě bolí loket a máš otlačená kolena,” zasmál se Sam a ukázal za Tomova záda prstem na oltář, „vidíš? Tohle je moje značka. Sice nevím, co znamená, ale naše věc se podařila.”

„Páni, já zírám. Jsi dobrej, brácho,” rozzářil se Tom, „a dozvěděl ses něco?”

„Sfinga mi o tobě nic prozradit nechtěla. Akorát potvrdila možnost, že s tebou opět začne mluvit. Jen musíš přijít na způsob, jak toho docílit.”

„A hrome! To asi nebude snadné. Ale jestli existuje naděje prolomit její mlčení, dá se o tom přemýšlet.”

„Doprovodíš mě do Chrámu na pomezí?”

„Teď hned?” vyděsil se Tom.

„Jasně že ne. Vždyť ani nevíme, kde je. Musíme se zeptat Gáagry.”

„Že váháš,” oddychl si, že ho bratr okamžitě nežene do další šílené akce, „dokud jsem tvůj průvodce, neopustím tě. A ty mě taky ne, doufám.”

„Řeknu Zenovi, že jsme skončili,” vyhnul se Sam odpovědi.

Hned druhý den se bratři po vyučování zdrželi, aby se zeptali učitelky na návštěvu Chrámu na pomezí. Gáagra nejdřív zavrtěla hlavou a prohlásila, že ještě nejsou připravení, ale Sam jí vylíčil jejich společnou akci u oltáře. Harpyje na ně přísně hleděla, chlapcovo vyprávění však nepřerušovala. Když se odmlčel, mimoděk si čechrala svůj peříčkový závoj a dlouze přemýšlela.

„Dokážete-li zopakovat výměnu těla znovu tady přede mnou, doprovodím vás v neděli ráno do chrámu,” pokynula směrem k relaxačnímu koberečku v zadním rohu místnosti.

„Běžně se odloučení ducha provádí pouze na podlaze, ale pro začátek ti, Tome, povolím měkčí podložku,” prohlásila a usadila se dva metry od nich.

„Nedokážu se uvolnit, když na nás kouká,” zašeptal Tom směrem k bratrovi.

„Nekecej! To zvládneš. Jsi přece můj průvodce. Snaž se, brácho, už kvůli mně,” stejně tiše naléhal Sam.

Tom se natočil, aby učitelku neměl v zorném poli. Nutil se do rychlého přechodu do relaxační hladiny, ale neúspěšně.

„Nepospíchej,” jemně ho napomenula Gáagra.

Zhluboka se nadechl, uvolnil napjaté rysy tváře, krk, ramena... a najednou to šlo samo. Odpoutání ducha bylo snazší než u oltáře. Sam suverénně převzal kontrolu nad tělem, vstal a pomalu přešel k učitelce: „Avelleto Gáagro, já jsem Sam Mojerana.”

„Výborně,” přikývla harpyje, „nyní vrať tělo bratrovi. V neděli ráno pro vás přijdu. Připravte se, že v chrámu bude hodně chladno.”

Zbylé dny se dohadovali, jaký asi chrám bude.

„Také jsssem tam nikdy nebyl,” odvětil Zen, když ve čtvrtek vyzvídali, zda o chrámu něco ví, „ale říká ssse, že je to mísssto, kde ssse dá ovládat časss. Můžeš ho navštívit pouze ve ssspolečnosti harpyje.”

„Vážně? To jsme mohli o doprovod požádat Alektu...”

„Ani náhodou,” zasmál se běs a Tomovi z toho zvuku naskočila husí kůže, „chrám je příssstupný pouze pro dossspělé jedince. Alekta ssse bude mussset ještě hodně dlouho učit, než dorossste do sssprávné podoby a naučí ssse překračovat hranici.”

„Hranici?”

„No jasssně. Hranici mezi sssvětem živých a neživých. Harpyje jsssou vlassstně také sssvým způsssobem průvodci. Pokud je umíš zavolat, doprovodí tvou duši po sssmrti nejkratší cessstou do velké náruče zapomnění.”

„No, asi bych se vyděsil, kdybych ji jako umírající spatřil,” zavrtěl nevěřícně hlavou Tom.

„Já myssslím, že ne,” mrknul Zen, „při odchodu ze života zíssskáváš magický zrak a harpyje vidíš jako krásssné bílé bytosssti s jemně duhovou aurou. Nejčassstěji létají k dětem, které trpí nebo jsssou všemi opuštěné.”

Tom se zamračil. Všichni tu mluvili o magickém zraku jako o něčem úplně normálním, jen jemu se stále nedařilo zmíněné umění ovládnout. Několikrát zažil kratičký záblesk barevného a zvláštního vidění, ale ne na dost dlouho. Harpyje pořád viděl jen jako strohé, přísné bytosti bez úsměvu a líbily se mu jedině v okamžiku, kdy na sebe braly podobu divoké husy.

Chrám na pomezí

V neděli ráno si Tom natáhl teplé kalhoty a svetr navíc. „Vezmi si létací prkno,” řekla mu Gáagra, „a poleť za mnou. Bude se ti zdát, že je to velice dlouhá cesta, ale to je jen iluze. V žádném případě nikde neodbočuj a nepřistávej. Zároveň hlídej svého bratra, aby se tě celou cestu dotýkal. Kdyby v této oblasti zabloudil, těžko bys ho hledal.”

„Slyšíš, Same? Ne abys dělal blbosti!”

„Berte mé rady vážně, nebudu je opakovat,” zamračila se přísně harpyje. „Cestou hrozí ještě jedno vážné nebezpečí. V některých místech budeš mít, Tome, pocit, že musíš opustit své lidské tělo a dál putovat bez něj. Je nutné ovládnout své smysly a zachovat si jednotu. Už ses naučil, jak být mimo tělo a jak se do něj vracet. I kdyby bylo nutkání neobyčejně silné, drž se těla zuby nehty. Rozumíš?”

„Ano,” přikývl a učitelka pokynula, aby ji následovali. Venku plynule přešla do podoby divoké husy. Starostlivě se po nich ohlédla, rozběhla se a zamávala křídly. Po chvilce se všichni vznášeli vysoko nad nehostinnou krajinou.

Letěli neuvěřitelně dlouho a Tom vycítil, jak se Sam za jeho zády nudí. Snažil se ho zabavit mluvením, ale vzduch byl mrazivý, navíc letěli proti nepříjemnému větru, takže toho raději nechal, aby nepřišel o hlas. Začaly ho zábst uši a nadával si, že zapomněl na čepici a rukavice.

„A co vidíš, když se rozhlédneš?” zeptal se Sama, aby ho rozptýlil.

„Velice zvláštní kraj. Nikdy jsem podobný neviděl. Pod námi se křižuje tisíce mostů, po kterých se přesouvají závěje světélek. Kdyby byly o něco hustší, řekl bych, že vzduchem proudí světelné řeky. Rád bych plul spolu s nimi, škoda že je taky nevidíš.”

Tom se pokusil o magický zrak, ale rušila ho zima, nutnost ovládat prkno a odpovědnost za bratra. Navíc musel hlídat pozici za učitelkou a neztratit směr. Záviděl Samovi, že mu není zima a že se má na co dívat.

„Hele, brácho, co to vyvádíš?! ” zazněl mu náhle ostře do uší Samův hlas. „Dávej přece pozor!”

Tom se rozhlédl, jestli do něčeho nenabourá, vtom si však uvědomil, že má jiný problém. Málem nevědomky opustil vlastní tělesnou schránku. Naučenou technikou sjednotil ducha s tělem a zhluboka se nadechl. Byl zpět. Ucítil, jak mu mrznou uši a prsty.

„Mě z tebe klepne,” brblal za jeho zády Sam, „nemáš náhodou hlídat ty mě?! ”

Po chvíli vletěli do vířících šedých a bílých oblaků. Nebylo podle čeho se orientovat, ale Tomovi připadalo, že harpyje míří stále výš a výš. Náhle přistála na pevné plošince uprostřed mlhy. Zabrzdil supervolonové prkno a seskočil vedle ní. Gáagra mávla křídlem, aby odehnala mlhu z nejbližšího okolí. Kousek od nich se objevila velká truhla, kterou otevřela. Vytáhla z ní balíček a pokynula Tomovi, aby si dovnitř uložil prkno. Na nic nečekala a vyrazila pěšky směrem do mlhy. Oba bratři ji následovali. Zavedla je na začátek schodiště, ale kvůli hustým oblakům se nedalo určit, kam schody vedou. Dohlédli jen na několik nejbližších stupňů. Krok po kroku stoupali vzhůru. Postupně to začala být nuda. Tomovi připadalo schodiště nekonečné. Představa, že tudy budou muset zase šlapat zpátky, ho naplňovala depresí. Ale aspoň si pohybem zahřál tělo a nohy. V okamžiku, kdy chtěl učitelku požádat o krátký odpočinek, harpyje zastavila.

Rozmotala balíček a rukama načechrala krátký plášť z harpyjích peříček. Přehodila ho Tomovi přes ramena a pod krkem mu ho pečlivě sepnula sponou s obrázkem letícího anděla. Pak chlapci přes hlavu přetáhla černou pásku a zakryla mu pravé oko.

„Tohle opatření ti uvnitř umožní pohybovat se a vidět,” vysvětlila.

Křídlem odehnala část mlhy a Tom se Samem spatřili obrovské dveře. I harpyje se musela natáhnout, aby dosáhla na kliku. Gáagra však předtím sáhla do kamenné nádobky vedle dveří a v dlani Tomovi nabídla trochu tekutiny.

„Potři si tím pouze levé oko a dej pozor, aby ses nedotkl druhého,” nařídila.

Sam zvědavě sledoval jejich počínání.

„Uvnitř panuje velký chlad, takže nebudeme mluvit a půjdeme co nejrychleji,” pokračovala, když Tom splnil její pokyn, „všímejte si podlahy a vyhýbejte se světlým místům. Pokud možno se držte těsně za mnou a hlavně nikde neotálejte. Kdo se v chrámu ztratí, nemá naději se vrátit.”

Natáhla se po klice a zvolna otevřela obrovské křídlo dveří. Zevnitř mrazivě zavanulo. Tom se zajíkavě nadechl a vykročil za učitelkou. Mrkl ještě okem dozadu, jestli jde i bratr. Za Samem dveře samy zaklaply a všichni se ocitli v šeru klenuté chodby. Viditelnost umožňovala jen světlá místa na podlaze, kterým se harpyje pečlivě vyhýbala. Kráčela svižně a Tom měl co dělat, aby jí stačil. Jestli mu předtím venku byla zima, tady na něj dotíral děsivý mráz. Každé nadechnutí bolelo a dech se vmžiku srážel do ledových krystalků. Tom přestal cítit uši, ruce i nohy. Setrvačností pospíchal za učitelkou. Jen taktak se zarazil, když zastavila a otevřela otvor ve stěně chodby. Postrčila Toma dovnitř, a když se vedle něj ocitl i Sam, rychle za nimi zabouchla. Dotkla se svého náhrdelníku a kolem se nepatrně oteplilo. Ne příliš.

„V zájmu Tomova zdraví bychom se neměli zdržet déle než patnáct minut,” řekla Gáagra a naklonila se do výklenku, kde byla umístěna truhla se Samovým tělem. Odklopila víko a pokynula Samovi, že může přistoupit. Poté couvla do pozadí a zvědavě pozorovala oba chlapce.

Tom nakoukl dovnitř a s úlevou zjistil, že se bratrovo tělo vůbec nezměnilo.

„Teď jsi na řadě ty, brácho,” kývl na svého sourozence.

Sam se o krůček přiblížil, ale dál se nehrnul.

„Co je? Chtěl ses přece dotknout svého těla,” udiveně jeho počínání sledoval Tom.

„Není to mé tělo, nemohu se ho dotýkat.”

„Neplácej nesmysly! Je to tvoje tělo! Nevidíš naši vzájemnou podobu?”

„Já nevím... je cizí. Prostě to nejde,” nešťastně trval na svém Sam, „cítím, že je něco špatně. Není moje!”

„Máš pravdu,” vložila se do jejich hovoru harpyje, „už to není tvé tělo. Zapomněl jsi, že k němu patříš, a tvá duše nestojí o pouto s lidskou realitou. Nebude snadné se do něj vrátit zpět. Zažiješ mnoho nepříjemných pocitů, ale ujišťuji tě, že čas všechny nesrovnalosti odbourá.”

„Mohu se dotknout bratrova těla já?” zeptal se Tom.

„Samozřejmě,” přikývla Gáagra.

Tom se opřel o výklenek a vzal do dlaní bezvládnou ruku. Oddechl si, když zjistil, že je lidsky teplá.

„Same, bráško, kéž bys tu mohl být zase se mnou,” řekl tiše nehybnému obličeji.

„Ale já tu přece jsem,” ozvalo se mu za zády. Překonal nutkání se ohlédnout a urovnal vlasy na bratrově čele.

Najednou ucítil, že Samův duch stojí vedle něj. Neustále svíral bezvládnou bratrovu dlaň a koutkem oka zahlédl zlatavý obrys ruky Samova ducha, jak se po milimetrech sune blíž. Snažil se nepohnout, aby nezaplašil jeho opatrné gesto. V okamžiku, kdy se duch dotkl těla, prudce ucukl, jako by se spálil.

„Výborně,” pochválila ho učitelka, „zvládl jsi první kontakt se svým tělem. To pro dnešek stačí.”

Přistoupila k truhle, a jakmile Tom odstoupil, spustila víko. Ještě zkontrolovala sponu jeho peříčkového pláště a zamířila ke dveřím. Doufala, že křehký chlapec zvládne cestu dolů bez úhony.

„Jste připraveni?” ohlédla se po Samovi a vykročila. „Seberte sílu, jdeme zpátky.”

Tom na chodbě poodhrnul pásku z pravého oka. Překvapeně zjistil, že jím nedokáže zahlédnout ani jiskřičku světla, jako by kráčel tmou a nicotou. Znovu se mu do rukou zahryzl mráz a ztratil v nich cit. Pospíchal, aby nezaostal za harpyjí a neztratil se. Najednou jeho podvědomí vyslalo signál, že je něco v nepořádku. Ohlédl se a Sam nikde. Intuice ho táhla zpět do chodby. Popoběhl a dotkl se boku harpyje. Ta ale jen mávla rukou a přidala do kroku. Snažil se ji doběhnout, ale podařilo se mu to až těsně u chrámového vchodu. Gáagřina ruka ho vystrčila z chrámu ven a po krátkém okamžiku váhání zaklapla dveře.

„Kde je Sam?” zeptala se přísně.

„Nevím, nic mi neřekl. Asi se zdržel. Chtěl jsem vás na to upozornit, byla tam však taková zima, že jsem nedokázal promluvit.”

„Škoda. Doufala jsem, že tvého bratra dokážeme zachránit.”

„Musíme se pro něj vrátit.”

„To bohužel není možné. Nedokázali bychom ho najít.”

„Já ho najdu. Pořád přesně cítím, kde je. Prosím!”

„Ani harpyje se nemohou v chrámu pohybovat neomezenou dobu. Ty uvnitř do deseti minut zemřeš.”

„Nemůžu ho opustit! Musím pro něj! Třeba ho stihneme najít včas,” žadonil Tom zoufale.

„Ale jestli nepřežiješ ani ty, váš děda nám srovná katedrálu se zemí,” vzdychla Gáagra.

Tomovi blýsklo v očích. Částečně nadějí a částečně z představy, jak děda likviduje katedrálu v Airbowanu.

„Já to vydržím,” naléhal.

„Dobrá,” přikývla nejistě, „zkusíme to. Ale v okamžiku, kdy nařídím návrat, nezaváháš ani vteřinu a poslechneš mě!”

Sklonila se blíž k chlapci. Natáhla se po Tomově ruce a přitiskla ji na jeden kámen ve svém náhrdelníku. Připadalo mu, jako by se dotkl slunce. Tělem prostoupilo příjemné teplo. Pak ucítil, jak ho harpyje prostrčila dveřmi do mrazivé chodby. Na nic nečekal a rozběhl se směrem, kam ho táhl vnitřní instinkt. Neohlížel se a doufal, že ho Gáagra následuje. Z rukou a nohou se zase staly necitelné pahýly. Neohlížel se a pokračoval. Bratr se zřejmě dostal dál, než by měl. Náhle si byl jistý, že je blízko. V ten moment jeho rameno sevřela ruka s drápy a harpyje namáhavě nařídila: „Už dost! Musíme zpět!”

Tom se vytrhl, až z pláště odletělo několik peříček. Nohy měl těžké jako olovo, ale vší silou se vrhl kupředu.

„Same,” vykřikl tak hlasitě, jak dokázal.

„Tady jsem, brácho. Co je?” zjevil se u něj zlatavý obrys Samova ducha. To byl poslední okamžik, který si Tom z Chrámu na pomezí zapamatoval.

Svět se k němu vracel zdálky, zahalený v šeru a mlze.

První, co ucítil, byla řezavá bolest levého oka. Neměl ale sílu zvednout ruku, aby bolavé místo ohmatal. Před obličejem se mu mihl stín a cosi se dotklo jeho čela. Tím místem do něj začalo proudit teplo a přelévalo se celým tělem až do konečků prstů, které lehce brněly. Zkusil jimi pohnout, avšak i nepatrný pohyb vyžadoval příliš mnoho námahy.

„Myslím, že se jeho duch probouzí,” zamumlal tichý chraplavý hlas.

„Už bylo načase,” rozeznal Samův hlas, „doufám, že jsme z něj po cestě nic nepoztráceli.”

„To se pozná, až se probere.”

„Byla makačka všechno uhlídat. Gáagra ho nesla přivázaného na zádech a já musel za letu cpát jeho ducha, co chtěl pryč, zpátky do těla. Z jedné strany ho tam člověk strkal a z druhé se snažil ufrnknout. Až jsem myslel, že to nezvládnu. Ale Gáagra řekla, že jeho přežití plně závisí na mé šikovnosti. Fakt jsem se snažil. Netušil jsem, že se duch ducha může dotýkat.”

„Víš co? Běž najít Gáagru a požádej ji, aby se tu večer zastavila.”

„Jenže to se sem nebudu moct vrátit, nezbyl mi ani jediný ajr. Bez něj mě brána nepustí.”

„Dobrá, půjčím ti pět ajrů. Až se celá záležitost urovná, můžeš mi je vrátit.”

„Půjčka? To je nespravedlivé. Jako duch si ajry vydělat nedokážu,” nespokojeně reptal Sam.

„Tak moment! ” zarazil ho přísně chraplavý hlas. „Vidím, že je čas, abychom si promluvili důkladněji!”

„Ale musím za Gáagrou...” namítl nesměle.

„Žádný spěch! Nejdřív je třeba srovnat úvahy o příčinách a důsledcích. Jestli jsem správně pochopila, co se v chrámu událo, tvoje éterické veličenstvo se při zpáteční cestě ztratilo bratrovi a Gáagře z dohledu. Je tomu tak?”

„Ano,” pípl Sam, „totiž... On mě tam oslovil jeden sympatický nešťastný duch a prosil o pomoc. Na okamžik jsem se s ním zastavil. Ale nemuseli se pro mě vracet, za chvilku bych je dohnal.”

„Co víš o plynutí času v Chrámu na pomezí?”

„Netuším, co máte na mysli...”

„Takže o tom nevíš nic. V chrámu je čas proměnlivý stejně jako počasí v okolní krajině. Dá se ovládat pouze v hermeticky uzavřených místnostech. Proto je v jedné z nich uloženo tvé tělo, aby se ho plynutí času nedotklo. Po chrámu mohou volně bloudit duchové, kteří dosud nepřišli o své tělo. Ale jakmile si s nimi začneš povídat a ztratíš kontakt se svým průvodcem, tok času ti sebere vzpomínky a myšlenky na návrat. V chrámu není radno se zbytečně zdržovat.”

„Já určitě nic nezapomněl.”

„Dokážeš si podrobně vybavit každý okamžik během rozmluvy s tím nešťastným duchem?”

„Ano. Úplně přesně si vzpomínám na každé slovo. Řekl: Zastav se prosím a pomoz mi. Já na to: Co potřebuješ? Odpověděl: Najdi mi průvodce, nutně se potřebuji vrátit...”

Sam se odmlčel.

„A pak?” pobídl ho chraplavý hlas.

„Máte pravdu... V tom okamžiku se mi myšlenky zadrhly a já dumal, jestli znám nějakého průvodce, a zaboha jsem si nemohl vzpomenout. Ten cizí duch zatím pokračoval: Až ho najdeš, dej mu můj prsten, abych se s ním mohl setkat. Vzal mě za ruku a prsten mi navlékl.”

„A dál?”

„Vzpomněl jsem si na Toma a v příštím okamžiku jsem uslyšel, jak mě volá. Hned jsem za ním spěchal. Když se zhroutil, Gáagra ho popadla do náruče a vyběhli jsme ven.”

„Kdyby se tvůj bratr do chrámu hned nevrátil, znamenalo by to pro tebe odtržení od všeho, co tě pojilo s lidmi.

Vzpomínky i jméno by se vytratily a tobě by zbyla jen cesta do zapomnění. Kdo ví, jak by bratr nesl své selhání v roli průvodce. Bez něj by ses do Airbowanu vrátit nedokázal. Měl by sis uvědomit, že kvůli tvému přání dotknout se těla nasadil svůj život.”

„Nešlo o mé přání, oltář mi to uložil jako druhý úkol.”

„Opravdu? Jak je možné, že tě oltář zapsal?”

„Půjčil jsem si bratrovo tělo.”

„Zajímavé. Tolik jsi toužil po tom, aby ses vyrovnal ostatním spolužákům?”

„To ani ne. Jen jsem se potřeboval na něco zeptat.”

„A na co?”

„Nó,” nechtělo se Samovi do odpovědi, „chtěli jsme vědět, jaký je druhý Tomův úkol.”

„Proč se tvůj bratr nezeptal sám?”

„On se zeptal, jenže oltář neodpověděl.”

„Neodpověděl?” podivil se hlas.

„Ale jeho první oběť přijal! Jen s ním nemluví...”

„Zvláštní. Co tomu říká Gáagra?”

„Avelletě jsme se nesvěřili.”

„A pročpak?”

Sam dospěl k názoru, že už stejně prozradil téměř celé tajemství, proto začal vyprávět, jak jim starší student hned první den špatně poradil.

„Kdo vám to provedl?” zeptal se hlas ostřeji než předtím.

„Nechceme žalovat.”

„Bojíte se ho?”

„Ne. Máme na něj vztek a tím se nám trochu vylepšuje rovnováha mysli.”

„Hm, to zní docela rozumně a logicky. Ještě mi prozraď, co řekl oltář tobě.”

„Kromě mých úkolů nic. Třeba byste nám mohla něco poradit vy.”

„Budete-li mít ajry, poradím. Ale konkrétní návod nečekej. Bude to jen obecná rada. Možná byste na řešení mohli přijít i sami, kdybyste malinko namáhali mozkové závity.”

„Hm. Tak já zajdu se vzkazem za Gáagrou.”

„Ještě jsme neskončili, chlapče. Ukaž mi ruku.”

Chvíli bylo ticho. Tom by se hrozně rád podíval, co se děje, jenže nedokázal pohnout hlavou.

„Máš velký problém, Same. Přesněji řečeno budeš ho mít, až se spojíš s tělem. Spolu s prstenem jsi přijal nezrušitelný závazek. Cizí duch tě bude pronásledovat, dokud mu neseženeš průvodce.”

„Žádnej problém, řeknu bráchovi.”

„Ještě vleče své první břemeno a ty bys mu hodil na krk druhé?”

„A co se dá podle vás dělat?”

„Mám ti půjčit ještě deset ajrů na radu?”

„Snad ani ne,” vzdychl Sam, „duch bude muset počkat. Až Tom ukončí svou službu pro mě, povím mu, co se v chrámu stalo.”

„Vida, mozek ti, zdá se, funguje bezchybně,” pochválil ho hlas, „je důležité správně poradit sám sobě.”

„Myslíte, že se dnes bratr probere?”

„Uvidíme. Ušetřilo by nám to spoustu potíží. Minulou neděli odpoledne, když s vámi váš dědeček nemohl mluvit, vypadal velice rozzlobeně. A teď už běž vyřídit můj vzkaz.”

„Ano, avelleto.”

Kolem Toma se opět rozhostilo ticho. Někdo mu jemně vyměnil obklad na levém oku. Bolest se zmírnila a Tom plynule sklouzl do spánku.

Večer ho vzbudily hlasy. Tentokrát ale mluvily rychlou harpyjštinou, takže téměř nerozuměl, o čem je řeč.

Teprve jméno Mojerana ho vyburcovalo k větší pozornosti. Nakonec si domyslel, že se harpyje dohadují, zda dědu přivést sem. Podařilo se mu mírně pootočit hlavu, aby zjistil, kdo mluví. Byla to stará Kelaina a Gáagra.

„Tome, ty ses probral!” ozval se jásavý Samův hlas.

Obě harpyje jako na povel otočily hlavy jejich směrem. Učitelka přistoupila blíž a položila mu ruku na hruď. Tom cítil, jak ho do kůže tlačí její drápy.

„Vítej mezi živými, Tome,” oslovila ho příjemným altem, „vidíš a slyšíš dobře?”

Mírné přikývnutí hlavou ho stálo spoustu sil.

„Ty i Sam, zdá se, máte potíže s disciplínou a poslušností. Málem jste navždy opustili nejen školu, ale i své blízké. Doufám, že jste se poučili a příště budete věnovat našim slovům plnou pozornost a respektovat pokyny.”

Tom se opět pokusil přikývnout, ale výsledek byl téměř neznatelný. Harpyji to však stačilo.

„Trestat vás nebudu, nepříznivé okolnosti k vám byly tvrdší než jakýkoliv školní postih. Tomovo levé oko se pravděpodobně nikdy dokonale neuzdraví a Sam se bude muset vyrovnat s myšlenkou, že svým chováním bratrovo zdraví nevratně poškodil. Zítra se dostaví váš děda. Přivedeme ho sem a věříme, že ho dokážete uklidnit a vysvětlit mu míru svého zavinění.”

Gáagra je oba počastovala přísným pohledem, něco tiše řekla Kelaině a odešla.

„Vyvázli jste z průšvihu překvapivě lacino,” podotkla chraplavým hlasem stará harpyje a podrbala se na nose, který v šeru svým tvarem připomínal zobák. Sáhla za sebe pro hrnek, podržela Tomovi hlavu a dala mu napít. Upravila pokrývku, dotkla se jeho čela a chlapec s pocitem příjemného tepla znovu tvrdě usnul.

Když se druhý den probudil, cítil se mnohem lépe. Mimoděk nahmatal obvaz na levém oku a tím pravým se dokázal částečně rozhlédnout. Ležel v nedostatečně osvětlené jeskyni s vysokým stropem. Pár světelných paprsků se sem prodíralo úzkým oknem, vytesaným ve skále těsně pod stropem. K otvoru vedl provazový žebřík. Uvnitř se drželo vlhko a chladno, ale zatuchlinu málo větraného prostoru přebíjela vůně bylin. Byl příjemně překvapen zjištěním, že pohne rukama i nohama.

„Tudy prosím, pane Mojerano, následujte mě,” zaslechl Tom z té části jeskyně, kam ze svého lůžka nedohlédl.

Nejdřív se mu před očima objevila Samova tvář: „Vida, konečně jsi vzhůru! Nejvyšší čas! Mě totiž děda nevidí ani neslyší. Harpyje už jsou z něj vážně nervózní.”

„Tome, chlapče...” naklonila se nad pacientem známá starostlivá tvář.

„Dědo,” vydechl dojatě a usmál se. Pokusil se nadzvednout, ale neuspěl. Tělo ho neposlechlo.

„Hned si tě odvezu domů. Neboj se, já tě vyléčím.”

Ano, doma mi bude líp, chtěl odpovědět spontánně, avšak ve stejné chvíli si uvědomil, že musí odmítnout. Dědova ruka ho hladila po vlasech. Bylo velice příjemné věřit, že jako vždycky dá všechno do pořádku. Jenže tentokrát to za ně vyřešit nemůže. Tomův zrak sklouzl na Sama, který postával těsně vedle dědy a vypadal smutně.

„Je tu s námi i Sam, dědo,” připomněl mu.

„Ahoj, Same,” řekl Mojerana směrem k prázdné zdi.

„Nezlob se, dědo, ale já zůstanu tady,” prohlásil Tom a snažil se, aby to znělo rozhodně.

„Chceš zůstat v Airbowanu? Jsi si tím jistý?”

„Ano. Víš, dědo, kdybychom poslechli učitelku, nic by se nám nestalo, tohle jsme si vlastně nadrobili sami.”

„Donutili tě, abys vzal vinu na sebe?”

„Ne, dědo. Harpyje mi doporučily, abych ti řekl pravdu. Slibuji, že se už budeme chovat zodpovědně.”

„No, já nevím,” posadil se děda na kraj lůžka a sevřel ve svých dlaních Tomovu ruku, „nelíbí se mi, co se tu s vámi děje. Gáagra sice tvrdí, že až na to mrazem popálené oko budeš v pořádku, jenže zatím moc dobře nevypadáš.”

„Už je mi mnohem líp než včera.”

„Kdyby nebylo Sama, neváhal bych ani vteřinu a odvezl tě domů. Ale když nechceš, nebudu tě nutit. Do prázdnin tě smím navštěvovat každý týden. Snaž se být do příští návštěvy v lepší kondici.”

„Jasně, dědo,” usmál se Tom a cítil, jak ho rozhovor zmáhá. Určitě to na něm viděl i Mojerana, protože se urychleně rozloučil a odešel.

S úlevou zavřel oči a vytěsnil z pocitů zrádné myšlenky na to, jak s ním mohl jet domů, kde nízké podzimní slunce barví listí stromů do rudých a zlatých odstínů. Raději si začal pohrávat s otázkami, co je dnes za den a jak si udobřit sfingu.

￼

„Napij se,” uslyšel nad sebou nakřáplý Kelainin hlas. Poslechl a její léčivý dotek na čele ho znovu poslal do říše spánku. Usnul tvrdě a nevzbudil ho ani rozhovor Kelainy se Samem.

„Tvůj bratr je na svůj věk mimořádně statečný a rozumný,” konstatovala harpyje, když spícímu Tomovi urovnala přikrývku.

„Přál bych si, aby se už uzdravil,” vzdychl Sam.

„Žádný strach, rekonvalescence probíhá výborně. Myslím, že se do konce týdne vrátíte do vašeho pokoje.”

„Příště bych měl do chrámu vyrazit bez něj...” formuloval svou myšlenku napůl jako otázku.

„Můj milý, v chrámu je pro tebe přítomnost průvodce nezbytná. Nemůžeš ho z toho vynechat.”

„Jenže já už ho nechci ohrožovat na životě a na zdraví!”

„No, jedna možnost existuje. Ale znamenala by pro tebe obrovskou zátěž. Nejsem si jistá, zda jsi připraven snést něco podobného.”

„Snesu všechno, jen když bude bráška v pořádku.”

„Slibuješ neuváženě. Ještě ani nevíš, o co půjde, a už vykřikuješ. To jen potvrzuje můj názor, že nejsi připravený podstoupit sjednocení.”

„Sjednocení? To myslíte...?” Sam se zarazil a pocítil strach.

„Přesně tak. Musel by ses rozhodnout přijmout své tělo. Jak správně tušíš, bude to pro tebe velice nepříjemný zážitek. Ale tvůj bratr by potom nemusel absolvovat další cestu do Chrámu na pomezí.”

„A co když se mi nepodaří přijmout tělo?”

„Víš co? Nejdřív ti povím, jak sjednocení probíhá,” řekla Kelaina a zkontrolovala, zda Tom opravdu spí. Pak pokračovala: „Truhla s tělem bude přenesena do katedrály. V té chvíli bude tvá tělesná schránka hodně zranitelná. Jestliže se akce nezdaří, už nebude možné znovu poslat truhlu do chrámu. Tím chci naznačit, že máš na sjednocení jen jediný pokus. Je nutné, abys v příhodném okamžiku dobrovolně vstoupil do svého těla. Budeš muset přemáhat strach, nechuť a následnou nevolnost, možná i bolest. Tělo tě může škrtit a omezovat. Nebude jednoduché se přinutit ke splynutí. Proto musí být tvé odhodlání pevné a jednoznačné. Musíš věřit sám sobě, že v rozhodující chvíli necouvneš. Přemýšlej o tom, co jsem ti právě řekla, a dobře si rozmysli, než vyslovíš souhlas s obřadem.”

Sam hleděl harpyji do očí a uvažoval. Zkusil si představit celou situaci a otřásl se odporem, když uviděl, jak vstupuje do svého původního vychladlého těla. Ne, tohle nedokáže! To je nad jeho síly. Raději odejde do velké náruče zapomnění. Ale co Tom? A co děda? Tom nasadil vlastní život, aby mu dal šanci se vrátit. Hrozně by ho zklamal, kdyby to aspoň nezkusil. Podíval se na svého spícího bratra, na obvaz táhnoucí se přes levé oko a pokrčil rameny.

„Musím si to nechat projít hlavou,” odpověděl Kelaině a připadal si jako slaboch a zbabělec.

„Rozumný přístup,” pochválila ho, „mnohem lepší než tvoje předchozí hrdinské povykování.”

„Budete se mnou, až se o to pokusím?” zeptal se.

„Samozřejmě. Celá akce proběhne pod mým vedením. Až se rozhodneš, uděláme všechno, co dokážeme, abychom ti splynutí ulehčily. Nejdůležitější první krok ale musíš učinit ty sám. Tohle měj neustále na paměti!”

„Věřím vám. A děkuji,” dodal Sam. Stará harpyje jen spokojeně přikývla.

Další den se Tom zvedl a snědl trochu sladké kaše, kterou mu Kelaina nabídla. Odpoledne do jeskyně spolu se Samem dorazila i jejich učitelka.

„Jé,” překvapeně zamrkal bratr, „ty už nemáš bílý pruh ve vlasech.”

„Ano,” sklonila se k nemocnému Gáagra, „ochranná lhůta Tomovi právě skončila. No a teď se podíváme na zraněné oko.”

Jemně sundala obvaz a Tom se posadil. Rozhlédl se po místnosti, nejdřív zavřel pravé oko, potom levé. Několikrát je vystřídal a zahleděl se na učitelku.

„Levým okem nevidím barvy. Všechno je černobílé.”

„A vidíš ostře, nebo rozmazaně?”

„Ostře.”

„Výborně,” zaradovala se harpyje, „dopadlo to mnohem lépe, než jsem čekala. Byla vysoká pravděpodobnost, že na něj neuvidíš vůbec.”

Během několika příštích dnů si Tom postupně zvykal na zvláštní barevnou disproporci svých očí. Chvíli mu trvalo, než se s novým viděním sžil a přestal vnímat rozdíly. Díky Kelainině péči se mu vracelo zdraví i síly. Bratr chodil na vyučování a snažil se mu předávat nové vědomosti aspoň teoreticky.

Ve čtvrtek se Tom zeptal staré harpyje, jestli by se mohl přestěhovat k bratrovi do jeskyně. Už měl sladké kaše plné zuby. Dospěl k názoru, že Kelaina jiné lidské jídlo uvařit neumí.

„Pokud se na to fyzicky cítíš, nebudu ti bránit,” řekla chraptivě, „ale školu bych ti doporučila navštěvovat nejdřív od pondělka. Taky ti s sebou dám výtažek z bylin,” položila na stůl nádobu s víkem a malý kalíšek.

„Každý večer si naleješ mou medicínu, dokud všechno nedobereš.”

„Díky. Byla jste na mě moc hodná.”

„Dej na sebe pozor. Ačkoliv jsi ještě malý hloupý kluk, můžeš učitelům téhle školy časem prokázat velkou službu. Zatím tě tím nebudu zatěžovat, protože i tak budeš mít svých starostí dost, ale jednou, až budeš hledat tělo, přijď za mnou.”

„Jaké tělo?”

„Nyní se tím netrap, není to důležité. Jen si pamatuj, že u mě najdeš informaci, která ti usnadní pátrání.”

„Vůbec netuším, o čem mluvíte,” řekl Tom v rozpacích.

„Přirozeně. Dosud jsi průvodcem svého bratra. Teď je hlavní, aby ses uzdravil a našel mezi spolužáky své místo na slunci.”

Stará harpyje odvedla Toma podzemním labyrintem do jeskyně kouzel a z jednoho výklenku vylovila jeho supervolonové prkno.

„Rychle bys měl něco udělat s rovnováhou mysli,” ťukla drápem ukazováčku na Tomovy hodinky, jejichž pásek byl krásně průsvitný, zdobený jen uzoučkým černým proužkem, „jinak tu dlouho neobstojíš. A nezapomeň brát pravidelně můj lék.”

Sotva se Tom dostal ven z jeskyně, v očích ho zabolelo nezvyklé světlo. Přimhouřil víčka a naskočil na prkno. Bylo skvělé se zase pohybovat na čistém vzduchu, i když chladnějším, než čekal. Ještě si nebyl jistý svými silami, proto zamířil rovnou k jejich pokoji ve skále. Podobalo se to návratu domů. Ze všeho nejdřív si dal teplou polévku a s rozkoší se natáhl do postele s knihou. Vychutnával příjemný klid i vůně známého místa, až po chvilce usnul.

Probudil ho Sam, který seděl na posteli a nahlas zpíval lechtivou vojenskou odrhovačku.

„Proč mě sakra budíš?” zamračil se na něj.

„Za chvíli dorazí Zen. Přece nechceš, aby tě budil on. Mohl bys z toho mít špatné sny,” zasmál se bratr.

Tom si představil běsovy uhrančivě divoké oči a uznal, že má Sam pravdu.

Zen měl velkou radost, že zastihl i Toma, a hned vyzvídal, jaké to pro člověka v Chrámu na pomezí bylo.

Ale informace, jež dostal, ho zklamaly. Uznal, že prostředí chrámu je pro křehkou lidskou schránku příliš náročné a že chlapci opravdu neměli možnost se rozhlížet a zkoumat působení času.

Když na konci školního týdne dvojčata prozkoumala svá ajrová konta, bylo to smutné počítání. Sam z Toma díky učení vytahal všechny ajry. Ale bohužel to nestačilo ani na dluh, který měl u Kelainy.

„Budeme muset do areálu a vylepšit si skóre,” prohlásil Tom a bratr jen bezradně pokrčil rameny.

V sobotu se vypravili co nejdřív, aby se v aréně vyhnuli spolužákům.

Při otevření magické arény byli uvnitř první. Tom vyrazil ke sloupům nad arénou a posbíral čtyři stuhy. Ale v okamžiku, kdy se obrátil zpět, uviděl Goliána s Albertem.

„Ale, ale, to je mi náhodička,” rozzářil se starší chlapec, „zdá se, Berte, že si dnes vylepšíme rozpočet.”

Zastoupil Tomovi cestu k východu a poťouchle navrhl: „Jestli mi dáš stuhy dobrovolně, jednu ti nechám.”

„Ty lumpe, taková podpásovka! Vždyť je brácha po nemoci,” ječel na něj Sam.

„Co vyvádíš, ducháčku? Přece nabízím slušné zacházení,” smál se Golián. V Tomovi se zdvihla žluč. Copak mají zapotřebí se nechat takhle okrádat?! To tedy ne!

Sklouzl s prknem do oblouku, aby se kličkou dostal nad Goliána a protáhl se kolem něj k východu. Jenže v té chvíli mu pod nohama vybuchla ohnivá koule a zasáhlo ho tisíc bodavých jehliček. Měl pocit, že vjel do hustého rosolu a pohyb prkna se výrazně zpomalil. Viděl, jak k němu na disku přilétá Albert.

„Špatné rozhodnutí, kámo,” smál se, když mu z ruky vytrhl stuhy a nesl je Goliánovi. Zezadu pak na Toma poslal rudou jiskru, která chlapci popálila zadek. Zpomalení trvalo až do chvíle, kdy prošel bránou.

„Sakra,” mračil se Tom, „tohle bylo totální fiasko. Asi jsem měl přijmout jeho nabídku. Ale ten jeho vysmátej kukuč mi zdvihl mandle. Snad budeme mít kliku aspoň v druhé aréně.” Drbal si popálené pozadí a naskočil na prkno. Sam ho zachmuřeně následoval.

Ani tady však Tom nestihl dokončit akci. Golián si nenechal ujít příležitost a pospíchal za nimi. Opět stanul na prkně před Tomem a zablokoval mu prostor u východu.

„Tak co? Už konečně můj návrh přijmeš?” šklebil se mu do obličeje.

„Ani náhodou,” zatvrdil se Tom. Vsadil na svou hbitost a šikovnost při ovládání prkna. Albert číhal u vchodu na zemi. Sam se snažil odpoutat Goliánovu pozornost od bratra, ale neuspěl. Starší chlapec si ho nevšímal. Tom vyčkával, co útočník podnikne. Vtom do arény vlétly dvě mladé harpyje a dva běsové. Klidně oblétly zvony a posbíraly stuhy. Nikdo na nikoho neútočil, takže v pohodě zamířily ven. Dokonce i Golián jim mírně uhnul. Tom se rozhodl využít situace a vklínit se při odchodu mezi běsy. To však staršího spolužáka neoklamalo a tvrdě vyrazil za svou kořistí. Prudce udeřil Toma loktem a navíc ho v průběhu akce ještě nechtěně zasáhl svým prknem do hlavy. Chlapec bezvládně žuchl na dno arény.

„Ty hajzle, ty debile,” ječel na něj Sam nadávky, ale víc dělat nemohl.

Albert doběhl k nehybnému Tomovi, kopl do něj, aby obrátil tělo a dostal se ke stuhám. Vítězně je zdvihl v ruce, aby Goliánovi ukázal, že jsou jejich. Starší chlapec rovněž slétl dolů. Vzal Toma za ruce a odtáhl ho k východu, kde se nehybného těla ujala harpyje. Sam nešťastně poletoval kolem bratra a sledoval, jak ho harpyje ošetřuje a křísí. Asi za deset minut se Tom zdvihl. Harpyje mu podala prkno. Poděkoval jí a vypotácel se z arény ven.

„Promiň, brácho,” omluvil se Samovi, „je mi zle, musím domů. Dnes už žádný ajr nezískáme.”

„Kašli na ajry, Tome! Vracíme se. Tohle nemá cenu, musíš odpočívat. Nezapomeň, že zítra přijde děda. Kdyby viděl, jak jsi zmlácený, nenechal by nás tu ani minutu.”

„Žádný strachy! Zítra budu fit,” kasal se Tom, ale měl co dělat, aby cestou domů udržel prkno ve vzduchu. Těšilo ho, že bratr vycítil, jak mu je, a že mu nemusí nic vysvětlovat.

Druhý den před dědou sehrál Tom divadlo, jak se všechno obrací k lepšímu. Přesto měli bratři dojem, že jim na to děda tak úplně neskočil. Tomovi se na rukou po jiskrách vyklubalo několik boláků a trhl sebou, když ho děda objal, neboť se dotkl poraněného místa na chlapcových zádech. Netušili, že i muž se ze všech sil snaží, aby na něm vnukové nepoznali jeho rozpoložení, a že ho každý úsměv stojí nemalé úsilí.

„Vydrž, juniore,” poklepal při loučení Tomovi po rameni, „za týden začínají prázdniny a doma si odpočineš.”

„Jasně, dědo, už se těším,” usmál se a oddechl si, když návštěva skončila. Zalezl do postele a připlácl si mokrý obklad na záda. Pořád se necítil dobře. A navíc o víkendu nezískali ani jediný ajr! Připadal si naprosto neschopný. Akorát černý pruh na jeho náramku u hodinek se rozšířil na celou čtvrtinu plochy. Z hlediska harpyjí to byl úspěch, ale Tom se ze své nenávisti ke Goliánovi a Albertovi neradoval. Navíc lhal dědovi. Opravdu bude muset přijmout fakt, že nepatří mezi svatoušky.

Od pondělka mu začaly školní povinnosti. Ztráta bílého pruhu ve vlasech se negativně promítla i tady. Spolužáci využili faktu, že mu skončila ochrana, a s chutí se bavili na jeho účet. Tom pro ně představoval lákavý terč, na němž si zkoušeli svá kouzla. Velké oblibě se těšilo zpomalovací kouzlo. Nejnepříjemnější bylo, když ho schytal při letu na prkně. Snažil se být ve střehu, aby se útokům včas vyhnul, ale stále neměl dostatečně rychlé reakce. Přistihnout někoho, jak čaruje, nebylo snadné. Navíc musel věnovat pozornost výkladu učitelky. A protože byla většina hodin v harpyjštině, stálo ho to značné úsilí. Když na něj pak za rohem vybafl běs Furontis, Tom se příšerně polekal. Srdce se mu rozbušilo jako o závod. Sesypal se a rozbrečel. Znemožnil se před spolužáky i před učitelkou, která ho poslala předčasně domů. Hodil sebou na postel a dál brečel nad tím, že musí být v Airbowanu, kde se mu vůbec, ale vůbec nelíbí, a kromě bratra a Zena tu nemá žádné kamarády. Brečel nad svou neschopností a steskem po domově, až ze zoufalství usnul.

Probudil se chladem, protože se zapomněl přikrýt. V šeru zahlédl bratra, jak smutně a zamyšleně sedí na skalním výčnělku. I jako duch si zachovával lidské vlastnosti. Mohl právě tak dobře sedět v prostoru, jenže on si vybral skálu. Hned zaznamenal, že Tom nespí.

„Co je? Zdálo se ti něco špatného?” zeptal se starostlivě.

„Ne. Jenom je mi zima,” odsekl Tom a vstal, aby si našel svetr a měkké kožešinové návleky na nohy. Zimnice cloumala jeho tělem. Dal si teplý čaj. Ale pořád to nestačilo.

„Už bude ráno?” zeptal se Sama.

„Jo. Právě začíná svítat,” odpověděl, „a asi je tam pěkná zima, protože kolem vchodu jiskří jinovatka.”

„Chci se s tebou před začátkem vyučování proletět,” prohlásil Tom, který se konečně trochu zahřál. Do zimy se mu sice nechtělo, ale nejspíš by už stejně neusnul, a zatoužil po volném prostoru. Potřeboval být chvilku se svým bratrem a během letu si vyčistit hlavu.

„Vem si rukavice,” přikývl Sam a následoval bratra do mrazivého rána.

Letěli několik minut. Pak se do nich opřel ledový vítr a závětří našli až za obrovskou sochou sfingy. Na chvíli se u ní zastavili a pozorovali slunce, jak se rudě šplhá nad obzor.

„Omlouvám se, Same, včera mi povolily nervy,” řekl tiše Tom, „ale neboj se, já to zvládnu.”

„Já vím, Tome,” souhlasil bratrův duch.

Sam se zastyděl, že se den předtím na bratra díval skoro s pohrdáním. Tom přece není žádný slaboch. Jen je toho na něj moc a ani on mu situaci nijak zvlášť neusnadňuje. Uvědomil si, že se Tom dosud nezotavil, po víkendu je navíc nepříjemně potlučený a popálený. A dostává zabrat i ve škole. Co sakra s tím? V Samovi narůstalo špatné svědomí. Není nakonec větším slabochem než brácha? Mohl by Tomovi pomoct, řešení existuje. Bránil se myšlence, která se neustále vracela a dotírala na něj. Sevřel ho ledový strach.

„Jsi prima brácha. Jsem rád, že mě chápeš,” řekl dojatě Tom a sbíral sílu, aby se znovu nerozbrečel.

To byla poslední kapka do Samova odhodlání. Nesmí v tom bráchu nechat samotného! Všechno tady se vlastně děje jen kvůli tomu, aby se on sám mohl vrátit mezi lidi. Tak proč to oddalovat?! Vrátí se do svého těla a oba si pak v airbowanské škole zjednají náležitý respekt! Ať to stojí, co to stojí! Když dospěl k rozhodnutí, náhle se mu ulevilo. Byl připraven na nejhorší a sbíral vztek a sílu, aby se dokázal poprat se svými niternými pocity. Pro bráchu! Společně ukážou zdejším darebákům, kdo jsou Mojeranovi!

Splynutí

Hned následujícího dne odpoledne oznámil Sam své rozhodnutí Gáagře. Tom nevěřícně zíral, co to do bratra vjelo. Ale vzedmula se v něm obrovská vlna naděje. Vzápětí se zarazil a dostal strach, jestli není příliš brzo. Vzpomněl si na bratrovu reakci na vlastní tělo a zapochyboval, zda se přesun duše podaří. Mrazení v zádech mu signalizovalo nebezpečí. Harpyje vážně pohlédla na oba bratry a přikývla.

„Vybral sis mimořádně vhodnou chvíli, Same. Jestliže uskutečníme akci teď před prázdninami, může jet Tom domů a ty si u nás odbydeš to nejhorší období, než se za dva týdny tvůj bratr vrátí.”

„Já Sama neopustím. Zůstanu tady s ním,” skočil učitelce do řeči Tom, „jsem přece jeho průvodce!”

„Nevíš, o čem mluvíš,” pokárala ho pohledem harpyje, „při splynutí samozřejmě budeš přítomen. Ale v zájmu svého bratra musíš doma nabrat sílu a dobrou náladu. Pro Sama nebude snadné zakotvit v odloženém těle a bude potřebovat veškerou tvou podporu. Momentálně nejsi v nejlepší kondici, během prázdnin s tím něco udělej. To bude tvůj nejdůležitější úkol. Rozumíš mi?”

„Ano,” schlíple přikývl chlapec.

„A ty, Same, jsi opravdu pevně rozhodnutý vstoupit do svého těla?” ujišťovala se znovu o odhodlání jeho sourozence Gáagra.

„Jsem připravený,” zlostně odpověděl bratrův duch.

„Dobrá,” dotkla se kamene na svém náhrdelníku, „provedeme to hned.”

Zavedla oba chlapce do katedrály, kde se konaly všechny důležité školní akce a slavnosti. Kolem nich se znenadání začalo dít spoustu věcí najednou. Zdálo se, že jsou v pohotovosti všechny dospělé harpyje. Dorazila Kelaina a odvedla Sama pryč. Gáagra zatím postrčila Toma do místnosti, kde se musel umýt ve zvláštně vonící vodě a dostal podobný plášť, jaký měl při cestě do Chrámu na pomezí. Trochu znervózněl. Gáagra ho uchopila za bradu a podívala se mu vážně do očí.

„Tvůj bratr učinil závažné rozhodnutí. My mu sice můžeme pomoci, ale až poté, co vstoupí do svého těla. První krok musí zvládnout zcela sám a bude nutné, abys jeho odhodlání podpořil, kdyby zaváhal. Použij cokoliv, co tě napadne, protože máte k dispozici jen tuto jedinou šanci. Nevím, co na tvého bratra bude fungovat. Bude jen na tobě, jestli vyzkoušíš povzbuzení nebo posměch, sliby, výhrůžky nebo vydírání. Musí kompletně vstoupit do svého těla. Zbytek už můžeš přenechat nám. Doufám, že chápeš, co po tobě žádám.”

„Myslím, že ano. Ale co když zklamu?”

„Potom tvůj bratr navždy odejde do velké náruče zapomnění.”

Tom ztěžka polkl a mrazení v zádech zesílilo. Gáagra mu podala pohár a nařídila, aby ho vypil. Poslechl a do žil se mu vlila síla a klid. Mysl měl jasnější a bez zábran. Učitelka kývla, aby ji následoval do katedrály.

Harpyje stály v oknech a umocňovaly napětí okamžiku. Uprostřed čekala truhla s tělem. Došel s Gáagrou až k ní. Dalších pár minut se stupňovalo napjaté očekávání, než se objevila Kelaina se Samem. Stará harpyje měla slavnostní, peříčky vyšívaný plášť a velice důstojně kráčela k nim. Sam plul těsně vedle ní a jediné, na co se díval, byla truhla. Toma rozvibroval strach. Myslí se mu promítla chvíle, kdy bratr líčil, jak je pro něj pobyt v lidském těle nepříjemný, i to, jak se málem nedokázal v chrámu dotknout své ruky...

Katedrálu zaplavila zvláštní hudba. Tóny ševelily jako vítr, který se prodírá skalními průrvami a občas cinkne o kamínek. Melodie spoutala veškeré emoce do jednoho celku a rozjitřila Tomovo vnímání. Kelaina společně s Gáagrou odstranily víko z truhly a Sam přistoupil blíž.

„Je čas,” prohlásila Kelaina hlasitě, „dej se do toho.”

Sam několikrát obešel truhlu a zastavil se těsně u ní. Dotkl se těla a ucukl. Tom napětím přestával dýchat. Povzbuzoval Sama aspoň v duchu. Ruce měl sevřené v pěst a nehty zarýval do dlaní. Zkus to, bráško, zkus to. Držím ti palce, opakoval v duchu. Zatím nenašel sílu promluvit nahlas. Doufal, že se Sam odhodlá sám od sebe. Ale zlatavý obrys jeho ducha váhavě přešlapoval. Znovu začal obcházet truhlu. Zastavil se a ponořil ruce do těla. Užuž se zdálo, že bude pokračovat, když uskočil a zůstal stát metr od truhly.

Gáagra zezadu šťouchla do Toma. Popostoupil blíž, aby připoutal bratrovu pozornost: „Ty to zvládneš, Same! Vím, že to zvládneš.”

„Promiň, Tome, přecenil jsem své odhodlání.”

„Dodrž, co jsi slíbil! Tak to sakra zkus. Kvůli mně, kvůli dědovi!”

Sam učinil krůček vpřed. Ohlédl se po Tomovi a znovu vnořil ruce do tělesné schránky a sunul do ní i ramena.

„Ještě kousek, chlapče, ještě kousek,” tiše naléhala Kelaina.

„Nééé,” zařval najednou Sam a prudce odskočil od svého těla.

Toma zaplavilo zoufalství. Náhle si byl jistý, že to bratr nedokáže. Zavalila ho tak obrovská bolest, že se sesunul na kolena vedle truhly a upřel na bratra oči plné slz. Ten však nešťastně vrtěl hlavou.

„Omlouvám se, Tome. Vysvětli našim, že jsem se snažil. Mám tě rád, bráško, ale tohle je nad moje síly. Odejdu do zapomnění. Mrzí mě, že jsem tě zklamal.”

„To mi nemůžeš udělat, Same... Ne!”

„Fakt mě to mrzí, ale naše cesty se dělí.”

Tom se natáhl a vzal tělo v truhle za ruku: „Něco ti řeknu, Same, já nic vysvětlovat nebudu. Půjdu s tebou.”

„Nedělej to, Tome,” zaslechl ještě Gáagřin měkký alt, ale nevšímal si ho. Plynule oddělil své vědomí od těla. Tentokrát to šlo lehce i bez relaxace. Jakmile byl mimo tělo, chytil Sama za rameno a otočil si ho k sobě. Stáli teď jako dva duchové uprostřed katedrály obklopené harpyjemi a hleděli si do očí.

„Kudy se jde do zapomnění?” zeptal se Tom, odhodlaný následovat bratra.

„Sakra, brácho, kam chodíš na svý pitomý nápady?!”

„Jsem tvůj průvodce. Kudy se vydáš ty, půjdu i já!”

„Okamžitě se vrať!”

„Jedině s tebou,” nepouštěl Tom bratrovu ruku.

Sam dostrkal Toma k jeho tělu a vrhl se rozběhem do truhly. Ve stejném okamžiku, kdy splynul s tělem, přehodila přes něj Kelaina svůj plášť.

„Výborně, máme ho,” prohlásila chraplavě a harpyje v oknech začaly rozčileně povykovat.

Jen Gáagra se sklonila k Tomovi.

„Vrať se do svého těla. Teď hned! Slyšíš mě? Tvůj bratr je zpět mezi lidmi, tak se koukej vrátit a probrat se!”

Tom ji slyšel a z posledních sil se přinutil k propojení ducha s tělem. Pokusil se postavit, ale nohy ho kvůli vyčerpání neudržely. Klesl na kolena a složil hlavu do dlaní. Přinutil se pravidelně dýchat, aby zahnal nevolnost.

„Dobře,” pochválila ho Gáagra, „pojď si chvíli odpočinout.”

Ocitli se v místnosti jako předtím. Přijal od harpyje pohár a napil se. Konečně se mu přestala točit hlava a dokázal si prohrábnout zpocené vlasy.

„Chci vidět Sama,” dožadoval se.

„Na to máš právo,” vlídně přikývla a vedla ho chodbou k místnosti, kde hlídala dveře Kelaina. Vstoupili dovnitř. Sam ležel na lehátku a sténal. Tom mu položil ruku na čelo a zalila ho radost, že se zase může bráchy dotýkat. Sam otevřel oči a pokusil se o úsměv. Jenže z toho vyšel spíš škleb. Nemuseli si nic říkat. Sam věděl, že je jeho bratr vyčerpaný téměř ke zhroucení a Tom si uvědomoval Samovu bolest a zoufalství. Ale znovu budou spolu. Jen je nutné překousnout bolest a vzpamatovat se.

„Pojď,” vyzvala Toma Gáagra k odchodu, „tvůj bratr musí několik dní spát. Tělu potrvá, než se vzpamatuje a obnoví životní i pohybové funkce. Kelaina se o něj postará, než se vrátíš z prázdnin.

„Můžu za ním chodit ty čtyři dny, než pro mě děda přijede?” zeptal se.

„Můžeš, ale zůstane u Kelainy, takže tě každá návštěva bude stát jeden ajr, jak sám dobře víš.”

„Už mám jen dva poslední,” vzdychl Tom.

Harpyje potřásla hlavou: „No, myslím, že za dnešní výkon si zasloužíte ty i tvůj bratr po dvaceti ajrech. To by snad mělo pokrýt vaše nejnaléhavější potřeby.

„Díky, avelleto,” usmál se na učitelku Tom a s úlevou zamířil do svého skalního pokoje, kde stráví několik osamělých dní. Každou minutu myslel na Sama a prosil osud, aby se bratr zotavil a moc při tom netrpěl.

Během zbývajících dní ve škole měl pocit, že ho harpyje šetří. Tolerovaly mu, když náhodou při relaxacích usnul, a nenutily ho k žádným mimořádným výkonům při praktickém procvičování probrané látky.

Každé odpoledne hned běžel za Kelainou, aby mohl sedět u bratrova lůžka. Sam ho sice nevnímal, protože spal pod vlivem podávaných nápojů, jenže vzhledem k tomu, jak sebou na posteli házel, hádal Tom, že se mu zdají zlé sny. Když mu ale položil svou dlaň na čelo, zklidňoval se a někdy se ze sna usmíval. Stará harpyje ho léčila podobně jako jeho. Dávala mu pít léčivé zklidňující odvary a dotýkala se jemně jeho hlavy a hrudi.

„Jak dlouho bude muset spát?” zeptal se jí Tom.

„Dokud se tělo nezklidní a nezmizí horečka. Potřebuje nabrat sílu, aby vydržel novou existenci.”

„A opravdu tu s ním nemám zůstat?” zaváhal znovu.

„Ne! Tvé místo je u příbuzných, kde se za dva týdny nejlépe zotavíš. Odhoď starosti a dopřej si klid a zábavu. Až se vrátíš, bude tvůj bratr potřebovat oporu. Doufám, že mu ji dokážeš poskytnout.”

Když přišel poslední den před prázdninami, dotkla se Kelaina i jeho čela. Zalilo ho teplo a klid.

„Díky,” usmál se na ni.

„Myslím, že transport domů zvládneš bez potíží,” přikývla stará harpyje a postrčila chlapce ven, protože se nemohl odtrhnout od Samova spícího těla.

„A dědovi své zážitky vyprávěj až doma. Bratrovi by jeho návštěva zatím neprospěla. Po prázdninách uvidí Sama v lepší kondici,” dodala.

Naštěstí se děda na nic neptal. Popadl vnuka a přenesl se s ním co nejrychleji do Dubovníku. Zde si dopřáli oběd v hospodě a pokračovali v cestě domů. Rodiče tu jako obvykle nebyli. Teprve tehdy se děda konečně zeptal na Sama, zdali je s nimi. Tom se pustil do vyprávění, co se v posledních dnech přihodilo. Děda ho ani jednou nepřerušil a pozorně vnímal každý detail, o němž Tom hovořil. Když skončil, jejich pohledy se střetly. Mojeranův zářil nadějí a v Tomově obličeji se naděje mísila s pochybnostmi.

„Sam to zvládne,” prohlásil přesvědčeně děda, „ale ty vypadáš jako smrtka na pochodu. Potřebuješ radikální změnu. Odjedeme do útulku. Tam nebudeš mít čas se nudit a rozptýlí tě kamarádi, které znáš. Věřím, že se rychle srovnáš do normálu.”

Udělali, jak děda řekl. Už druhý den se Tom ocitl uprostřed známých. Chvíli mu trvalo, než se přeorientoval na nové prostředí. Připadal si zpočátku jako cizinec. V minulých týdnech si zvykl být uzavřený a opatrný, což se tady jevilo jako nevhodné samotářství.

Nejvíc mu pomohla Hanka. Přinutila ho, aby promluvil o svém trápení, a konejšila ho, když se při tom rozbrečel. Pak si na něco vzpomněla a sáhla si ke krku.

„Jsi statečný a zvládneš to,” řekla. „Na, něco ti s sebou dám. Když je nejhůř, stačí ho sevřít v dlani a hned se ti zlepší nálada,” navlékla mu na krk svůj jantarový amulet se zářivou sluneční jiskrou.

„Ale to si nemohu vzít, je to tvůj amulet,” utřel si slzy Tom.

„Jasně že si ho můžeš vzít. Mám ještě jeden amulet, tenhle už nepotřebuji.”

„Je překrásný,” prohlížel si Tom jantarovou sluneční slzu a nadšeně ji sevřel v dlani. Tentokrát objal Hanku on.

„Ty to zvládneš,” opakovala důrazně.

„Jasně,” oklepal se a zářivě se na ni usmál. Hned běžel dědovi ukázat dárek, který dostal. Mojerana vypadal dojatě, když Hance děkoval.

Nestorův amulet Tomovi pomohl víc, než ostatní tušili. Každý večer ho svíral v dlani a myslel na Sama. V útulku rychle našel ztracenou radost ze života a otevřel se přátelským kontaktům. Bylo příjemné, když ho Rafanův tulík lákal ke hře a otvíral tím zarezlá stavidla smíchu. Dokonce i při práci bylo čemu se smát i z čeho se radovat. Škoda že tu Sam nemohl být s ním. Bez bratra mu pořád něco chybělo.

Dva týdny prázdnin utekly jako voda. V Tomovi se svářily rozporuplné pocity. Nechtělo se mu do nehostinného kraje písků a kamení, pryč od kamarádů a od dědy. Jenže představa, že na něj čeká Sam, ho stejně silně táhla k Airbowanu. Mojerana zálibně sledoval, jak Tom kypí zdravím a elánem. Zmizela nejen jeho bledost, ale i ublížený výraz v očích. Teď v nich probleskovalo jen napětí ze zvědavosti, co je s bratrem.

V určený čas se přesunuli do školy a nemohli se dočkat, až se protlačí ven ze síně, kam se při návratu s náručí zavazadel přenesli.

Sam na ně čekal spolu s Gáagrou hned u východu. Byl bledý a kolem očí měl temné kruhy. Ale z jejich příchodu se radoval stejně jako oni, když ho uviděli.

„Brácho, jsem tady,” běžel ho obejmout Tom a vzápětí Sama sevřel do náruče i děda.

„Tak se to podařilo, můj sokolíku,” zašeptal, po tváři mu tekly slzy radosti a dlouho nedokázal uvolnit láskyplné objetí.

„Nevím, jak vám poděkovat,” rozzářeně se otočil k učitelce.

„Ještě není úplně vyhráno,” zchladila trochu jeho nadšení harpyje. „Přibližně půl roku bude trvat stabilizace osobnosti. Měli byste vědět, že Sam prožívá složité období. Zapečetily jsme násilím jeho ducha uvnitř tělesné schránky a on se cítí jako zvíře lapené v těsné kleci. Bude potřebovat velké pochopení a oporu.”

„To znamená, že o Vánocích bude muset zůstat tady?” zamračil se Tom.

„Ano. Až do příštích prázdnin nemůže opustit Airbowan. Podle toho, jak bude svůj přerod zvládat, dalo by se uvažovat, že ho v únoru pustíme na dva týdny domů. Ale pouze za předpokladu, že se od něj jako průvodce nehneš a budeš ho hlídat.”

„Sam bude v pořádku,” řekl přesvědčeně Tom.

„Uvidíme,” neurčitě přikývla harpyje.

„Přinesl jsem i tvoje prkno, abychom zavazadla nemuseli vláčet pěšky,” dloubl Toma do nohy jeho supervolonovým prknem Sam.

„Dobrý nápad,” pochválil ho děda. „Dovezte si věci k sobě. Já si ještě promluvím s vaší učitelkou a hned dorazím za vámi.”

Dvojčata naložila zavazadla a za chvilku se před nimi otevřel vchod do jeskyně.

„Konečně spolu,” usmál se Tom, když vybalil pro bratrovu postel polštář, přikrývku a měkoučkou deku.

Připravil dva hrnky ovocného čaje a jeden podal Samovi. Bratr se schoulil na postel a hřál si o hrnek ruce. Mezitím dorazil děda a posadil se vedle něj. Objal ho kolem ramen a začal plánovat, jak zařídí setkání o Vánocích. Gáagra mu dovolila, aby ve zmíněné době zůstal na návštěvě u svých vnuků. Nakonec se mu podařilo zatáhnout do plánování i Toma a Sama. Rozproudila se diskuze, co dobrého má děda přivézt a jaké dárky by se jim nejvíc hodily.

Když se loučili, děda vzal Sama za ruce a usmál se: „Ani si neumíš představit, jak je pro mě důležité, že tě zase mohu vidět a slyšet. Mám tě moc rád.”

Sam se k dědovi přivinul, a i když si na mazlení nikdy moc nepotrpěl, tentokrát se nechal hladit déle než obvykle.

Tom po odchodu dědy Samovi stručně povyprávěl, co je nového v útulku. Pak se zeptal na jeho dva týdny.

„Nechci o nich mluvit. Byly děsivé,” odbyl ho bratr, „radši povídej ty.”

Tom se nenechal dvakrát pobízet a vyprávěl o všem, na co si vzpomněl, až do večera, než šli spát.

V noci Toma něco vyrušilo. Chvilku mu trvalo, než zařadil podivné zvuky k místu, odkud vycházely. Jeho bratr sebou mlel pod dekou a tlumeně sténal. Tom vylezl a natáhl se k němu. Do vyhřátých končetin se mu zakousl chlad jeskyně. Usedl na bratrovu kamennou postel a položil mu ruku na čelo, jako to dělával před prázdninami u Kelainy. Jenže nyní se dotyk neobešel bez následků. Palčivý výboj zasáhl přes Tomovu ruku celé tělo jako by ulehl na pláty rozžhavené plotny. Ačkoliv hned ucukl, zahltila jeho smysly neskutečně pronikavá bolest.

„Tome?” zareagoval bratr. „Nech mi tam svou ruku, prosím. Na chvilku jsi zahnal všechnu bolest.”

Tom se nadechl a znovu opatrně položil dlaň na bratrovo čelo. Očekával další palčivou odezvu. Přišla, ale už zdaleka nebyla tak intenzivní jako poprvé. Tentokrát neucukl a vydržel.

„Díky, brácho,” vydechl Sam a udělal ve své posteli místo, aby se mohl Tom před nočním chladem schovat k němu pod deku.

„Víš, Tome, musel jsem se znova učit chodit, sedět, běhat,” začal se konečně Sam svěřovat svému sourozenci. „Tělo mě ze začátku vůbec neposlouchalo. Připadal jsem si jako hadrový panák, u něhož musíš tahat za provázky, aby se hýbal. Harpyje tvrdily, že je to normální. Nutily mě cvičit, mluvit nahlas, nosit věci. Všechno strašně bolelo a já nemohl z těla pryč. Pořád opakovaly, že je to normální. A co je nejhorší, ztratil jsem magický zrak. Už vím, proč se ti tu nelíbí. Taky se mi tu nelíbí. Chtěl bych domů. Chtěl bych, aby mě nic nebolelo. Chtěl bych...”

Poslední větu Sam sice nedořekl, ale Tom pochopil.

„Promiň, brácho. Jestli to nezvládnu, tak mi promiň.”

Nezačal Sama utěšovat. Bolest, kterou při vzájemném kontaktu pociťoval, byla nejspíš jen část toho, co musel snášet on. Nyní si uvědomil, že bratr usíná. Nechtěl ho rušit zbytečnými slovy.

Druhý den mezi spolužáky vyvolali rozruch. U harpyjí se zřejmě nešíří drby rychlostí zvuku jako u lidí. Každopádně se zatím žákům nedoneslo, že se Sam sjednotil se svým tělem.

„Od této chvíle mu uděluji ochranu na deset týdnů,” oznámila Gáagra a dotkla se před ostatními Samovy hlavy. Najednou měl bílý proužek ve vlasech.

Odpoledne po vyučování Sam dovedl bratra do jeskyně kouzel. Kelaina už je očekávala.

„Tak co? Cítíš se lépe, když je vedle tebe tvůj bratr?” zeptala se Sama.

„Ano, avelleto. Dnes v noci jsem se vyspal. Měl jsem menší bolesti než předtím.”

„A co ty, Tome? Jak ses vyspal ty?”

„Trochu mě bolela hlava.”

„Jen trochu?”

„Určitě míň než bratra.”

Pokývala hlavou: „Pozvala jsem si vás sem, abych vás naučila se vyrovnávat s bolestí. Tom jako průvodce svým dotykem dokáže zmírňovat potíže. Přejímá totiž část bolesti na sebe.”

Sam se překvapeně ohlédl na bratra, ale harpyji se přerušit neodvážil.

„Nyní tě, Tome, naučím předat bolest zemi. Poklekni, posaď se na paty, jednu ruku zdvihni a druhou polož dlaní na zem. Pomocí zdvižené ruky přivolej sílu a léčivou energii nebe a skrze dlaň na zemi pošli bolest dolů do země, kde se rozpustí v základech. Potom spoj dlaně, abys opět nastolil rovnováhu. Tak co? Cítíš se lépe?”

„Fantasticky! Pomáhá to.”

„Já vím. Naučil ses nyní starou techniku harpyjí. Průvodcovské služby ovládáme už věky.”

„Berete na sebe bolest umírajících?” užasle vykulil oči Tom.

„Samozřejmě. Jinak by naše služby nefungovaly. Chceš-li někomu pomáhat, vždy něčím zaplatíš.”

„Takže jako průvodce budu celý život jen platit?”

„Ano. Budeš na svou volbu doplácet. Ale zároveň i něco získáš. Z každé služby se ti určitá část vrátí.”

„Co se mi vrátí?”

„Pocit zadostiučinění, poroste síla tvého ega. Neumím lépe vysvětlit, o co jde.”

„Děkuji, avelleto.”

„To je pro dnešek vše. Nebo snad máte vy dva ještě nějaké přání?”

„Rád bych si zaplatil jednu radu.”

„Nuže povídej, Tome, co bys chtěl vědět.”

„Zajímalo by mě, jaká kouzla by nám mohla nejlépe pomoci v magické aréně.”

Harpyje překvapeně zamrkala: „Původně jsem čekala jinou otázku, tahle je však mnohem rozumnější. Dáte-li na mou radu, koupíte si kouzlo opožděného zrcadlení a kouzlo pláštěnkové. Jsou to sice drobná, nepříliš náročná kouzlíčka, ale podle mého názoru mohou být užitečná i jinde než v aréně.”

„Prima, my je bereme.”

„Nebudete litovat,” přikývla Kelaina a každému z bratrů nabídla jedno kouzlo.

„Máte výhodu. Můžete ušetřit polovinu ajrů, naučíte-li se kouzla navzájem,” konstatovala, když se s nimi loučila.

Následující dny se dvojčata musela věnovat hlavně školní výuce. Sam byl trvale uzavřený do sebe a nebyla s ním žádná legrace. Tom se mu snažil ulevit od bolesti, jak jen to šlo, ale viditelné zlepšení nenastalo.

Trochu vzrušení zažili až v aréně, kde Tom poprvé vyzkoušel nově získaná kouzla. Nadšeně se šklebil, když útočné akce jeho spolužáků mizely v prázdném prostoru, kde už dávno nebyl, a zdržoval se tam jen jeho zpožděný obraz. Nakonec zjistili, že je nejjednodušší, když Tom předá své stuhy Samovi, který byl díky ochraně nenapadnutelný. Po pláštěnkovém kouzlu sklouzly dokonce i oblíbené Goliánovy palčivé jiskry. Teď už nebylo pro ostatní tak snadné nejslabšího kamaráda obrat. Přes prázdniny nabral síly a svou hbitostí se dokázal vyhnout většině nejhorších karambolů. Jen Sam byl ještě tuhý v kolenou, ale to se snad časem spraví. Nějaké ajry ukořistili i u jednotlivých disciplín. Sam se vyznamenal ve střelbě z luku na cíl i na dálku, Tom zase poprvé splnil limit u kouzlení na přesnost. Konečně se jejich ajrové konto mírně zahojilo.

Po návštěvě sfingy Sam získal hned dva symboly najednou. Úspěch mu konečně zvedl náladu, protože Tomovi na oltáři přibyl jen jeden obrázek a byl nyní pozadu. Jaký úkol musí splnit, se mu však ani tentokrát nepodařilo z oltáře vymámit. Marně se omlouval, prosil, nic nefungovalo. Ať zkoušel, co zkoušel, ještě i před Vánoci měl pořád jen dva symboly, zatímco Sam se chlubil čtyřmi.

Vánoce strávili společně s dědou. Byla to sice vítaná změna, ale tím, že nemohli ani na chvíli domů, oba strádali na těle i na duchu. Hry se jim omrzely a atmosféru Vánoc bez rodičů a bez výletu do zasněženého lesa si nedokázali náležitě vychutnat. Povzbuzoval je hlavně pohled na šťastného dědu a jeho radost, že je má oba živé vedle sebe.

O to víc se Tom těšil na únorové prázdniny. Sam byl až na své bolesti a zasmušilost celkem vyrovnaný a na své potíže si stěžoval jen výjimečně. Akorát v noci míval těžké sny. Nevědomky vzdychal a mumlal ze spaní. Sourozencův konejšivý dotyk ho obvykle zklidnil, aniž se probudil.

Jedné noci, když se Tom snažil utišit bratrovo sténání, dotkl se nevědomky jeho druhého prstenu. Místem kontaktu mu do těla pronikl nečekaný záblesk bolesti, až málem zalapal po dechu. Rázem si vzpomněl na rozhovor, který Sam ještě jako duch vedl s Kelainou. Řekla tehdy, že problémy přijdou, až se vrátí do svého těla. Možná prsten přispívá do sbírky Samových nočních můr. Nikdy se na něj bratra neptal. Ještě se necítil na další průvodcovský úkol. Znovu se zkusmo dotkl prstenu. Ucukl a podíval se, nemá-li na prstu spáleninu. Ne! Tohle bude muset bratr zatím zvládnout sám. Raději mu položil dlaň na čelo, aby ho uklidnil. Rychle se v kleku zbavil odčerpané bolesti a vklouzl zpět do vyhřáté postele.

Konečně tu byl únor a vytoužené dva týdny prázdnin. Gáagra svolila, aby se Sam společně s dědou a Tomem podíval domů. Toma si ale pozvala do své místnosti ve věži ke konzultaci mezi čtyřma očima.

„Tvůj bratr si vede dobře. Bohužel to neznamená, že je všechno v pořádku,” řekla důrazně, „jakmile se vzdálíte z území Airbowanu, náš magický vliv, který vězní jeho ducha v těle, hodně zeslábne. Tam u vás bude mít Sam dostatek sil k tomu, aby opustil tělesnou schránku, bude-li chtít.

Nedovol mu to! Hlídej ho každou minutu, každou vteřinu a nedovol mu to!”

„Ale co když v noci usnu, nebo si bude muset některý z nás odskočit za potřebou?” nejistě namítl Tom.

„Proto jsem si tě sem pozvala. Nosíš na krku poměrně mocný amulet. Jestli souhlasíš, přidám ti k němu malý hlídací kámen s napojením na tělo tvého sourozence. Amulet znásobí schopnosti kamene, a bude-li cokoliv se Samem v nepořádku, upozorní tě. To však nestačí. Ty sám potřebuješ hodně energie k tomu, abys bratra zarazil, kdyby se ti nedařilo ho přesvědčit po dobrém. Naučím tě mocné vázací kouzlo. Správně nepatří do dětských rukou, ale ty jsi aktivní průvodce, proto doufám, že budeš dostatečně zodpovědný při jeho užití. Naučím tě ho bez nároku na honorář. Smíš ho vyvolat jen v nejvyšší nouzi, když už nebude jiná možnost. Bytost, proti níž ho použiješ, bude tvůj magický zásah považovat za znásilnění osobnosti a bude k tobě pociťovat nenávist. Účinnost kouzla je přibližně jeden týden, pak se musí obnovit.”

„Je to stejné kouzlo, kterým jste bratra přinutily k setrvání v lidském těle?”

„Ano. A před odjezdem ho samozřejmě obnovíme. První týden pobytu u vás by měl probíhat bez komplikací. Ale potom už bude aktivní jen malá zbytková část. Proto musím kouzlo naučit i tebe. Ideální by bylo, kdybys ho vůbec nemusel použít a kdyby tvůj bratr zůstal ve svém těle dobrovolně. Snaž se ho zabavit, rozveselit, ukázat mu, že život je natolik hezký, že stojí za to vydržet a vrátit se zpět do lidské existence.”

Harpyje nastavila ruce a v dlaních se jí během okamžiku rozzářilo malé slunce. Zvolna přiblížila ruce k Tomovi a vtiskla slunce do jeho hrudi. Hlava se mu zatočila a na okamžik měl dojem, že se vznáší ve vzduchoprázdnu.

Ustupující pocit mu umožnil vnímat Gáagřiny drápy, které se mu zarývaly do těla. Vtom harpyje odstoupila a čekala, až se úplně vzpamatuje.

„Kouzlo vyvoláš třením dlaní,” ukázala mu názorně, „obkroužíš obrys těla, do něhož uzamykáš ducha, a zase dlaně spojíš. Uvolníš představu kouzla a vzápětí ji vymažeš ze své mysli.”

Sáhla do jedné krabice za stolem a vytáhla pokusnou myš.

„Dávej pozor,” kývla na Toma, „teď rozruším její osobnost a ty si vyzkoušíš, co jsem tě právě naučila.”

Chlapec sledoval, jak maličký zlatavý duch myši opouští nehybné tělíčko. Zahnal roztěkané myšlenky a soustředil se na vázací kouzlo. Překvapilo ho, jak snadné bylo jeho provedení. Při posledním kontaktu se zvířátkem však ucítil prudkou zuřivou ozvěnu záporných emocí. Zlatavý duch myši lehce vklouzl zpět do těla. Zvíře se rozběhlo proti Tomovi. Byl si jistý, že ho chce pokousat. Harpyje ale myš odchytila dřív, než se k němu dostala.

„Právě sis udělal jednoho myšího nepřítele,” konstatovala spokojeně a hodila hlodavce zpět do krabice. „Za výborně provedené kouzlo ti přiděluji pět ajrů. Vidím, že sis uvědomil, jak kouzlo působí na živé bytosti. Přesto bude nutné ho použít, jestli se tvůj bratr pokusí opustit tělo. Mohu tě ujistit, že podruhé už by ke sjednocení nedošlo. Dobře ho hlídej a chraň i proti jeho vůli.”

Gáagra se natáhla pro chlapcův amulet a vtiskla do jantarové slzy drobný černý kamínek. Položila Tomovi ruku na rameno: „Být průvodcem je krásné i děsivé zároveň. Máš dostatek moci, abys pomáhal, ale ti, co jim usnadníš cestu, nebudou vděční ani tě nebudou milovat. Uzamkni své srdce a používej rozum, jinak tě čekají těžké chvíle.”

Gestem mu pokynula, že si může vzít své supervolonové prkno a odletět. Tom nezamířil hned zpátky. Odletěl kus dál do pouště, kde se posadil na bludný balvan a začal přemýšlet o všem, co říkala jeho učitelka. Nakonec dospěl k názoru, že se nebude řídit radou, aby uzamkl srdce. Sam si od něj zaslouží férové jednání. Rozhodl se mu říct o rozhovoru s učitelkou i o riziku při použití kouzla. Naskočil na prkno a vyrazil do jeskyně. Podrobně bratrovi vylíčil, co mu harpyje doporučily.

„Doufám, Tome, že na mě jejich magii nikdy nepoužiješ,” prohlásil vážně Sam.

„Jsem tvůj průvodce, brácho, musíš mě poslouchat. Když nebudeš dělat hlouposti, užijeme si skvělé prázdniny.”

Sam se ušklíbl: „Jasně, generále. Jak poroučíš.”

Konečně je děda oba odvezl z pustého kraje v Airbowanu. Doma je vítala zasněžená krajina zalitá sluncem.

„Skoro jsem zapomněl, jak je tu krásně,” vydechl Tom, když se rozhlédl po obzoru.

Rodný dům byl prosáklý známými vůněmi. V předsíni odložili prkna i teplé oblečení. Vtom cvakla klika od kuchyně a k překvapení kluků oba rodiče rozpřáhli ruce k uvítání. Vletěli jim do náruče a svět byl najednou hezčí a veselejší. Dokonce i Sam se smál nahlas, když táta předstíral, že mu počítá prsty a končetiny.

Tentokrát rodiče nezmizeli, naopak měli pro své syny připravený program na oba týdny. Cestovali společně po známých i neznámých končinách, přespávali v hotelech i loveckých chatách, kluci si užili s rodiči prázdniny jako ještě nikdy. Tom byl mámě a tátovi nesmírně vděčný, protože Sam rozkvetl do spokojenosti, usmíval se a občas večer, než šli spát, dováděli jako malí kluci za starých dobrých časů.

Jednu zlou chvilku ale přece jen Tom zažil. Rodiče je zavedli na planinu se zvláštními kameny sestavenými do kruhu. Prý poutní místo, kam si lidé chodí vyprosit zdraví. Tom si zvědavě prohlížel nesrozumitelné klikyháky na jednom z menhirů a chtěl po otci, aby mu řekl, co znamenají. Náhle ucítil palčivou bolest na hrudi. Vmžiku si uvědomil, že ji má na svědomí amulet. Ohlédl se po bratrovi. Stál s matkou uprostřed kamenného kruhu a Tom zahlédl zlatavé mihotání kolem jeho postavy.

„Same, okamžitě toho nech,” zaječel z plných plic, až otec vedle něj leknutím nadskočil.

„Pojď k nám taky, Tome,” mávala na něj matka, „uprostřed je léčivá síla kamenů nejúčinnější.”

Tom doběhl do kruhu, popadl Sama za ruku a vlekl ho pryč.

„Přestaň, Same,” cedil mezi zuby naléhavě, „koukej se rychle srovnat, nebo tě zmlátím.”

Rodiče nechápavě pozorovali jeho počínání. Tom bratra vyvlekl mimo kruh a z každé strany mu vrazil facku. Mihotání zmizelo. Sourozenec ho odstrčil tak prudce, až si Tom kecl do sněhu. Podíval se po bratrovi a připravil se k seslání kouzla. Když ale uviděl Samovy zuřivé oči, s úlevou se rozesmál, hrábl do závěje a hodil po svém dvojčeti sněhovou kouli. Sam po něm vzápětí skočil a nacpal mu velkou hrst sněhu za krk. Jak se váleli po zemi, dorazili konečně i rodiče a odtrhli je od sebe.

„Co tu proboha vyvádíte?” zlobila se máma a oprašovala jim oblečení.

„Radši pojďme zpátky do chaty,” díval se na ně s podezřením otec, „nebo v tom mokrém oblečení nastydnou.”

U večeře táta prohlásil, že se mu zdejší kraj přestal líbit, mrkl spiklenecky na mamku a ta ochotně souhlasila, že se hned ráno přesunou jinam.

Té noci se Tom bál usnout. Sam si toho všiml a zašklebil se.

„Máš strach, že ti uteču? Klidně spi, brácho. Moje chování v kruhu nebyla žádná schválnost. Z jeho středu vyvěrala zvláštní energie, která vybízela moji duši, aby se spojila s vibracemi dávných časů. Bylo to příjemné a já nedokázal tomu volání odolat. Hrozně jsem tě nenáviděl, když jsi mě přitáhl zpět do současné reality. Ale už jsem v pohodě. Nebudu dělat problémy. A vůbec nechci, abys na mě posílal vázací kouzlo. Takže klidně spi, já zůstávám.”

„Jestli ne, tak si mě nepřej,” ušklíbl se s úlevou Tom.

Zbytek prázdnin proběhl v klidu a bez zádrhelů. Doma je přivítal děda se spokojeným úsměvem. Napětí mezi ním a rodiči se zázračně vytratilo. Tak skvělý společný večer kluci vůbec nepamatovali. Zpět do školy se jim rozhodně nechtělo. Skoro litovali, že dědu tolik tlačili k cestě na Ostrov volby. Mohli aspoň rok počkat. Třeba by všechno bylo jinak...

Při příchodu do Airbowanu zkontrolovala Sama nejen Gáagra, ale i Kelaina. Spokojeně se po sobě podívaly a otočily se k Tomovi: „Tak jak? Žádné potíže?”

„Jen jednou při návštěvě menhirů, ale pár pohlavků a pranice ve sněhu to spravila.”

„Já už nechci být svázaný,” podíval se na Kelainu Sam.

„Ráda bych ti vyhověla,” odpověděla chraptivě Kelaina, „jenže jsme tu příliš blízko pomezí. Bez naší pomoci nebudeš v bezpečí. Ale uděláme kompromis. Místo plného kouzla použiji jen část na posílení vazby. Zbytek si ohlídáš svou vůlí a rozumem. Souhlasíš?”

„Jako kdybych měl na výběr,” vzdychl odevzdaně Sam.

Závěr roku sfingy

Znovu jim začala škola. Většinu učiva absolvovali společně vyjma odloučení ducha od těla. To měl Sam do konce prvního ročníku zakázáno provozovat. Přijal omezení jako fakt a aspoň povzbuzoval Toma, když se učil, jak zabezpečit tělo v době, kdy se duch toulá mimo něj.

Rovněž skončila Samova ochrana, což pocítili hned první březnový víkend po prázdninách. Golián si na ně počíhal, aby je přinutil se podrobit jeho podmínkám. Bohužel se ukázalo, že má své kroky promyšlené. Osvědčená kouzlíčka zneutralizoval hned na začátku a Albert jim škodolibě uzmul stuhy, aniž mu v tom dokázali zabránit. V druhé aréně na ně pro změnu číhali goblinové. Sice nepatřili k nejhbitějším, ale nedostatek vyrovnali větším počtem zúčastněných. Pomlácená dvojčata s hekáním a bez ajrů opouštěla arénu. Zapřísahala se, že to těm lumpům příště dají sežrat i s úroky.

Sourozenci Mojeranovi začali zuřivě trénovat v každé volné chvilce. Supervolonová prkna svištěla nad skalami a oni po sobě metali jiskry, blesky i ohnivé koule a učili se v pohybu zasáhnout co nejpřesněji, a zároveň se vyhnout protivníkovým fintám. Zjistili, že jim drsný nácvik zároveň vylepšuje psychickou rovnováhu. Po třech týdnech se konečně zdokonalili natolik, aby ve společné souhře dokázali čelit staršímu a zkušenému Goliánovi. Chtělo to ovšem celou sérii použitých kouzel a co nejrychleji přehazovat stuhy od jednoho k druhému tak, aby soupeře zmátli. Jejich vzájemná rivalita začala být zajímavou podívanou i pro ostatní, takže mívali pořád víc a víc diváků.

Jen jediný problém se stále nedařilo vyřešit. Oltář na Toma dosud nepromluvil. Sam získal už osm symbolů, zatímco Tom visel na třech. Celý zoufalý se rozhodl dojít si pro radu do jeskyně kouzel. Ještě předtím se ale zastavil u sfingy.

Poklekl k oltáři a smutně mrkl na své obrázky. Nyní už jich měl nejméně ze všech žáků. Dokonce i goblini si připsali víc úspěchů než on.

„Nejvyšší avelleto, už mě prosím netrestej. Omluvil jsem se nejmíň stokrát. Kdybych věděl, co mám udělat, rád bych napravil svůj prohřešek. Copak jsem se opravdu tolik provinil? Znovu prosím o odpuštění.”

Zoufalstvím Tomovi ukápla na desku oltáře slza. V té chvíli konečně uslyšel sfingu.

„Přijímám tvou lítost a odpouštím ti.”

„Díky, nejvyšší avelleto,” vykoktal překvapeně Tom a další slzy úlevy mu stékaly po tváři.

„Tvým aktuálním úkolem je uzmout spolužákovi z jiného druhu dvě stuhy a donést deset ajrů,” vyzval ho oltář a Tom se rozloučil. Pospíchal k bratrovi, aby se pochlubil, že s ním konečně sfinga mluví.

Cesta k získání symbolů na oltáři se konečně otevřela. Uzmout stuhy goblinům v magické aréně bylo směšně snadné. Další úkoly se týkaly kouzelných dovedností, které už ovládal, takže si v několika dnech vylepšil skóre hned o tři symboly. Všechno se zvolna obracelo k lepšímu. Souboje s Goliánem si ke konci školního roku začali užívat a těšili se na ně. Vymysleli spoustu vylepšení pro použitá kouzla. Golián se sice také zlepšoval, ale šance byly hodně vyrovnané. Albert stál mimo, protože jim nestačil. Byl pomalý, neobratný a často i nepoučitelný.

Teď už se Tom o bratra nebál. Vrátila se jim radost ze života a z úspěchů. Pravidelně docházeli za Kelainou, aby si dokoupili kouzla. Sice obvykle měli prostředky jen na ta laciná, ale při experimentech je vylepšovali a pro jejich potřeby bohatě stačila. Kromě toho si s harpyjí docela rádi povídali. Zdálo se, že jí Sam ani moc nezazlívá svazovací kouzlo, které na něj pravidelně sesílala. Respektoval moudrost staré harpyje a uznával vše, co řekla. Kdyby jim nepomáhala, asi by se konce prvního ročníku nedočkali. Možná i ona pro ně měla slabost. Leckdy jim poradila i bez poplatku, což nebývá u harpyjí zvykem.

Začátkem června se Tomovi podařilo získat desátý symbol na oltáři. Tehdy se pro něj sfinga probudila, zvedla se na nohy a prackou seslala na chlapce proud zlatavých paprsků. Vypadalo to jako zářivá sprcha, z níž proudí koncentrované štěstí. Byl to nejkrásnější okamžik po měsících trápení a ústrků. Najednou začal svým zdravým okem vnímat barvy magie a s radostí zjistil, že mu sfinga místo odměny vylepšila magický zrak. Krajina kolem se náhle zdála hezčí. Šedavý svět se projasnil pulzováním barev. Sice barvy rozlišoval pouze jedním okem, ale i tak se zčistajasna cítil mnohem lépe.

Jeho bratrovi sfinga určila jako poslední úkol uskutečnit odloučení ducha od těla a návrat zpět.

Oba přišli za Kelainou, aby kvůli tomu zrušila vázací kouzlo.

Ta se na ně přísně podívala a zavrtěla hlavou: „Na to zapomeňte! Letos tenhle pokus rozhodně nemohu doporučit.”

„Ale to potom nemohu dokončit první ročník,” protestoval rozhořčeně Sam.

„Potřebuješ poradit?” zeptala se jízlivě.

„Co se stane, když ročník nedokončím?”

„Jsou dvě možnosti. Buď odejdeš, nebo budeš opakovat první ročník. To bychom vzhledem k tvé situaci mohly dovolit.”

Sam se nespokojeně mračil, ale harpyje nevypadala, že by se dala přemluvit ke změně názoru. Nakonec opustili její jeskyni, aniž cokoliv získali.

Jak večer diskutovali o neřešitelném problému, najednou se Tom klepl do čela: „Hele, stejně nemáš co ztratit. Co kdybys zkusil získat symbol pomocí hádanky?”

„No jasně, že mě to nenapadlo hned? Pojď, půjdeme se zeptat.”

„Být tebou, spíš bych návštěvu odložil na víkend, bude víc času na hledání odpovědi,” namítl Tom.

K oltáři se vypravili v sobotu ráno. Tom nedočkavě sledoval, co se bude dít. Zatímco bratr poklekl a požádal o hádanku, on už byl v myšlenkách na cestě domů. Písčitá skalnatá krajina se mu zajídala i v barevném provedení. Stýskalo se mu po zeleni, stromech a květinách. Doma musí být touhle dobou nádherně!

Zasnil se tak důkladně, že ho překvapilo, když bratr vstal.

„Musím ti hádanku okamžitě zopakovat, než zapomenu její přesné znění,” řekl Sam. „Sfinga prohlásila, že první hádanka pochází ze světa lidí a bude snadná. Mám odpovědět, co má na mysli. Mezi lidmi existuje období, kdy si berou domů rozcuchaného a často jim při tom pomáhá zubatý sluha. Rozcuchanému do vlasů zapletou světlo a barvy. Snaží se ho obložit radostmi bez ohledu na to, že kvůli krátkému potěšení mnoho rozcuchaných umírá.”

„To je všechno?”

„Jo.”

„No nazdar!” vzdychl Tom a podíval se na oltář, kde u bratrova piktogramu chyběly dva poslední symboly. Posadili se na kameny a začali přemýšlet. „Rozcuchaný... Kdo nebo co to může být? Člověk určitě ne.”

„Zvíře asi taky ne. Jestli si ho lidé berou domů v určitém období, mohla by to být kytka nebo nějaká věc.”

„Věc není živá, sázím spíš na kytku. Rozcuchaná kytka? Která by se dala označit jako rozcuchaná?”

„A jakou zdobíme světlem a barvami?”

„Není to kytka! Já už vím, o co jde,” zajásal Sam.

„No jasně,” klepl se do čela i Tom, „musí to být vánoční strom. Opravdu to bylo snadné.”

Jakmile i Sam prošel závěrečnou světelnou sprchou, kterou je po splnění školních úkolů obdařila sfinga, oznámila jim Gáagra, že byla informována jejich rodina a že školní rok pro ně skončil.

Děda je odvezl domů a vystrojil jim slavnostní uvítání. Rodiče opět chyběli, ale prý se za pár dní vrátí a vezmou dvojčata na týdenní výlet lodí kolem malých ostrůvků. Do té doby na ně s dědou počkají v útulku pro magická zvířata. Klukům to nijak zvlášť nevadilo. Těšili se do útulku, kam byli zvyklí jezdit odmalička, a hlavně byli šťastní, že mohou dovádět a užívat si teplých slunečných dnů v prostředí, kde rostou stromy, tráva, kytky a kde se cítí doma. Akorát je děda neustále omezoval a zakazoval jim trénink airbowanských dovedností. Jejich hry označoval za nebezpečné a opakovaně je nabádal, aby se mírnili a hráli si normálně.

Pořád nechtěl pochopit, že trénink na prknech a s kouzly je pro ně naprosto nezbytný.

U Zachariáše potkali v zahradách chlapíka, který je poněkud vyvedl z míry. Neměl magický prsten, a přesto byl schopen zacházet s magií jako s něčím běžným a obyčejným. Dlaní zachytil jejich plamennou kouli stejně, jako kdyby to byl dětský míč.

Později se Sam bratrovi svěřil: „Měl jsem podobný pocit, jako když se mě dotýká Kelaina. Sice ten divnej chlapík vypadá jako pomocník na zahradě, ale jsem přesvědčený, že má větší sílu než ochránci. A navíc je v něm něco, nevím jak to pojmenovat, chápajícího, soucitného, uklidňujícího.”

„Zachariáš ho bere s sebou do útulku na slavnost, co chystají pro Hanku, Sváťu a Rafa.”

„Jak to víš?”

„Poslouchal jsem za zdí s pomocí kouzlíčka.”

„To zní dobře. Mohla by s ním být legrace,” ušklíbl se rošťácky Sam.

Tomovi bylo okamžitě jasné, co má bráška za lubem. Chce si otestovat, co muž snese a co všechno dokáže odhalit a odvrátit. Možná by měl bratrovi jeho úmysly vymluvit, ale když viděl jasné Samovy oči a nadšení z plánované akce, pomyslel si, že každej kluk potřebuje nějakou radost ze života, a nechal to být. Snad je trpaslíkův pomocník opravdu dostatečně zdatný, aby bratrovy nápady zvládl.

Sam s tím začal hned druhý den. Tom zaznamenal, jak muž klopýtl, když mu bratr při přenášení zavazadel magicky přilepil jednu podrážku ke schodu. Chlapík se zapotácel, horko těžko srovnal rovnováhu a ohlédl se přímo na původce žertíku. Jemně zavrtěl hlavou, jako by chtěl říct: - Tohle nedělej, a beze slova pokračoval ve své práci.

„Je dobrej,” uznale zašeptal Sam. Vzápětí na muže uplatnil zpomalovací trik. Jenže nefungoval. Zkusil tedy opačný efekt a seslal zrychlující kouzlo. Zase nic!

„Je podezřele imunní.”

„A nevztyčil kolem sebe nějakou magickou ochranu?”

„Nevím jak ty, ale já nic nevidím. Auru má jako normálně, nikde žádné posílení. Asi něco, co ještě neznáme. Zkusím chvíli počkat, třeba poleví v pozornosti.”

Nakonec však Sam dospěl k názoru, že vyslat kouzlo přímo na muže je ztrátou času a energie. Jediné, co fungovalo, bylo použití kouzel na věci, které měl na sobě či kolem sebe. Dokázal mu natáhnout rukávy od košile a zauzlovat je, dokázal mu vyvléknout tkaničky z bot a zkrátit je na pár centimetrů, mohl zařídit, aby zakopl o drn trávy, ale ani jednou se mu nepodařilo magicky zapůsobit přímo na jeho osobu.

Došlo pouze k tomu, že za ním muž přišel a tiše řekl: „Nedělej to. Je hloupé a dětinské kouzlit pro pobavení. Najdi si nějakou užitečnější činnost.”

„Vy nejste můj táta, nemůžete mi poručit, co mám a co nemám dělat,” odsekl drze Sam.

„Nejednalo se o rozkaz, ani od tebe neočekávám poslušnost,” pozvedl muž obočí, „promluvil jsem k tobě jako k rozumné lidské bytosti a doufal jsem, že sám uznáš nesmyslnost svého jednání a zachováš se jako zodpovědný student magie.”

Nečekal na odpověď, nechal chlapce, ať si jeho slova přebere, jak umí, a vrátil se ke své práci.

„Asi jsem ho naštval,” zaraženě spíš sám pro sebe konstatoval Sam.

„Zkus se mu omluvit,” navrhl Tom. „Ani mě nehne. Je protivnej.”

Nakonec společně se Zachariášem dorazili do útulku. Všichni je srdečně vítali, až měli kluci těch láskyplných projevů plné zuby. Děda si jejich zachmuřených výrazů všiml a poslal je do pokoje vybalovat věci. Lumpárna jim přímo koukala z očí.

Tu noc Sama opět pronásledovaly zlé sny. Po obzvlášť děsivé honičce plné rozzuřených duchů se probudil a na čele ucítil ruku, jež ho konejšila. Z polosnu zamumlal: „Díky, brácho.”

Najednou vycítil, že je něco jinak než obvykle, a leknutím se probudil úplně.

„Klid, Same, všechno je v pořádku,” usmál se muž, který seděl u něj na posteli, „zlé sny jsem odehnal, už budeš spát v pohodě.”

„Vy se na mě nezlobíte?” podivil se Sam, když poznal, kdo nad ním drží ochrannou ruku.

„Pro pár žertíků?” ušklíbl se muž. „Už jsem na ně zapomněl. A teď spi. Nerad bych probudil i Toma.”

„Já se omlouvám,” vykoktal ze sebe chlapec.

„To je zbytečné, vždyť se nic nestalo,” pohladil ho chlapík po hlavě a upravil mu polštář. Sam s úlevou zavřel oči a spokojeně usnul.

Druhý den přilákal pana Mojeranu hlasitý rozruch u pumpy, odkud se roznášela voda zvířecím pacientům. Pomocníci se rozčilovali a vyhrožovali neznámému vtipálkovi. Spolu s Mojeranou na místo ve stejné chvíli dorazil i Vron. Jeden z pomocníků položil vědro, napumpoval vodu, ale nádobu potom nedokázal zdvihnout. Vron vzal Mojeranu za ruku a naznačil mu, aby ho následoval. Skočil za bednu se zrním a vylovil odtud dvojčata. Klukům jiskřily oči šibalstvím a hned bylo jasné, že se výborně baví.

„Zrušte kouzlo,” nařídil jim Vron.

Tom došel na místo, odsunul vědro, sebral dvě větvičky, zlomil je a zahodil.

„Vidím, že potřebujete zaměstnat,” zamračil se na vnuky děda, „chtěl jsem vám sice dopřát pár dní volna na radosti a zábavu, ale změnil jsem názor. Dnes budete celý den k dispozici těm, kterým jste se snažili zkomplikovat práci.”

Chlapíka vedle sebe vzal za loket: „Mohl bych vás, Vrone, požádat, abyste na ně dohlédl? Jejich magické vtípky by tu nemusely dobře dopadnout. Slíbil jsem Sidi, že pomohu při opravě velké haly, a mám obavu, aby kluci mezitím nezbořili zbytek zdejšího zařízení.”

„Jistě, pane Mojerano. Sem tam na ně mrknu, nemusíte mít starost.”

Dvojčata během dopoledne pilně pracovala, což pomocníci v útulku ocenili tím, že jim na odpoledne dali volno. Kluci chvíli dumali, jaká hra by dědu nenaštvala, ale nic zajímavého je nenapadlo.

„Když na prknech vypadneme mimo dohled, nemělo by se nic stát,” usoudil Sam a oba se vzápětí vyplížili z obydlených prostor. Netušili, že je zpozoroval Zachariáš, který kontroloval, budou-li mít hosté při oslavě na čem sedět.

„Vrone,” houkl na svého pomocníka, „zdá se mi, že Mojeranovi kluci berou roha. Radši je zkontroluj, ať něco nevyvedou. Mívají teď čertovské nápady.”

„Jasně. Vyřiď Dundarovi, že jsem si půjčil funě,” houkl Vron, odhodil zástěru i klobouk a rozběhl se k ohradě.

Vyrazil za dvojčaty, ale ta nasadila vyšší tempo, než byl fuň schopen vyvinout. Spatřil, jak po sobě kluci vrhají kouzla, uhýbají, kličkují a odrážejí je. Vypadalo to jako zvláštní kouzelnický tanec nebo efektní vystoupení. Skoro mu bylo líto, že má jejich dovádění zarazit. Byli šikovnější, než si trpaslík a Mojerana mysleli. Vtom se v blízkosti vynořil drak. Než stihl Vron zareagovat, vletěl mezi kluky a shodil je z prken. S úlevou si všiml, že draka provázejí tři děti na prknech, které se vrhly, aby malé chlapce zachytily v pádu. Mladík elegantně zakroužil, chňapl po Tomovi a vyrovnal let. Dívka ale stihla Sama uchopit jen za pásek kalhot a těsně nad zemí horko těžko vyrovnávala své supervolonové prkno. Pokusil se jí s funěm uhnout z trasy, ale úplně se mu to nepodařilo. Těsně před zvířetem stopla prkno a přeletěla i se Samem kupředu. Bleskurychle sklouzl z funě a obě děti zachytil. Mimoděk kolem nich rozprostřel kouzlo magického polštáře. I přesto ho setrvačností povalily na záda a přistály na jeho břiše. Při tom se jeho ruky dotkl dívčin amulet. Sevřel ho v dlani dřív, než si uvědomil, co dělá.

Vzápětí zažil nečekaný pocit probuzení. Nebyl jen vysloužilý žoldák, zaplavily ho vzpomínky na existenci v podobě kouzelného džina. Ta dívka nosila jeho paměťový kámen jako amulet. Ta dívka? Vždyť je to Hanka! A Rafan! A Sváťa! Zná přece i Toma a Sama, už ví, co se jim přihodilo a proč skončili právě v Airbowanu. A dokonce je s nimi i Zuřivý plamen, tedy spíš Plam, jehož pomáhal učit a vychovávat.

„Jste v pořádku, pane? Same, není ti nic?” starala se Hanka.

Sam k ní otočil rozzářený pohled: „Až na to, že na mně ležíš, mi fakt nic není.”

Vron stále ještě nedokázal uvolnit paměťový kámen z dlaně. Zavřel oči a nechal do sebe proudit vše, co amulet ukrýval. Už nebyl kouzelným džinem, všechno bylo jiné než dřív. Nyní je sám svým pánem. Pamatuje si velké množství kouzel a cítí sílu a lásku k dětem. Změnil se. Dostal druhou šanci poprat se se životem po boku těch, které má rád.

Zaplavil ho pocit štěstí a zároveň strachu, že mu jeho přátelé neuvěří a v nové podobě ho nepoznají.

Pustil z ruky kámen a oslovil je. Vnímal jejich úžas, rozpaky, a nakonec nadšení, když uvěřili. Bylo to, jako by se mu vrátila jeho rodina. Nakonec ho i Hanka přijala v jeho nové lidské existenci a objala ho. Zase byli po všech útrapách a problémech spolu.

Po návratu do útulku odvedl Vron kluky k dědovi. Na dotaz, jestli nezlobili, jen mávl rukou.

„Nic co by stálo za řeč,” odpověděl a kluci jen překvapeně zamrkali, jak snadno jim jejich kousek prošel.

Našli mě!

Tulian své čtrnácté narozeniny vůbec neoslavil. Čekal, že ho jako obvykle přijede Silmur do Renoru navštívit, jenže letos nedorazil, ani neposlal zprávu. Znervóznilo ho to a rozladilo. Chtěl se pochlubit druhým místem v letošních akrobatických supervolonových závodech. Měl v plánu Silmura pozvat na juniorské závody, kam ho díky umístění nominovali, ale jeho patron se v dohodnutém termínu neobjevil. Nevěděl, jestli se má zlobit, nebo bát.

Do konce školního roku zbývaly tři týdny. Pokud složí zkoušky, bude mít ukončené základní magické vzdělání. Učitelé ho nabádali, aby pokračoval ve studiu, že má ty nejlepší předpoklady. Zatím se nerozhodl. Zvažoval, jestli budou jeho současné znalosti stačit, aby se mohl doma zapojit do boje o trůn.

Situace v království byla v posledních několika letech komplikovaná. Den po jeho útěku se na hradě objevil lord Barada, nejvyšší velitel domobrany a bezpečnostních oddílů, přesněji řečeno jedinců, kteří pro lorda špiclovali, eventuálně i zabíjeli. Lord byl vysoký arogantní chlap se spoustou mocných spojenců. Do hradu vstoupil jako přítel, který chce pomoct nešťastné ovdovělé královně. Jenže na hradě zůstal a v podstatě se ujal vlády. Podle toho, co Silmur vyprávěl, si lord Barada nadmíru rozuměl s mágem Artitanem a společnými silami usměrňovali mocenské záležitosti podle svého. Tuliana napadlo, zdali kouzelník od samého začátku nepracoval právě pro něj a jestli jeho otec nebyl zabit na Baradovu objednávku. To by vysvětlovalo i lordovu snahu ucházet se o ruku sestřičky Diany. Bylo jasné, že záludný darebák šilhá po trůnu! Tulian z hloubi duše litoval, že si mága neodnesla ta podivná bytost, na jejíž návštěvu si velice dobře pamatoval. Utekl, aby si zachránil život. Nejspíš místo něj zemřel stájníkův chlapec, co den po jeho útěku záhadně zmizel. Kdykoliv si na nešťastného chlapce vzpomněl, nenávist k Artitanovi v něm vibrovala mocnou silou. Mág se ho chystal zabít, ukradl mu domov a zavraždil otce i Korlina... Jak je možné, že mu to prošlo?! Copak jsou ostatní slepí? Možná nejsou. Možná jim jen chybí sedmý smysl, který Tuliana dovedl až na magickou školu. Nebýt strašných událostí, ani by nezjistil, že má nadání pro magii.

Na všechno si jasně vzpomínal, jako by to bylo včera. Na svůj panický strach i na chvíli, kdy se rozhodl k útěku. Ukradl koně a úprkem vyrazil nocí pryč. Když začalo svítat, s hrůzou zjistil, že ho kůň oklikou zavezl zpět na pastviny u Silmura. V zoufalství se proplížil do jedné stodoly s krmením, kde usnul. Tady ho našel Silmur osobně.

„Chlape,” zatřepal s ním rozzlobeně, „celý hrad tě hledá. Ono nestačí, že se ztratil Korlin, ještě ty tady budeš blbnout!”

„Silmure, že mě neprozradíš,” škemral zoufale.

„Co jančíš?”

„Artitan mě chce zabít. Stejně jako otce a Korlina.”

„Nepovídej! Jak jsi na to přišel?”

Sebral odvahu a vyprávěl Silmurovi vše, co zažil a cítil. Mladý muž pozorně naslouchal a nepřerušoval ho. Když skončil, potřásl nerozhodně hlavou.

„Víš, mladej, něco ti řeknu. Kdysi jsem mluvil s naším starým mágem a probírali jsme tvé neplechy, které jsi všem na hradě vyváděl. Kouzelník tenkrát řekl, že kdyby král na něj dal, vzal by tě na Ostrov volby a poslal do magické školy. Ale otec z tebe chtěl vychovat válečníka. Tím chci říct, že máš nejspíš schopnosti, které nám ostatním chybí. Jsem v pokušení důvěřovat tvému tvrzení. Ani já nemám Artitana dvakrát rád. Je na něm něco divného a hrozivého.”

„Věříš mi? Pomůžeš mi utéct?”

„A co matka a sestra?”

„Jsou přesvědčené, že si vymýšlím. Chtějí si mága nechat.”

„Zapeklitá situace!”

„Silmure, prosím...”

„Dobrá, ale pod jednou podmínkou. Vezmu tě na Ostrov volby a půjdeš studovat magii. Jestli se chceš někdy vrátit domů a dělat si nárok na trůn, musíš se umět ubránit nejen nepřátelům, ale i mágovi.”

„Souhlasím. Platí?” Plácli si na znamení vzájemného slibu.

Ještě toho večera ho Silmur odvezl pryč. Tulian netušil, na co se u královny vymluvil, aby nemusel pokračovat v hledání Korlina a mohl na tolik dní zmizet, ale spiknutí bylo dokonáno. Nastoupil do magické školy v Renoru a prázdniny pravidelně trávil brigádou v jednom vzdáleném statku, kde mu po prvních zkušenostech svěřili tažné koně. Udiveně sledovali, jak je Tul učí pracovat v lese a stahovat pokácené kmeny. Koně poslouchali na pouhé slovo nebo zvuk. Souhra se zvířaty prince těšila a při těžké práci v lese navíc sílilo jeho tělo i svaly.

V magické škole to zpočátku nezvládal. Nebyl zvyklý, že si musí všechno dělat sám. Teprve tady si uvědomil, jak moc ho doma hýčkali. Učení mu šlo naštěstí dobře, což ho udržovalo v dobrém rozmaru. Časem si zvykl na režim a naučil se samostatnosti.

Pak vyzkoušel létání na supervolonovém prknu a po pár lekcích zjistil, že má nového koníčka. Trénoval v každé volné chvilce a brzo patřil mezi nejlepší. Silmur na něj byl pyšný a litoval jen, že nemůže vyprávět královně a Dianě, jak je Tulian úspěšný.

Nyní na konci čtvrtého ročníku přemýšlel, zda jeho schopnosti budou stačit na Artitana. Ke své lítosti však došel k závěru, že ne. Zkušený bojový mág má určitě v zásobě víc kouzel, než je obvyklý průměr. Toužil si o tom pohovořit se Silmurem, ale ten jako naschvál nedorazil. Během příštího víkendu musí jet na závody, pak ho čekají zkoušky. Teprve po nich bude mít čas zjišťovat, co se jeho příteli přihodilo.

Následující dny nevěděl, kam dřív skočit. Závody se konaly v Polutě a konkurence byla značná. Sjeli se sem nejen junioři, ale i dospělí závodníci. Všude probíhala spousta doprovodných akcí, jenže Tulian nepatřil mezi movité studenty a mohl se jen dívat, co zajímavého Poluta nabízí.

První rozřaďovací kola pro něj neznamenala žádné vypětí, jednoznačně postoupil do finálové skupiny. Pozorně sledoval své soupeře a uvědomil si, že lehčí část závodů právě skončila.

Finále se konalo na veřejném stadionu za přítomnosti diváků. Nejdřív každý absolvoval předepsanou povinnou sestavu, po které byl Tulian pátý. To znamenalo, že se zařadil mezi sedm nejúspěšnějších, kteří vystoupí v hlavním finálovém večeru. Po nich budou následovat vystoupení dospělých závodníků. Tulian trochu záviděl ostatním, za nimiž do zákulisí chodili rodinní příslušníci a kamarádi. On k sobě za ty čtyři roky žádného kamaráda blíž nepustil. Stal se z něj zachmuřený samotář. Jedině při závodech si dopřával radost z obdivu spolužaček a uznání kluků. Byly to příjemné chvíle, ale o navázání trvalejšího přátelství nestál. Znovu se tvrdohlavě vracel ke své samotářské existenci. Silmura by tu však viděl rád.

Vystoupení sice zvládl perfektně, ale bez efektního dresu a nápaditého náčiní mu přiklepli jen třetí místo. Přesto byl šťastný, protože cenou bylo supervolonové prkno, které si dosud musel půjčovat ve škole. Když si ho odnášel zákulisím, kde se řadili dospělí závodníci, usmíval se na celý svět. Ostatní junioři pospíchali za svými nejbližšími. Pustil je před sebe a na schody vedoucí z arény vstoupil jako poslední.

Náhle do jeho radosti proniklo cosi rušivého. Rozhlédl se, ale nic ho neupoutalo. Nad ním zapraskalo dřevo. Zdvihl hlavu a uviděl, jak se na něj řítí kus střešní konstrukce. Chtěl uskočit, na schodech však nebylo kam. Jen zdvihl ruku, aby si chránil hlavu, a přitom ho napadlo, jak chabý je to pokus. Měl by... ale nestačil nápad domyslet.

Jako ve zpomaleném filmu spatřil jednu ze závodnic s krátkými zrzavými vlasy, jak k němu přiskočila, zvedla ruku proti trámu a nejspíš použila zpomalovací kouzlo, protože ho stihla vzít za ruku a strhnout vzhůru mimo ohroženou oblast. Jeho prkno se ale zaklínilo v zábradlí a on jen bezmocně sledoval, jak zřícený strop pohřbil jeho vzácnou trofej. Lítost se mu zadrhla v krku. Ženě ani nepoděkoval za záchranu. Nezdálo se, že by jí to vadilo. Přistoupila k zavalenému schodišti a pátravě se zadívala dolů, jestli nebyl troskami někdo zasažen. Dole stál muž a zíral vzhůru.

„Hej, vy tam,” křikla na něj žena, „pojďte k nám nahoru.”

Tulian se mimoděk podíval, na koho volá, a strnul údivem. Oslovený muž se otočil na patě a zmizel jim z očí.

„Artitan,” vydechl překvapeně chlapec a naskočila mu husí kůže po celém těle. Jak ho tu proboha mohl najít?!

„Artitan?” podivila se žena. „Ale to nebyl Artitan. Artitana znám. Tohle byl někdo jiný.”

„Byl to Artitan. Jsem si tím jistý. Přišel mě zabít.”

„Felicie, kde vězíš? Právě jsi na řadě,” halekal na ženu pořadatel.

Nerozhodně se rozhlédla, pak vzala Tuliana za loket a odtáhla ho dál od schodiště.

„Nebudu vystupovat,” zavolala směrem k pódiu, „řekni ostatním, že odstupuji.”

„Jestli je to kvůli mně, tak nemusíte...”

„Sklapni,” přerušila ho stroze. Strhala ze sebe jiskřivé návleky a odhodila je bez ladu a skladu na podlahu. Podívala se zkoumavě na chlapce, potom sáhla na jeden věšák a zahalila mladého závodníka do měňavého pláště. Cítil, že ho opřádá kouzlem, ale netušil jakým.

„Maskuji tvou podobu,” vysvětlila krátce, „pojď rychle se mnou.”

Nečekala na jeho souhlas a protáhla ho chodbičkou k druhému východu. Zamávala na procházející ženu s holí ochránkyně a něco jí pošeptala. Ta přikývla a otevřela jim cestovní bránu.

Prošli a ocitli se před podivnou záplatovanou chajdou.

„Arte,” zavolala hlasitě žena s rezavými vlasy, „jsi tady?”

Z chajdy vyšel podsaditý chlapík s pichlavýma očima a překvapeně povytáhl obočí.

„Felicie? Přišla jsi mi zatančit? Takhle ti to moc sluší,” zasmál se jejímu závodnímu trikotu, „máš štěstí, že jsi mě zastihla doma, v poslední době tu bývám vždy jen na skok.”

„Dovol, abych ti představila,” otočila se žena k Tulianovi, „Artitana. Chceš tvrdit, že jsi ho viděl v Polutě a že se tě pokusil zabít?”

„Ne,” zavrtěl chlapec zmateně hlavou, „tohoto muže jsem nikdy v životě neviděl.”

„Ale vyslovil jsi tam jeho jméno!”

„U nás doma žije bojový mág, který si také říká Artitan. Jeho jsem měl na mysli.”

„Bojový mág říkáš?” zamračil se chlapík a Tulian před jeho pichlavým pohledem o krok ucouvl.

„Domnívám se, že tu něco nehraje, a ráda bych se dobrala vysvětlení. Proto jsem ho přivedla k tobě,” prohlásila žena. „Nepozveš nás dovnitř?”

„Jistě, Felicie, pojďte dál,” pokynul muž směrem ke dveřím.

Následovali ho a ocitli se v prostorné místnosti s několika polštáři na zemi a dlouhým nízkým stolkem. Artitan jim každému nabídl polštář, přisunul čisté sklenice, do nichž nalil vodu ze džbánu, a položil před ně mísu s ovocem. Tulian z hostitele nespouštěl oči. V jeho pohybech byla jistá ladnost a úspornost. Vzbuzoval respekt, ale zároveň byl i něčím sympatický.

„Pověz mi o mém jmenovci,” požádal ho muž.

Tulian zaváhal, jestli má lidem, které zná sotva několik minut, odhalit svou totožnost. Může jim důvěřovat? Na druhou stranu je fakt, že ho ta žena nepochybně zachránila před zraněním nebo možná před smrtí.

„Tady se nemusíš nikoho bát,” ujistila ho žena, když postřehla jeho nerozhodnost, „já jsem santarenská učitelka Felicie Ferinová a tohle je můj dobrý známý, skutečný bojový mág Artitan.”

Přikývl a otočil se k muži: „Než vám o sobě povím, rád bych se na něco zeptal. Znáte jméno Halpersuvian?”

Mág povytáhl obočí a zahleděl se pátravě na chlapce: „Znám to jméno. Starý mág z Jižního kontinentu mi jednou zachránil zadek. Co s ním je?”

„Odešel na odpočinek. Ale těsně před tím poslal vzkaz Artitanovi, aby na nějaký čas u nás zaujal jeho místo. Přišla souhlasná odpověď a poté, co náš stařík odjel, se objevil on, váš jmenovec.”

„Ke mně jeho vzkaz nedorazil. Kdy odešel Halpersuvian na odpočinek?”

„Zhruba před čtyřmi lety.”

„Aha. Měl jsem nějaké dlouhodobé zakázky a nebyl jsem v té době dostupný. Kdopak se asi ujal mého kšeftu? Začíná mě to zajímat.”

„Je vysoký přibližně jako vy, trochu štíhlejší a o dost starší.”

„A jeho magie vibruje pomezními praktikami,” vložila se do hovoru Ferinová.

„Opravdu chtěl toho kluka zabít?” otočil se na ni muž.

„To si piš! Zatímco jsem blokovala padající strop, pokusil se o iluzi časové smyčky, aby nás dostal oba. Cítila jsem, jak se zlobí, že se jeho útok nevydařil. Kdyby okolo nás nebylo tolik lidí, netroufnu si odhadnout, kam až by zašel. Hádám, že číhá někde poblíž, zda se náš mladý závodník objeví mezi spolužáky.”

„Dobrá, uděláme mu malou čáru přes rozpočet, ale nejdřív by měl mladej kápnout božskou. Jestliže Halpersuvianovi říká náš stařík, patří nejspíš ke královskému dvoru. Tak povídej, mladý závodníku, kdopak ve skutečnosti jsi?”

„Jmenuji se Tul. Nevím, jestli se k vám doneslo, že král před čtyřmi lety zemřel a jeho nejstarší syn Korlin zmizel. Druhý syn Tulian krátce nato utekl z domova. Byl přesvědčený, že smrt otce a bratra způsobil králův mág. Poslednímu princi hrozilo velké nebezpečí, jenže byl malý a lidé mu nevěřili. Jediná možnost byl útěk. Přítel mu pomohl, aby se dostal na magickou školu. O tom však nemá nejmenší tušení ani jeho nejbližší rodina.”

„Rozumím,” podrbal se na bradě muž, „ani my tuhle informaci dál šířit nebudeme. Kdopak drží v rukou otěže království?”

„Lord Barada. Přišel královně na pomoc jako první a už na hradě zůstal. S Artitanem, chci říct, s místním mágem si prý velice dobře rozumí.”

„Co tomu říkají ostatní lordi z Jižního kontinentu?”

„Nevím.”

„Královna a její dcera jsou v pořádku?”

„Podle posledních zpráv ano, ale bohužel jsou staré několik týdnů. Můj přítel nepřišel na domluvenou návštěvu. Mám o něj strach. Taky mám strach o Dianu a o matku. Až složím v Renoru závěrečné zkoušky, měl bych se asi vrátit domů. Několik kouzel umím, a když budu opatrný, ubráním se.”

„Základní vzdělání připravuje mladé lidi pro vstup do života, ale rozhodně nestačí do bojových podmínek,” potřásla nesouhlasně hlavou žena.

„Uděláme malou zkoušku,” pozdvihl tentokrát mág jen jedno obočí, „pošlu na tebe kouzlo, které je běžně dostupné. Braň se.”

Tulian kolem sebe roztáhl štít a čekal, co bude. Mág proti němu několikrát natáhl ruce, zatvářil se překvapeně a nakonec bezradně rozhodil rukama. Chlapec se zasmál jeho udivenému pohledu a štít zrušil. Vtom ho zasáhla magie a znehybnila ho. Úsměv mu doslova a do písmene ztuhl na tváři. V několika vteřinách se účinek kouzla rozplynul a on si uvědomil, jak snadno ho muž oklamal. A ani k tomu nepotřeboval žádné mimořádné čarování. Zastyděl se. Artitan se mu ale nesmál. Tvářil se vážně a zamyšleně.

„Budu se muset vrátit do Poluty,” řekla Ferinová, „co navrhuješ?”

„Nech zatím kluka tady a poohlédni se v Polutě, jestli někdo nečeří vodu. Když Tula našli na závodech, budou vědět i kam chodí do školy.”

„Otevřeš mi bránu?”

„Počkej tady,” nařídil Tulianovi a doprovodil ženu ven.

Chlapec se smutně podíval na svůj závodnický trikot a s lítostí si vzpomněl na zničené prkno, ze kterého měl takovou radost. Ve chvíli, kdy mu ho na pódiu předali, byl přesvědčený, že mu začíná být štěstěna nakloněna. A zatím...

Ferinová v Polutě nenápadně proklouzla zadním vchodem do šaten a převlékla se. Sotva odtamtud vyšla, odchytil ji pořadatel.

„Paní profesorko, všude vás hledám. Chce s vámi mluvit učitelka z Renoru. Pojďte se mnou, prosím.”

U jednoho východu ze stadionu postávala větší skupinka lidí. Právě k nim ji pořadatel zavedl.

„Hledáme jednoho našeho chlapce, toho, co vyhrál třetí místo v juniorech,” oslovila ji starší žena, „prý jste ho držela za ruku u zříceného schodiště.”

„Ano,” přikývla Ferinová, „byl z nehody velice rozrušený, musela jsem ho uklidňovat. Bohužel při tom přišel o své nové prkno.”

„Nevíte, kde je nebo kam zamířil?”

„Od chvíle, co jsem se převlékla, jsem vašeho studenta nikde nezahlédla. Možná se někde vzpamatovává ze šoku a objeví se později.”

„Safra, to je mrzuté. Zrovna teď musí zmizet!”

„Copak? Děje se něco?”

„Ále, taková patálie. Ukázalo se, že chlapec utekl z domova a přemluvil příbuzného, aby ho u nás tajně zapsal do školy. Jenže teď se tu objevil zástupce jeho matky. Vzkazuje, že chce syna vidět. Prý mu jeho nesmyslný útěk z domova odpustila a přeje si, aby se co nejdřív vrátil domů. Co jim mám říct? Že zase utekl?”

„Možná si našel na závodech nového kamaráda a někde se zdržel.”

„On? Takový samotář? No, nebudu vás déle zdržovat, paní profesorko, jistě také pospícháte,” usmála se na ni nervózně žena a Ferinová jen přikývla. Zamířila k východu a s úlevou zmizela ze stadionu. Vůbec netoužila setkat se s kouzelníkem, jehož zahlédla pod zřícenými schody. Přitáhnout na sebe jeho pozornost bylo to poslední, co by si přála.

V ubytovně si sbalila věci a vyrazila k veřejné bráně. Čekala, až přijde na řadu, a přemýšlela, s kým se o celé situaci poradit. Únos dítěte byla vážná věc. Ale odmítnout pomoc žákovi, který na své trable nemá dost sil, by nedokázala. Informovat některého z ochránců by znamenalo zradit Tula. Vrátili by ho rodině, a tím naservírovali jeho vrahovi přímo pod nos. Co bude nejrozumnější? Instinkt jí signalizoval, že se zapletla do vážné záležitosti. Rozhodla se navštívit Dianu Renu.

Mluvila se zástupkyní ředitele déle než hodinu. Potom se obě santarenské učitelky vypravily za Artitanem. Zastihly ho v zahradě, jak s Tulem trénuje střelbu z luku. Tulian měl na zápěstí nový náramek, upletený z tenkých barevných provázků. Profesorka na ozdobu ruky mrkla magickým zrakem a hned jí bylo jasné, že kouzelník neztrácel čas a tímto drobným předmětem zajistil, aby jejich chráněnce nebylo snadné magicky vystopovat. Společně se posadili do trávy a znovu nechali chlapce vyprávět o událostech, které ho vyhnaly z domova. Diana Rena se vyptávala na spoustu podrobností a Tul ochotně odpovídal. Cítil, že se o něj zajímají a chtějí mu pomoct. Zatím mu kromě Silmura nikdo tak pozorně nenaslouchal.

„Jak to vidím já,” řekla nakonec Diana Rena, „rýsují se pouze dvě reálné možnosti. Buď předložíme záležitost ochráncům, kteří doprovodí Tula domů a prověří mága a smrt krále. Nebo chlapce ukryjeme do té doby, než se naučí potřebné magické dovednosti, aby si věci doma vyřídil sám. Podle toho, co vyprávěl, bych se vsadila, že jejich dvorní mág provozuje nepovolené obchodování s harpyjemi. Jestli mám pravdu, bude nebezpečnější než jedovatá kobra. Drží se mimo dosah magického dozoru, aby mu jeho praktiky ochránci nezatrhli.”

„Co by sis vybral ty, Tule? Ochránce, nebo další vzdělávání?” zeptal se Artitan.

„Ti ochránci by u nás zůstali?”

„Ne. Jen by prověřili tvá obvinění. Najdou-li dost důkazů proti mágovi, zbavil by ses ho rychle a účinně.”

„A co když důkazy nenajdou?”

„Potom všechno zůstane při starém a budeš si muset uhájit své místo na slunci sám.”

„Už jsem se rozhodl. Domů se zatím vrátit nechci. Rád bych dokončil školu a pokračoval ve studiu magie.”

„Jenže v Renoru tě najdou. Nejsi plnoletý a matka ti může návrat domů nařídit.”

„...a pošle královského mága, aby tě ve škole vyzvedl,” zamyšleně si mnula bradu Ferinová.

„Tak co mám dělat?”

„Poslyš, Felicie,” oslovil mág učitelku, „co kdybys ho zapsala k vám na školu?”

„To nemohu. Musí ho přihlásit jeho příbuzný nebo opatrovník.”

„Přihlášku je nutné adresovat na ředitele školy a zdůvodnit, proč student mění školu těsně před závěrečnými zkouškami. Už sama tahle skutečnost je krajně podezřelá,” zamračila se Diana Rena.

„Ženské zatracené,” vzdychl Artitan, „vy do toho chcete uvrtat mě!”

„My jsme tvé jméno do osudu toho chlapce nezamotaly, na to nezapomínej,” upřela na něj výmluvný pohled Ferinová.

„To je pravda. Akorát že pořád někde lítám, nemohu se o něj starat.”

Všichni se odmlčeli a ve vzduchu se vznášelo napětí.

„Souhlasím. Dejte mě ochráncům, ať mě vezmou domů raději oni než Artitan, vlastně... chci říct náš královský mág,” přerušil všeobecné mlčení Tul.

„Nesmysl!” zavrčel mág, podrážděný faktem, že někdo zneužívá jeho jméno. „Poslyš, nemáš něco, co patřilo tomu tvému příteli, který tě přihlásil do magické školy?”

„Jo,” přikývl Tulian a sáhl do kapsy trikotu, „když jsem jako malý spadl ze sedla a začal se bát koní, vyřezal mi maličkou figurku a chtěl, abych ji nosil v kapse, že už mě pak žádný kůň nikdy neshodí. Nosí mi štěstí.”

„Výborně. Přesně tohle potřebuji,” zaradoval se mág.

„Co chceš udělat?” zeptala se učitelka.

„Zkusím se podívat, co s ním je.”

„Kouzlo bude v kruhu účinnější, pomohu vám,” nabídla Diana Rena svou spolupráci.

Mág se usmál a přikývl. Figurku koně položil do trávy a ruce přítomných kolem ní utvořily kruh.

Tul položil dlaně do trávy jako ostatní; z jedné strany se jeho malíček dotýkal Ferinové, z druhé kouzelníka. Překvapeně zamrkal, když jeho smysly zaplavila magie a znenadání hleděl na svět cizíma očima. Chvíli trvalo, než se obraz ustálil a vyjasnil. Zdálo se mu, že sedí na židli a zírá na svá kolena v pracovních kalhotách. Ruce složené v klíně byly opálené a mozolnaté. Nyní se však třásly, jako kdyby patřily starci. Někde v místnosti stáli dva muži a hovořili. Tula zasáhl další příval magie a uslyšel je.

„...jestli mu dám ještě jednu dávku, zabije ho to. Víc určitě neví,” řekl známý hlas.

„Snad vydrží, potřebuji z něj vydolovat ještě jednu informaci. Mluv, Silmure, kde je klíč ke královské pokladnici?”

„Naposledy ho měl Korlin, ztratil se spolu s ním,” vydralo se chraptivě z hasivek muže na židli. „Copak neexistuje náhradní klíč?”

„Ne.”

„A jak si král poradí, když se ztratí?”

„Neztratí se.”

„Opravdu? Klíč má nějakou vyhledávací pojistku?”

„Má magii, která mu umožní se vrátit k právoplatnému majiteli.”

„A kdo je teď podle tebe právoplatný majitel?”

„Králův syn.”

„A kdyby nezůstal žádný mužský dědic?”

„Nastoupil by manžel královské dcery.”

„No vida, naše budoucnost se začíná rýsovat.” Hlas druhého muže zněl spokojeně. „Myslíš, Artitane, že mluví pravdu?”

„Samozřejmě, lorde, jsem si tím jistý. Podaná droga mu neumožňuje lhát.”

„Škoda že jsi své poslání tak zpackal. Mohl jsem teď Silmura v klidu odstranit a začít pracovat na své budoucnosti. Ale momentálně si jeho smrt nemůžeme dovolit. Dříve nebo později kluka najde, nebo ho možná zkontaktuje sám Tulian. Vymaž mu paměť a vezmi ho domů. Něco mu namluv, aby nám věřil, a měj ho pod dozorem.”

„Jistě, pane, jak si...” druhý muž se zarazil v půli věty a místnost ozářil světelný blesk, který se záhy roztříštil do tisíce střípků.

„Do háje,” zaklel Artitan a sevřel si čelo v dlaních, „postřehl, že ho šmírujeme, a zabezpečil se protikouzlem.”

„Co když nás podle magie vystopuje,” polekala se Ferinová.

„Ale nevystopuje,” uklidňovala ji její kolegyně, „copak sis nevšimla, že tvůj přítel chránil kontakt tříštivým štítem? Musí ho teď pekelně bolet hlava, taky jsem to jednou zažila. Tři dny mi mozek tepal jako příboj. Je to mimořádně nepříjemné, ale užitečné. Vystopovat by nás dokázal jedině jednorožec. Z téhle strany nám nebezpečí nehrozí.”

„Ale z jiné ano. Štěstí nám přálo. Vyslechli jsme důležitou část rozhovoru,” přemýšlela nahlas Ferinová, „nesmíme připustit, aby se chlapec se Silmurem setkal. Ohrozilo by to oba. Pro lorda znamenají překážku na cestě k trůnu.”

Mág se zvedl a nerudně se koukl po učitelkách: „Chvíli tu počkejte, jdu někoho požádat o laskavost.”

Po pár minutách se objevil a tvářil se mnohem přístupněji.

„Ujmu se jeho záležitosti,” prohlásil, „odvezu Tula ke svým rodičům, kde zůstane do konce prázdnin. Potom ho přihlásím ke studiu na santarenské škole. Podle toho, jak zvládne přijímací zkoušky, ho zařadíte do příslušného ročníku. Ve volných chvílích se pokusím zjistit, jaká nálada vládne na Jižním kontinentu.”

„Použitelný plán,” přikývla Diana Rena a mág se na ni podíval značně pichlavým pohledem, což ignorovala, „já jako zástupkyně ředitele pochopitelně nic nevím, nic jsem neviděla ani neslyšela.”

„Díky, Arte,” usmála se mnohem srdečněji Ferinová.

„Ty mi raději neděkuj,” ukázal kouzelník prstem na Tula.

„U mých rodičů si na prince hrát nebudeš. Myslím, že se z tebe pokusí za ty dva měsíce vychovat stejného bojového mága, jako jsem já. Připrav se na vojenský režim.”

Než se Tulian rozkoukal, ocitl se u dvojice starších lidí, které velice rozčílila existence kouzelníka, jenž zneužívá jméno jejich syna. Chlapce okamžitě přijali za svého. Záhy se ukázalo, že jejich životní heslo zní: Je potřeba být ve střehu a vždy mít v rukávě připravené trumfy. A nejlepším trumfem v rukávě podle nich byly nejméně tři zbraně. Tuliana šokovalo, když mu paní domu ukázala na druhou polovinu dvířek u kuchyňské skříňky, odkud brala hrnky na kávu, a upozornila ho: „Tohle nikdy neotvírej, je tam nastražená kuše na zvědavé nezvané návštěvníky.”

Artitan se na něj podíval pohledem říkajícím Vidíš, já tě varoval, a hned po kávě a moučníku ho nechal svým rodičům napospas.

Jestli někde na světě existovalo místo, kde byl Tulian v bezpečí před náhodnými čmuchaly, bylo to právě tady.

A zase do školy...

Hanka strávila poslední prázdninový týden u svých rodičů. R’íhan a L’gala pozvali i její kamarády, takže tu spolu s P’ujibem byli i Sváťa s Rafanem. Otec je vždy dopoledne zaměstnával a učil a ve zbylém čase se mohli toulat po okolí a užívat si volna. Kdyby tady mohl být i její dračí přítel Plam, neměl by tenhle úsek prázdnin chybu. Ale jednorožci a draci, to nejde dohromady. Plama sice uznávali, jenže Hanka věděla, že na návštěvu domů ho nikdy nepozvou.

Poslední prázdninový den je R’íhan odvedl do útulku pro magická zvířata, kde měl právě službu Sváťův otec. Byl nervózní, protože se tu sešlo příliš mnoho lidí. Pod nohy se mu motala Sidi s malým synem, kluci Mojeranovi s dědou, Vron, Paula se sourozenci, prostě každý, kdo mohl, se dnes v útulku zastavil, aby pozdravil kamarády a přátele.

Kluci Mojeranovi se vrátili z plavby kolem ostrovů opálení a veselí, a když zjistili, že Vron pro všechny přivezl od Zachariáše pohoštění a oblíbenou desítkovou zmrzlinu, nebyli k udržení. Hanka s Rafanem rychle vybalili svá supervolonová prkna, aby rozdováděná dvojčata alespoň na chvíli odlákali z dosahu útulku.

Večer nastalo velké loučení. Ti, co mířili do Airbowanu a do Santareny, prošli bránou, kterou pro ně otevřel Vron. Hanka s údivem sledovala, jak lehce a bez námahy zvládá kouzlo, jež bylo pro většinu ostatních znakem elitní kouzelnické úrovně. Vron vypadal omšele a nenápadně, nezasvěcený by v něm rozhodně kouzelníka nehledal. Hanka byla ráda, že pracuje v Kouzelných zahradách u trpaslíka a že ho bude vídat, kdykoli se jí zachce.

Ze stromového domečku u Zachariáše na ně dýchla známá atmosféra. Rafanův tulík okamžitě objevil staré sušenky, zapadlé pod křeslem, vytahoval pacičkami jednu po druhé a s výrazem blaženosti je chroupal. Zaprášené mu asi chutnaly nejvíc. Hanka, Rafan a Sváťa zatím vybalovali a třídili věci na uložení, špinavé prádlo a vyklepávali ze zavazadel drobky a brouky.

Ani nezastírali nervozitu ze zítřejší cesty do školy. Jaké bude studium na středním stupni? Trochu se těšili, trochu se obávali, zda ho zvládnou. Mnoho informací od hodinek nezískali. Jen tu, že první ročník je pro všechny středoškoláky povinný a v jeho průběhu si vytyčí studijní cíle. Až dosáhnou zvolených cílů, bude jejich střední vzdělání dokončeno. Jak dlouho studium potrvá, se nedopátrali.

Na náměstí, odkud vedla cesta do školy, se nemuseli motat mezi malými studentíky, kabinka pro starší nebyla tolik vytížená.

Prošli do školy a ocitli se na místě, kde zatím nikdy nebyli. Šokovalo je, že široko daleko nespatřili jedinou budovu. Čekali zde další žáci ve věku kolem třinácti až devatenácti let. Všichni se velice udiveně rozhlíželi. Kde je škola? Přece se nebudou učit na louce? Kousek od nich tekla řeka a za ní se zvedaly vysoké skály, řídce porostlé borovicemi a keříky. Jinak opravdu nebylo vidět nic než travnatou planinu. Dokonce nebylo znát, kudy sem přišli.

„Není to divné?” mračila se Hanka a konečně ji napadlo použít magický zrak.

„Páni,” strčila do Rafana, „vidíte to, co já?”

„Jasně,” napodobil ji Sváťa, „všude kolem nás je plno bran. I takových, jež skoro nejsou vidět. Až na vzduch, co se chvěje kolem. Máme některou z nich projít?”

„Že by test naší inteligence?” zamyšleně se rozhlížel Rafan a mrkl po Hance, „pamatuješ na zkoušku u sirén a na tvou fintu u otvorů s bránami?”

„Nechápu, jak nám to pomůže tady?”

„Zkusíme dvojzrcátko za roh. Jenže ne za roh, ale skrz bránu. Co říkáš, bráško, dáme to spolu dohromady?”

„Jsem pro. A Hanka se bude dívat.”

Ostatní přítomní žáci je sledovali s povytaženým obočím. Nechápali, proč se ti tři o něco snaží, když je jasné, že si je dřív nebo později přijdou vyzvednout učitelé. Jen Julie a Gita Martenovy nakukovaly Hance přes rameno.

„Co vidíš?”

„Skleník, jinak nic.”

„Dobrá, zkusíme tuhle nenápadnou bránu. A teď?”

„Trefa! Vidím profesora Smítka a dvě ženy, co vypadají jako učitelky. To bude ono.”

„Neblázněte! Nemůžete se svévolně courat po škole,” rozmlouval jim nápad jeden z přítomných.

„Tak co, jde někdo s námi?” mávla nad jeho opatrností Hanka rukou a otočila se na ostatní.

„Jasně,” odpověděly jako duo Julie a Gita. Nikdo další se nepřidal. První prošla Hanka, za ní Rafan, Sváťa a sestry Martenovy.

„Dobrý den, pane profesore, dobrý den,” pozdravili, jakmile je brána přenesla k učitelům.

„No vida,” usmála se starší žena s prošedivělými vlasy spletenými do drdolu. „Už jsem se bála, že se letos nenajde žádný odvážlivec. A dorazili bez úrazu. Buď jsou skutečně dobří, nebo mají začátečnické štěstí.”

„Vítejte na středním stupni magické školy,” oslovilaje i druhá žena neurčitého věku s vlnitými vlasy, „a protože v prvním ročníku budete studovat nikoli ve třídách, ale ve skupinách, jste zařazeni jako jednička. První lekce začne zítra v obvyklou dobu. Nyní můžete pokračovat tímto průchodem.”

Kývla hlavou za sebe, kde se mihotal obrys brány.

„A pospěšte si, nebo na vás na oslavě nezbyde žádné občerstvení,” dodala s úsměvem.

„Jupí,” zajásal Sváťa, „bude to začátek jako vždycky. To jste mi udělali radost.”

„Jen se nepřecpi,” smála se Hanka, „nebo se zítra neprotáhneš školní bránou.”

„Plavíku, jdeš slavit se mnou?” houkl Sváťa na Rafanova tulíka. Ten radostně začiřikal a vyměnil Rafanovo rameno za Sváťovo.

„Nevěrníku,” zašklebil se na něj Rafan, ale zároveň vrhl na kamaráda bratrsky hřejivý pohled.

„Tak co? Anděla tu není?” zeptala se Hanka.

„Není a nebude,” vzdychl kamarád, „zapsali ji do školy v Renoru, ve studiu bude pokračovat tam.”

„A co Patrik a René?”

„Nevím, o nich jsme nemluvili.”

„Taková dálka. Nebude se vám stýskat?”

„Určitě, ale psát si můžeme.”

Zvolna kráčeli ve stopách Sváti a Plavíka a uzobávali z dobrot na prostřených stolech. Občas se zastavili s někým známým a prohodili pár slov. Uvítací slavnost však opustili dřív než jindy.

Druhý den zažili ve škole další překvapení. Místo učitelů na ně čekali starší spolužáci. Jeden z nich k nim přistoupil a zeptal se: „Vy jste první kruh?”

„Ještě k nám patří sestry Martenovy,” odpověděla Hanka.

„Ano, ty jsem tu někde zahlédl. Gito! Julie!” zavolal na blonďaté dívky.

„Dneska nás máš na povel ty?” povytáhl obočí Rafan.

„Nejsi rád?” zasmál se starší spolužák. „Nejdřív se musíte naučit, kudy a jak se přemisťovat. Pojďte, povedu vás.”

Protáhl je jednou z bran k dlouhatánské kůlně.

„Zde se nalézá skladiště všeho možného i nemožného. Budete-li potřebovat magickou pomůcku, požádáte o ni učitele a pak si pro ni dojdete sem. Pro začátek vám půjčím magické brýle. Posílí vaše vidění, abyste spatřili všechno, co vám musím ukázat. Můj úkol tím bude mnohem jednodušší. Středoškolské prostory jsou totiž prošpikovány bránami a iluzemi. Není jednoduché se v nich zorientovat. Seznámím vás pouze se základní sítí bran, ostatní budete během školního roku objevovat sami. Výuka probíhá převážně v terénu a pokaždé jinde. Budete-li tápat, pomohou vám školní hodinky. Nyní navštívíme vaši odpočinkovou pergolu.”

Prošli bránou a stáli před dřevěnou zahradní besídkou porostlou popínavými rostlinami, které poskytovaly příjemný stín.

„Budeme tu odpočívat i v mrazech?” zeptal se nejistě Sváťa.

„V magické pergole nikdy nemrzne. Dokonce tu ani nekouše hmyz, což se o jiných místech v okolí říct nedá,” ušklíbl se průvodce.

„Je určená jenom pro naši skupinu?” nechtěla uvěřit Hanka.

„Samozřejmě. Ode dneška je útočištěm kruhu číslo jedna a od zítřka se sem nedostane nikdo jiný než vy. Můžete se tu učit nebo v nouzi i přespat. A nyní dávejte pozor, ukážu vám cestu k jídelně. Jestli zapomenete, kudy jít, budete o hladu tak dlouho, dokud cestu k ní sami neobjevíte.”

Hance se bludiště zdejších cest zdálo nepřehledné. Nebyla si jistá, zda se v něm dokáže zorientovat.

„Dávali jste pozor?” zeptal se průvodce u jídelny. „Musím vás upozornit, abyste nespoléhali na školní hodinky. Sice vás navedou na místo výuky nebo do vaší pergoly, ale cestu k jídelně neoznačí. Pouze ukážou směr. Jenomže brány v naznačeném směru vedou úplně jinam.”

„A co když se ztratíme?” polekala se Julie.

„Hodinky vás bezpečně dovedou do pergoly vaší skupiny a odtud snadno projdete přímo ze školy do města.”

„A nečíhá za zdejšími bránami nějaké nebezpečí?” zajímal se zvědavý Sváťa.

„Nic, při čem bys přišel o život,” zasmál se mladík, „ale některé pastičky umí člověku pěkně znepříjemnit pobyt.”

„Jak se vlastně stanovují cíle studia?” zajímala se Gita.

„Žádný strach, na rozhodování máte celý první ročník. Zítra vám učitel všechno vysvětlí.”

„Říkali nám, že tu studují i jinodruhoví žáci. Je to pravda?” vyzvídala Hanka.

„Chceš je vidět?”

„Moc ráda,” přikývla horlivě dřív, než Martenova dvojčata stihla zavrtět hlavou.

„Dobrá, jak si přejete,” zajiskřily průvodci pobaveně oči a vedl je třemi bránami.

„Dnes můžete zastihnout všechny najednou,” řekl, když dorazili na lesní pěšinu, která vedla na louku u řeky, „mají také uvítací a školící shromáždění.”

„Jsou tu i jednorožci,” podívala se Julie nadšeně na Hanku.

„Já vím. Otec říkal, že se čtyři mladí jednorožci rozhodli pro studium v Santareně, ale P’ujibovi to nedovolil. Prý ještě nedozrál,” vzdychla Hanka a pokrčila rameny.

„Sirény tu nejsou?” zajímalo Rafana.

„Jistěže jsou,” přikývl mladík, „klidně pojďte blíž, není se čeho bát.”

Jak vyšli z lesa, otevřel se před nimi prostor, kde v trávě seděl hlouček sirén a k Hančinu překvapení opodál odpočívalo pět draků. Jeden černý, jeden růžový a tři zelení.

„Růžový drak je tu nový,” řekl průvodce, „ostatní draky znám už z loňska.”

„Můžeme s nimi mluvit?” zajímalo Hanku.

„Dnes ne. Ale nebojte se, škola pořádá přátelská odpoledne a umožní vám nejen rozhovory, nýbrž i seznamování se s jinodruhovou kulturou na vlastní kůži. Bývá to zajímavé a dají se tím získat body do hodnocení.”

„Já už mám hlad a žízeň,” povzdechl si Sváťa.

„Pojďme do pergoly,” navrhl průvodce a ukázal na Sváťu, „a ty, mladej, nás povedeš.”

Hanka sledovala svého kamaráda, jak aktivoval hodinky, a během minuty se všichni vynořili na určeném místě.

„Vidíte, jak je to snadné,” poklepal ho po rameni starší spolužák a ukázal jim, kde je možné v pergole najít pití a drobné občerstvení. Sváťa si rozbalil malou čokoládu a rozdělil se s tulíkem.

„Ještě jednou vás dovedu do jídelny,” prohlásil jejich průvodce. „Tam můj úkol končí. Brýle si zatím můžete nechat.”

„A co my?” zeptala se Julie.

„Začátečnické skupiny si v jídelně po obědě vyzvedne profesor Smítko a seznámí vás s učitelským sborem na středním stupni. Taky vám promluví do duše, abyste se náležitě chovali a učili.”

„Díky za instrukce a dobré rady,” potřásl mu rukou Rafan, když se v jídelně loučili.

„Není zač. A jednu malou dobrou radu navíc: nestrkejte nos do všech bran, které potkáte. Radši si skočte do knihovny a něco si o našem ementálu přečtěte.”

„Ementálu?”

„Tak říkáme zdejšímu bludišti.”

Došli si pro jídlo a posadili se k velkému stolu.

„Myslela jsem si, že střední škola bude stejná jako základní, akorát náročnější. A zatím nás šoupli do takového divného prostředí,” postěžovala si Gita.

Odpoledne strávili, přesně jak jim bylo řečeno. Setkali se s učitelkami ze včerejšího dne. Starší s drdolem byla profesorka Stínová a ta vyšší s vlnitými vlasy profesorka Koartynová. Dozvěděli se, že je bude vyučovat etiku. Zamrkali překvapením a pomysleli si, k čemu jim podobný předmět bude dobrý. Etika... taková zbytečnost! Jaký užitek z ní může mít čaroděj?

Cestou domů je Sváťa zatáhl do knihovny a objednal si domů hromadu knih.

„Co blázníš? Ještě ani pořádně nezačala škola a nevíš, co budeš potřebovat,” kroutil nad ním nechápavě hlavou Rafan.

„To sice ne,” ušklíbl se na bratra, „ale vědomosti o bránách se zaručeně hodí. Vůbec netušíte, jaké informační skvosty mohou knihy ukrývat.”

Třetí den se po příchodu do školy sešly všechny skupiny začátečníků i učitelé. Po chvíli se dostavila i profesorka Ferinová a s ní další tři příchozí.

„To snad ne!” zašklebila se Hanka, když poznala Patrika a Reného. „Co jsem komu udělala, že mě osud trestá?”

„Prosím věnujte mi pozornost,” oslovilaje Ferinová, „přivádím k vám další tři žáky, kteří se nemohli dostavit dřív. Musím je přidělit do kruhů, které ještě nemají všech šest členů.”

„Koukám, že se Pohromakových nezbavíme ani na střední škole,” zašeptal Rafan a poťouchle se zašklebil na kamarádku.

„Asi by bylo lepší, kdybyste si sami vybrali, koho k sobě chcete. Takže začneme od jedničky,” otočila se ke svým bývalým žákům Ferinová, „koho přijmete mezi sebe? Bratry Pohromakovy znáte a tohle je Tularian Xar, jenž k nám přišel z jiné oblasti.”

„Není náhodou tvůj příbuznej?” zašeptal směrem k Hance Rafan a vysloužil si za to vražedný pohled.

Julie postoupila dopředu a usmála se na učitelku: „Já navrhuji Patrika. Jestli proti tomu ostatní nic nemají.”

Hanka se napřímila, aby zaječela na protest, ale Rafan ji chytil za ruku a držel ji tak pevně, až zaúpěla bolestí.

„Dal bych přednost Tularianovi,” prohlásil klidně, zatímco tlačil svou kamarádku dozadu. Když ucítil, že zvládla prvotní nával vzteku a uklidnila se, pustil ji.

„Já jsem pro Patrika,” prohlásila Gita.

„A já zase pro Tula,” přidal se k Rafanovi Sváťa a nejistě se zadíval na zamračeného nového chlapce. Ani se nedivil spolužačkám, že se jim nelíbí.

„Tvůj hlas rozhodne, Hanko,” vyzvala ji profesorka.

„Vezmeme k nám Tulariana,” odpověděla nyní už s klidnou tváří a třela si pohmožděnou ruku.

„Těší mě, že ho chcete mezi sebe,” postrčila Ferinová zamračeného kluka k nim.

„Můžeme ti říkat Tule?” zeptal se Sváťa a chlapec jen mlčky přikývl. Učitelka zatím umístila bratry Pohromakovy do dalších skupin a rozloučila se.

„Sakra, budu mít modřinu,” brblala Hanka na Rafanovu adresu.

„Buď ráda, že sis nevystřihla ostudu hned v prvních dnech,” ohradil se kamarád.

Profesor Smítko si vzal na povel první a druhou skupinu a zavedl je do prostorné místnosti, kde byly židle bez ladu a skladu poskládané u stěny. Každý žák popadl jednu a rychle se usadil. Smítko jim začal vysvětlovat, jaký druh vyučování mohou na středním stupni očekávat.

„Postupně projdete praktickými projekty různého magického zaměření. Vyzkoušíte si, na co stačíte, a s ohledem na získané zkušenosti se rozhodnete, co byste si přáli dotáhnout k dokonalosti. Vybraným cílům se budete věnovat v příštích dvou až pěti letech. Abychom stihli prozkoumat nejrůznější magické obory, nesmíme ztrácet čas. S prvním projektem začneme hned zítra. První téma bude Řešení potíží v zemědělství a v zahradách. Nenechte se odradit představou nezáživného oboru, slibuji vám, že o nic nudného nepůjde. Oblékněte se na pobyt v zahradě, možná si při práci umažete ručičky. Nějaké dotazy?”

„Budeme mít i teoretickou lekci?”

„Ne, mladá dámo,” odpověděl Smítko Julii, „budete se učit v praxi a za pochodu, to je nejúčinnější.”

„A nemohl byste nám aspoň naznačit, o co půjde?”

„O škůdce a nemoci na rostlinách. Za chvíli zajdeme do skleníku a podíváme se, co tam na vás čeká.”

„Budeme pracovat ve skupinách, nebo jednotlivě?”

„Zpočátku skupinově, později ve dvojicích. Ještě nějaký dotaz?”

Společně s profesorem napochodovali do skleníku a začali se rozhlížet.

„Tahle kytka má divné barevné fleky,” rozhlížela se Gita.

„Ta je náhodou zdravá,” podotkl Sváťa, „zato tahle veliká vedle má vážné potíže. Schází jí nějaká živina.”

„Jak jsi na to přišel?” podivila se Julie.

„Cítím energii rostlin a vnímám, jestli jsou šťastné a spokojené. Tahle zelená volá o pomoc.”

„Hele, běhají tu brouci,” ukázala Hanka na cestičku.

„Ano, i s těmi si budete muset poradit,” přikývl profesor, „kromě nich se nám tu přemnožili slizoví přícucáci. Ale na ty se zaměříme později, až zvládnete první část skleníku.”

Následující dva týdny je zaměstnávala péče o užitkové rostliny a květiny. Sváťa byl ve svém živlu a díky němu se brzo vypořádali se vším, co ve sklenících našli. Dokonce vysbírali i slizové přícucáky. Jen Hanka se jich tak štítila, že ji k téhle práci nepřinutili. Třetí týden, když začali pracovat ve dvojicích, zbyl na Hanku Tul, protože Gita a Julie prohlásily, že když pro něho hlasovala, měla by se mu teď věnovat. Ani Hanka, ani Tul neměli pro zahradní specializaci nadání, takže v hodnocení skončili mezi posledními.

Dalším školním projektem byla mezidruhová diplomacie a výuky se ujala profesorka Koartynová. Hanka zívala nudou a bylo nad její síly si zapamatovat neuvěřitelné množství podrobností a zvyků, které se musely dodržovat při jednání se všemi možnými inteligentními druhy. Dokonce i trpaslíci měli sáhodlouhý protokol, kde se nesmělo změnit ani slovíčko. Hanka dospěla k názoru, že se s draky, jednorožci i sirénami lépe domluví bez zbytečných oklik. Zato sestry Martenovy byly specializací nadšené a užívaly si každý detail protokolu. Projekt měl jedinou světlou stránku - pravidelně se setkávali s dračími, vodními a čtyřnohými spolužáky. Hanka si s nimi povídala před a po vyučování, protože na hodinách byla témata striktně omezená a nic nového člověku nepřinášela.

Na rozdíl od ostatních studijních skupin jejich šestičlenná parta moc soudržná nebyla. Sestry Martenovy milovaly pobyt v zahradní odpočinkové besídce, kde se učily, povídaly si nebo relaxovaly. Tul byl setrvale nespolečenský a vyhledával samotu. Jakmile zjistil, že v pergole někdo je, nikdy nevstoupil dovnitř. O sobě nemluvil a na otázky buď nereagoval, nebo krčil rameny. Byl ochoten se bavit jen o škole nebo o aktuálních úkolech. Ani Hanka se Sváťou a Rafanem pergolu nevyhledávali. Víc je bavilo zkoumat a mapovat zdejší ementálové bludiště. Brýle dávno nepotřebovali, protože se naučili vnímat brány nejen očima, ale i citem. Ústřední brány většinou spojovaly hojně navštěvovaná místa školního areálu. Za pár dní jimi procházeli s netečnou samozřejmostí. Dokonce našli zkratku do školní jídelny. Méně viditelné brány byly zajímavější. Ústily v blízkém okolí a některé vykazovaly drobné záludnosti. Takové si na své trojrozměrné mapce značili červeně. První červená ústila nad řekou a druhá si toto označení vysloužila, když je po průchodu vyplivla přímo do vody. Asi byla určena sirénám. Následující nepříjemná brána končila uprostřed mraveniště. Navíc bylo mraveniště magicky odstíněné, takže se museli oklepávat ručně a vybírat mravence z nohavic jednoho po druhém, běžné štíty proti hmyzu tu totiž selhaly. Nejhorší zážitek si však odnesli z brány, která je hodila do bažiny. Ačkoliv předem zkoumali, kam vede, nic je nevarovalo. Později je jednorožci, kteří je pomáhali vytáhnout, poučili, že výrazně zelené trsy jsou nebezpečné a není radno na ně stoupat. Hanku pobavilo nadšení jejich čtyřnohých zachránců, když zjistili, že právě z bahna vylovili dceru jednorožců. To zas dostanu od R’íhana vynadáno, pomyslela si. I mezi jednorožci se podobné historky šíří rychleji než semena větrnice. Sice se jim na rozdíl od lidí nesmějí, ale dávají je k dobru kvůli poučení.

Jednoho odpoledne se dostali nenápadnou bránou přímo na kraj lesa u louky jednorožců.

„Hele, někdo tu prohání supervolonové prkno,” ukázal na druhý konec louky Sváťa.

„A jde mu to parádně,” konstatoval Rafan.

Postava na prkně dokončila složitý akrobatický výkrut, když je Rafan zatáhl za keř, aby se skryli.

„Páni, je skvělej, lítá úžasně,” nenechala se Hanka vyrušit od podívané.

„Co blázníš? Děje se něco?” zašeptal Sváťa. „Vy jste ho nepoznali?”

„Koho?”

„To je přece Tul.”

„Vážně? Máš pravdu. A proč se před ním schováváme?”

„Něco mi říká, že sem chodí právě kvůli tomu, aby ho nikdo neviděl,” uvažoval tiše Rafan, „byl by nemile překvapený, že tu jsme.”

„Je fakt dobrej,” nemohla od postavy na prkně odtrhnout zrak Hanka, „hrozně ráda bych si s ním zalétala na opičí dráze. Možná by nás porazil všechny.”

„Nepatří mezi kluky, co si rádi hrajou,” podotkl Sváťa.

„Jo. Chová se hrozně uzavřeně a odtažitě,” souhlasila Hanka.

„Něco ho trápí,” přikývl mladší kamarád, „už kolikrát jsem měl cukání na něj položit ruce.”

„Být tebou, nedělal bych to,” řekl Rafan a odchytil tulíka, který se snažil vyšplhat Hance do vlasů.

„Všimli jste si, že se mu Plavík vyhýbá?”

Rafan si podržel svého chlupatého přítele před očima: „Pověz nám, Plavíku, co je na Tulovi divného? Proč k němu nechodíš?”

„Plavík zkusil utěšit velký stesk, ale Tul odmítl a zakázal Plavíkovi chodit blíž. Strach před lidmi i tulíkem.”

„Stýská se mu?”

„Chce domů, jenže nemůže. Kolem trápení vysoká nepřístupná zeď ze strachu a zlosti.”

„A ty víš, Plavíku, co se mu stalo, proč se trápí?”

Tulík zavrtěl hlavičkou, vysmekl se z rukou a vyšplhal Rafanovi na rameno.

Dopřáli si poslední krátký pohled na spolužákovo létání a velice opatrně se vytratili. Tul jim byl náhle bližší než v minulých týdnech. Každopádně měli o čem přemýšlet.

Průvodce nemá nikdy klid

Tom se Samem si v Airbowanu začali připadat jako staří mazáci. Tentokrát harpyje vyhlásily rok kerbera. Tříhlavý pes hlídá poklad, který musí žáci do konce školního roku najít. První hlava jim vždy zadá úkol, a když je splněn, tak jim druhá hlava poskytne nápovědu a třetí hlava odpoví na jednu otázku.

„Snad nás nesežere,” řekl Sam, když uviděl obrovité děsivé zvíře.

„Z jeho šesti očí mám husí kůži,” přikývl Tom.

Naštěstí s nimi tříhlavý pes mluvil mentálně, což bylo snesitelnější než zvukový projev. Prvním úkolem bylo přinést ajry. Letos nároky stouply, protože jich od každého kerberos požadoval třicet.

Málem je to odradilo od návštěvy Kelainy, ale řekli si, že by bylo nezdvořilé k ní nezajít. Obětovali tedy ajr a šli se se starou harpyjí přivítat.

„Dobře že jste se u mě zastavili,” zasípala, „pojďte se mi ukázat.”

Prohlédla Sama a Tomovi se podívala přímo do očí: „Byly o prázdninách nějaké potíže?”

„Vůbec žádné,” usmál se spokojeně Tom.

￼

„Výborně,” pokynula jim, aby se posadili, „něco vyzkoušíme. Hned za rohem jsem odložila předmět. Vystup, Same, z těla, zaleť se na něj podívat a zase se vrať.”

„Žádnej problém,” odpověděl nadšeně Sam a ponořil se do relaxace.

Tom ho sledoval s obavou. Najednou překvapeně zamrkal a protřel si oči. Bratr byl zpět a hlásil: „I kdybych se nekoukl, stejně bych uhodl, co tam je. Koště.”

„Výborně. Jsi v pořádku a Tom už od této chvíle není tvým průvodcem. Měl bys mu poděkovat, protože zdárně dokončil své poslání a dovedl tě k životu.”

„Já vím, neměl to se mnou snadné. Díky, brácho,” otočil se na něj Sam s úsměvem.

Když opouštěli Kelaininu jeskyni, Tom se po bratrově odchodu ještě na okamžik zdržel. Otočil se k harpyji: „Před chvílí jsem zažil cosi zvláštního. Okem, které teď vidí jen černobíle, jsem zahlédl červenou nit. Jakmile bratr opustil tělo, táhla se za jeho duchem a spojovala ho s tělem. Je možné vidět něco takového? Nebyla to halucinace?”

Harpyje k němu přistoupila blíž a dotkla se jeho čela.

„Jsi naprosto zdráv. Schopnost vidět poutací nit má málokdo. I u harpyjí je to vzácnost. Možná nebudeš jen obyčejný průvodce, možná budeš průvodce duchů. Už jsi mluvil s bratrem o prstenu?”

„Ne, nemluvil.”

„Myslím, že nastal čas, aby se tvé dvojče zbavilo své noční můry.”

„Ano. Vím, že brácha mívá špatné sny, ale nikdy si nestěžoval.”

„To je dobře. A teď už běž,” postrčila ho Kelaina k východu.

Večer si kluci dopřáli kopec nejlepší Zachariášovy zmrzliny a cítili se docela fajn.

„Nejsem padlý na hlavu,” prohodil Sam, „když se těším, až si to v aréně rozdáme s Goliánem? Je v posledním ročníku, takže bychom ho měli letos trochu pocuchat.”

„Zen tady letos taky končí.”

„Škoda. Nikdy jsem si nemyslel, že budu mít za kamaráda běsa.”

„Kelaina říkala, abych se tě zeptal na prsten.”

„Opravdu?”

„Ano. Rodičům jsi tvrdil, že jsi ho našel, ale já si vzpomínám, že o něm byla řeč v době, kdy jsem ležel nemocný u Kelainy.”

„Ty jsi nás slyšel?”

„Hele přestaň po mně házet otázkami a vybal pravdu.”

„Jestli na tom trváš, všechno ti řeknu. Doufám, že tě nečekají stejné sny jako mě. Tenkrát v Chrámu na pomezí jsem mluvil s jedním duchem a něco mu slíbil. Vlastně ani neslíbil, pouze mi dal prsten, který musím odevzdat průvodci. Kelaina tvrdí, že jsem přijal nezrušitelný závazek a že jsem povinen duchovi najít průvodce. Ale ty sis, brácho, ještě ani neodpočinul.”

„Co přesně duch říkal?”

„Prý se musí vrátit a potřebuje průvodce.”

„A dál?”

„Dál nic, potom jsi na mě zavolal.”

„Dej mi ten prsten.”

Sam stáhl rytinami zdobený prsten a podal ho bratrovi. „Stejně je to zvláštní. Původně byl podobně nehmotný jako já. Ale když jsem se vrátil do těla, najednou je opravdový.”

„Jaké špatné sny tě pronásledovaly?”

„Různé. Chvíli mě honili duchové, chvíli stáda koní.”

Tom svíral prsten v dlani a přemýšlel, co bude následovat. Vzpomněl si, jaké potíže měli s Omaulou a co si musel prožít s bráchou, než své poslání dotáhl do konce. Jaké je tajemství prstenu? Uvědomil si, že nemá na výběr, a navlékl ho na ruku s hodinkami.

Uslyšel dlouhý úlevný vzdech a v jejich jeskyni se objevil šedavý obrys ducha.

„Vidíš ho taky?” zeptal se Sama.

„Ano,” vydechl bratr, „je to on, poznávám ho.”

„Jak ho můžeš poznat?” podivil se Tom. „Vždyť nemá žádný konkrétní tvar.”

„Nosil můj prsten,” řekl duch, „může mě vidět i slyšet.”

„Vítám tě,” lehce se uklonil Tom, „pověz nám své jméno.”

„Já... já... já si na ně nevzpomínám,” zmateně se zavrtěl duch.

„Nevadí, i přesto tě rádi vidíme.”

„Děkuji. Nejsi ale na průvodce příliš mladý?”

„Být tebou, duchu, mýho bráchu bych nepodceňoval. Už zdárně dokončil dva úkoly. Je to nejlepší průvodce, jakého jsi mohl najít,” odpověděl mu Sam.

„Neříkej mi duchu.”

„A jak ti mám říkat?”

„Já nevím.”

„V tom případě ti nějaké jméno musíme vymyslet. Co třeba Honza nebo Dan nebo Karel?”

„Karel se mi docela líbí.”

„Co ode mě vlastně potřebuješ?” zeptal se Tom.

„Musím se vrátit.”

„Dobře. Kam se musíš vrátit?”

„Já nevím.”

„Hm, s tebou je těžká řeč. A víš aspoň proč? Co tě donutilo vyhledat průvodce?”

„Já nevím,” nešťastně vzdychl duch, „cítím potřebu něco udělat, ale už jsem zapomněl co.”

„Ach jo, jak ti mám pomoct, když ti neslouží paměť?”

„Nevím, ale potřebuji tě.”

„Dobrá. Zůstaň s námi, Karle. Možná časem zjistíme, kam tě mám doprovodit.”

„Děkuji. Slibuji, že nebudu obtěžovat ani vyrušovat. Jedině kdybych si na něco vzpomněl. Jsem šťastný, že se mi konečně podařilo najít průvodce. Prosil jsem všechny harpyje v okolí, avšak vytrvale mě odmítaly. Prý nejsem dost mrtvý.”

„Nejsi dost mrtvý? Co to znamená?”

„Já nevím.”

Ráno se Sam slastně protáhl: „Nádhera! Ani netušíš, jak jsem se báječně vyspal. Jak jsi na tom ty, brácho?”

„V pohodě. Nic ošklivého se mi nezdálo.”

„Musíme si pospíšit, za chvíli začíná vyučování.”

Nyní s sebou kromě prstenu neustále vláčeli i neviditelného společníka. Tom podezíral harpyje, že ony ducha vidí. Žádná však o tom neztratila ani slovo. Asi respektovaly průvodcovo soukromí. Postupem času došla dvojčata k názoru, že duch je sympaťák. Provázel je i do arény a stejně jako oni nadšeně povykoval při vítězství a utěšoval je při prohrách. Dokonce se snažil zapojit do hry a varoval je před některými kouzly protivníků předem. Zdálo se, že ho bojové hry vzrušují. Z toho usoudili, že musel být mladým mužem nebo klukem.

Duch Karel je následoval během prázdnin i domů. Rodičům ani dědovi o něm nic neřekli, aby svým příbuzným nepřidělávali starosti. Duch si bohužel pořád na nic nevzpomínal. Jen v okamžiku, kdy provázeli dědu do rezervace, kde bylo potřeba opravit srub, konečně cosi proniklo do jeho mysli.

„To je ale divný kůň.”

„To není kůň, to je fuň, magická inteligentní bytost,” vysvětlil mu Tom.

„Vzpomínám si, jak jsem se proháněl stepí na krásném divokém koni,” prohlásil znenadání Karel.

Kluci čekali, jestli si vybaví ještě něco, ale on jen smutně zavrtěl hlavou, že nic dalšího už ho nenapadá.

Záplatovaný princ

Po návratu z prázdnin čekal na Hanku, Rafana, Sváťu a ostatní členy jejich kruhu další z naplánovaných školních projektů. Tentokrát se jich ujala profesorka Šedivá. Zavedla je spolu s další skupinou do prázdné místnosti, rozdala jim polštářky, posadila je do kruhu a nařídila zastínit okna. Napjatě čekali, co se bude dít.

„Na začátku naší práce vám předvedu malou ukázku toho, o co budeme společně usilovat. Prosím, abyste mě během ukázky nerušili a zůstali v klidu a uvolnění.”

Postavila se doprostřed. Nejdřív začala druhou skupinou, pak došlo i na ně. Na každého ze svých žáků se zahleděla a vzápětí na několik vteřin promítla do vzduchu nad sebou obraz, ve kterém bylo možné spatřit kratičký moment z prázdninových aktivit spolužáka. Julii uviděli uprostřed rodiny, její sestru Gitu se zvířátkem v náručí. Hanku zobrazila uprostřed útulku, jak tlačí kolečko s vykydaným hnojem. Uchechtnutí jejích dvou kamarádů dívku nadzvedlo.

„Ještě že to není taky cejtit,” špitl Rafan a stihl ho učitelčin káravý pohled. Vzápětí byl zobrazen, jak se snaží udržet rozčileného funě a je jeho zadkem natlačen na ohradu.

Sváťa z toho vyvázl nejlépe, protože ho ostatní uviděli, jak si hraje se svou sestrou a kvanteřicí. Poslední přišel na řadu Tul. Hanka si všimla, že se mračí jako deštivá noc. Krátký záběr ho ukázal, jak během kotoulu zachytil malým štítem několik letících nožů. No nazdar, asi měl divoké prázdniny, pomyslela si Hanka. Sváťa vedle Hanky začal učitelčinu výkonu tleskat a ostatní se ihned přidali. Profesorka musela být v magii mimořádně zdatná.

„Něco podobného po vás pochopitelně chtít nebudu. Projekci obrazů od vás nikdo neočekává. Doufám ale, že si osvojíte základy časově cílené vizualizace. Základní podmínkou úspěchu je kvalitní relaxace a tou nyní začneme.”

Zatímco se ostatní soustředili na daný úkol, Hanka jen ležérně přivřela oči a pomyslela si, že relaxaci má dávno v malíčku díky pobytu mezi sirénami. Přestala poslouchat učitelčiny pokyny a přemýšlela nad Tularianem. Co je vlastně zač? Během prázdnin trénoval bojové techniky a vypadalo to na mimořádně ostrý výcvik. I ona už si na základně ochránců leccos vyzkoušela, ale nic takhle drsného. Jaký je jeho domov, po němž se mu stýská a o kterém nikdy nemluví? Podle tulíkova tvrzení se tam nemůže vrátit. To, co před chvílí zahlédla, zřejmě domov nebyl. Diblík zvědavosti poňoukal Hanku, aby vyzkoušela vlastní vizualizaci. Je tu příhodné prostředí, mohla by se podařit. Zafixovala si v mysli podobu Tulovy tváře a osobnosti a ponořila se do relaxace. Vklouzla do napojení snadno a rychle. Nejspíš jí pomohlo, že i on setrvával v relaxační hladině.

Z čeho máš strach, co ti brání jít domů, říkala v duchu své představě a nechala otázku plynout mořem času, aniž zasahovala do směru proudu. Vtom se jí v mysli vynořil obraz chlapce, jak se rozzářeně usmívá a nese si prkno. Nečekaný záblesk a zborcení stropu ji málem vytrhl ze soustředění, ale trénink u sirén ji naučil, jak zachovat klid. Všimla si podivných očí ve tmě, plných nenávisti. Vzápětí je vystřídaly nešťastné Tulovy oči hledící na roztříštěné supervolonové prkno. Za loket ho držela Ferinová v závodním trikotu...

Zatleskání učitelky ji vytrhlo z vize: „Vedli jste si výborně, dáme si přestávku. Zajděte se občerstvit do svých pergol, za půl hodiny pokračujeme.”

Tul seděl hned u dveří a společně se Sváťou a Rafanem opustil místnost mezi prvními. Hanku zarazilo štěbetání holek kolem Julie. Natáhla uši, protože vrozená ženská zvědavost ji vábila k místu, kde dívka vzrušeně něco šeptala kamarádkám.

„...tak jsem to zkusila právě u něj. Chtěla jsem uvidět jeho otce. A víte, co se mi ukázalo? Zahlédla jsem kluka, jak vyšplhal na křeslo zdobené vyřezáváním a diamanty. Byl to trůn. Ke klukovi přistoupil krásně oblečený muž, sebral mu z ruky korunu a žezlo a řekl: Nehraj si s tím, Tule, kolikrát ti to mám říkat. Holky, myslím, že Tularian je princ.”

„Nesmysl,” zasmála se posluchačka z druhé skupiny, „copak sis nevšimla, že chodí jako otrhánek? U několika košil má záplatované lokty a nosí boty chudých. Tohle nebyla vize, ale tvoje vysněná pohádka.”

Julie se urazila: „Náhodou už jsem vizualizaci dělala a rozeznám sen od pravdy!”

„O tom dost pochybuji. Dej se vyšetřit.”

„Hele, vypadni odsud, náhodou jsem to nevyprávěla tobě, ale Gitě!”

Kroužek dívek se rozpadl a zamířil ke dveřím. Hanka se loudala za nimi. Neměla Julii co vyčítat, protože se zachovala úplně stejně jako ona, akorát na rozdíl od ní necítí potřebu se chlubit ostatním. Klukům to raději také neřekne.

Následky Juliina vychloubání na sebe nenechaly dlouho čekat. Už u oběda začaly Tula pronásledovat uštěpačné humorné narážky.

„Nejnovější módou ve vyšších kruzích jsou teď záplatované rukávy?”

„Neměli by princové jíst zlatými příbory?”

Jeden z neomalených spolužáků se zašklebil Tulovi přímo do tváře a zlomyslně se zeptal: „Tak co taťka král?”

Jejich kamarád nevydržel, prudce vstal od stolu, nechal jídlo jídlem a nasupeně beze slova odešel.

„Kam na ty blbý fóry choděj?” podivil se Rafan a Hance nezbylo než vylíčit, čeho byla svědkem ve třídě.

„Netušil jsem, že je Julie taková kráva,” konstatoval Sváťa a na slušňáka jako on to bylo hodně negativní vyjádření.

„Jenže já jejímu tvrzení věřím. Vlastně jsem udělala něco podobného jako ona,” přiznala se Hanka, a když vyšli ven z jídelny, tiše kamarádům vylíčila svůj zážitek.

„Zatracený ženský zvědavý,” zamračil se Rafan, „příště aby člověk relaxoval s mentálním štítem kolem sebe!”

„Plavík hlídá, tulík by nepustil,” ujistil ho jeho maličký chlupatý přítel.

„Asi bys měl hlídat nejen mě, ale celý náš studijní kruh. Jak k tomu Tularian přijde, aby se mu někdo tajně vkrádal do soukromí?! To se přece nedělá! Ty jsi, Plavíku, viděl, kteří lidé na hodině provozovali něco jiného, než měli?”

„Tulík dobře poznat mentální útok. Hanka a Julie vyzvídat, když ostatní naslouchat, co radí učitelka.”

„Jaký mentální útok?” zaškaredila se Hanka. „Jen jsem byla zvědavá.”

„Tul netušil, co provozuješ, takže označení mentální útok je zcela na místě,” souhlasil s tulíkem Sváťa.

„Jen do mě, přisaď si, já jsem ta špatná,” rozčilovala se nahlas, ale uvnitř už litovala svého nepromyšleného chování. Představila si totiž, že by něco podobného někdo udělal jí...

„Mám pro vás na odpoledne program,” přesměroval Sváťa taktně téma hovoru.

„Průzkum nové brány?” hádal Rafan.

„Dočetl jsem se, že je tu jedna špatně přístupná brána, která vede k hnízdišti hřejiváčků. Dokonce prý je poblíž umístěno krmítko, kam v zimě učitelé chodí sypat zrní, aby ptáčci přežili a zůstali tady.”

„To zní zajímavě,” nadchla se Hanka, „a víš, kde hledat začátek brány?”

„Přibližně.”

„Jen abychom zase neskončili ve vodě,” zapochyboval Rafan, „momentálně není čas vhodný na koupání.”

„Klidně zůstaň s Julií a povídej si s ní o našem princi,” popíchla ho Hanka.

„Jako dcera jednorožců,” zavrtěl hlavou Sváťa, „by sis neměla dělat z Tula legraci.”

„Tula se zastáváš a mě ne?” zašklebil se naoko uraženě na kamaráda Rafan.

„Ty víš, co mám na mysli,” vyčítavě po něm koukl.

„Hele, pojďte radši hledat bránu,” navrhla Hanka. Byla celá nesvá z toho, že ji Sváťa už podruhé pokáral za její chování. Proč mu najednou vadí legrace?

Podle popisu dorazili na místo, kde bylo možné do brány vstoupit. Pečlivě se rozhlíželi, ale po bráně nikde ani stopa.

„To není možné,” rozčiloval se Sváťa, „musí tu být.”

„Nevím, nevím, kamaráde,” vrtěla hlavou Hanka, „buď můj magický zrak nefunguje, nebo hledáme na špatném místě.”

„Hm, vyjasňovací kouzla taky nezabrala,” broukal sám pro sebe Rafan.

„Vůbec necítím přítomnost kouzel,” vzdychl Sváťa. „Bráno, bráno, co nám to děláš? Tolik jsme chtěli vidět hřejiváčky... Jestli tu jsi, tak se nám ukaž.”

„Páni! ” vykulila oči Hanka. „Tys na to kápnul. Už ji vidím.”

„Dobrej nápad, brácho,” poklepal ho po rameni Rafan a všichni se protáhli dovnitř, aniž zkoumali, kam brána vede. Měli štěstí, za bránou nečíhala žádná zlomyslná pastička. Dostali se mezi mladé stromky poblíž řeky. Lesík byl zarostlý houštinou keřů a spadané listí šustilo při každém kroku.

„Měl jsi pravdu, tamhle je krmítko,” ukázala Hanka.

Sváťa sáhl do kapsy a hrst drobků od pečiva nasypal ptákům. Jako na znamení jim nad hlavou zašumělo pár křídel. Větvičky v husté zeleni se pohnuly.

„Pojďte, schováme se, možná přijdou blíž,” táhl je Sváťa do úkrytu za keřem.

A opravdu! Po chviličce na krmítku přistál jeden a za moment i druhý ptáček. Ostražitě vyzobávali Sváťovu nadílku a vzápětí zatrylkoval na horní větvi nejvyššího listnáče svou písničku hřejiváček. Nesla se okolím a pohladila je po duši. Hanku přestaly trápit výčitky a mrknutím oka zaznamenala, že i oba její společníci se naplno usmívají.

Náhle ptáci zvedli hlavu a odlétli pryč.

„Někdo přišel,” zašeptal Rafan, „schováme se radši kousek dál.”

Opatrně se přesunuli za vzdálenější keře. Mezitím ke krmítku přistoupila dvojice lidí a žena dovnitř nasypala zrní. Jakmile se otočila z profilu, poznali Ferinovou. Muž jim povědomý nebyl. Stejně jako oni předtím couvli za nejbližší keře a čekali. Ptáčci nezklamali ani tentokrát. Znovu slétli níž a jeden začal zpívat. Okouzleně naslouchali a ani je nenapadlo, že mezi Ferinovou a jejím společníkem právě probíhá mentální rozhovor.

„Pozor, Felicie, nejsme tu sami.”

„Máš pravdu.”

„Půjdeme si popovídat jinam.”

„Ne, možná nám sama náhoda dává znamení.”

„Co máš na mysli?”

„Budeme předstírat, že o nich nevíme, a popovídáme si o našem chlapci.”

„Nejsou náhodou z Tulova kruhu?”

„Jsou, a já myslím, že by náš chráněnec přesně takové kamarády potřeboval.”

„Ale zatím k sobě cestu nenašli.”

„Protože Tul si tvrdohlavě drží odstup a nikoho si nepřipustí k tělu.”

„V dětech se nevyznám, avšak tvému instinktu věřím. Musí být dobří, když odhalili tvoji bránu.”

Hanka sledovala profesorku s mužem, jak v úkrytu naslouchají hřejiváčkovu zpěvu, a ani v nejmenším ji nenapadlo, že o nich ti dva vědí. Najednou muž vstal, vyplašil tím ptáky, protáhl se a s úsměvem se obrátil k Ferinové.

„Měla jsi pravdu, byla to příjemná chvilka.”

„Ano. Chodím se sem uklidnit, když mě zdejší dítka naštvou nebo vyvedou z míry. Ale původně jsi se mnou chtěl o něčem mluvit.”

„Narazil jsem na malý problém. Za týden musím odjet a potřeboval bych pro Tula najít bezpečné ubytování. Nemůžeš ho ubytovat ve škole?”

„Ve škole?” zamyslela se profesorka. „To nepůjde.”

„A co někde v Santareně, aby to měl blízko.”

„Jak dlouho budeš pryč?”

„Smlouva zní na měsíc, ale může se protáhnout.”

„Jedna vhodná možnost by tu byla. Trpaslík Zachariáš má ve městě ubytovací zařízení.”

„Ubytovací zařízení? Nezbláznila ses? Víš, kolik lidí by ho tam mohlo vidět?”

„Zachariáš je přítel. A navíc zná skoro všechny šejdíře ve městě. Momentálně má velice zajímavého společníka. Poprosím ho, aby Tula chránil, kdyby se něco semlelo.”

„Jestli se provalí, kde chlapec bydlí, namáhali jsme se s jeho ochranou úplně zbytečně. To přece víš.”

„Některé věci neohlídáš, ani kdyby ses rozkrájel.”

„Vážně? Stalo se snad něco, o čem nevím?”

„Tul dostal ve škole přezdívku. Začali mu říkat záplatovaný princ.”

„Sakra! Jak je to napadlo? Myslel jsem, že chudoba bude nejlepší převlek.”

„Naši studenti právě začali probírat vizualizaci. Možná byl někdo z jeho spolužáků příliš zvědavý a odhalil, co neměl.”

„Do dračí řiti, co s tím?”

„Upozorním učitelku, aby příště lépe ohlídala nežádoucí šmírování v cizích myslích.”

„Neměl bych svou cestu radši odvolat?”

„Máš podepsanou smlouvu nebo ne?”

„Jo,” vzdychl muž.

„Kde budeš, kdybych tě potřebovala najít?”

„Jižní kontinent, Pobřežní hrabství. Je tam na spadnutí ozbrojený konflikt.”

„Buď opatrný a šetři si magii. Na jihu se špatně obnovuje.”

„Já vím.”

„A nebyl ses mrknout i...?”

„Měl jsem to v úmyslu, ale nedalo se. Celé okolí je tak hlídané, že můžeš přijet jen na koni nebo s povozem, jinak automaticky budíš podezření. Možná existuje skulina, jenže jsem neměl čas ji hledat.”

„Škoda. Tul by měl radost, kdybys mu přinesl zprávy.”

„Dohlédni na něj, Felicie. Má smůlu, osamělé dětství člověku neprospívá. Mrzí mě, že nemůže na supervolonové závody. Určitě by vyhrával.”

„Žádnou lítost na sobě nedává znát.”

„Jo. Tváří se jako tvrdej chlap. A až doroste, čeká ho místo zábavy boj o trůn. Aspoň aby v klidu dostudoval.”

„Podpoříme ho, Arte.”

„Dobře. Ubytuj ho u trpaslíka. Ale bacha na špehy. Jestli je můj jmenovec šikovnej, bude mít nejmíň jednoho u každé magické školy.”

Ferinová přikývla a protáhla svého hosta bránou pryč.

„Páni,” řekl Sváťa, „jsem úplně zpocenej na zádech, jak jsem se bál, že nás objeví.”

„Kdyby nás Ferinová načapala a zjistila, že jsme poslouchali, rozcupuje nás na sto malejch,” souhlasila Hanka.

„Takže Tul je skutečně princ a zdá se, že má trable,” zamyslel se nahlas Rafan.

„Já bych princem ani králem být nechtěl,” prohlásil Sváťa, „pořád se starat o lidi, o majetek, o obchod, o lumpy, kteří se snaží lacino přijít k bohatství, a nemoct si vyjet třeba na výlet do přírody, to musí být děsná otrava.”

„Asi máš pravdu,” zasmála se Hanka, když se na věc podívala z úhlu, který nastínil její kamarád, „my se na rozdíl od něj máme přímo skvěle.”

Po příchodu domů zjistili, že Ferinová byla rychlejší než oni. Stihla si popovídat se Zachariášem a v okamžiku, kdy vstupovali do zahrad, na ně kývla, aby se u ní zastavili.

„Váš spolužák Tularian se zde na nějaký čas ubytuje a byla bych ráda, kdybyste ho vzali mezi sebe a chodili do školy a ze školy společně s ním. Nebude vám to vadit?”

Jako kdybychom mohli říct, že jo, pomyslela si Hanka, zatímco se na profesorku usmívala.

„Hlavně jestli to nebude vadit jemu,” dovolil si zapochybovat Sváťa.

„Aspoň to zkuste,” kývala chápavě hlavou.

Hned druhý den se ukázalo, že s Tulem nebude snadné pořízení. Když se pro něj ráno zastavili, byl pryč.

„Proč se s vámi nekamarádí?” podivil se Vron. Ani on nepostřehl, že chlapec nenápadně odešel.

„Je takovej divnej pavouk. Co ho známe, nepustil si k tělu ani tulíka.”

„A co ho pozvat na Pauliny Vánoce?”

„Pauliny Vánoce?” podivila se Hanka.

Vron se usmál: „Tvoje kamarádka hodlá upořádat dvoudenní vánoční misi po chudinské čtvrti v Dubovníku. Doufá, že tam hromadně vyrazíte spolu s ní a s Nikem.”

„Ty půjdeš taky, Vrone?”

„Samozřejmě. Jsem hlavní pořadatel a zajišťuji zázemí celé mise, to jest dostatek potravin i dárků. Mám dokonce vymyšlené i pohádkové krytí všech zúčastněných. Rozhodli jsme se zůstat v anonymitě, a proto mám připravené kostýmy a převleky pro každého, kdo bude ochoten obětovat část vánočních svátků. Co vy na to?”

„Skvělý plán, já se rozhodně hlásím,” nadšeně zasvítily oči Hance, „a kluci určitě taky, že jo?”

„Jestli mě naši pustí,” přikyvoval Sváťa.

„A jakou fintou chceš do akce zatáhnout Tula?” pochybovačně koukl na Vrona Rafan.

„Proč já? To je přece vaše práce. Navlékněte to tak, aby nemohl odmítnout. Vánoční procházka by vašemu kamarádovi určitě prospěla.”

„Honem do školy, nebo zmeškáme začátek vyučování,” mrkl na hodinky Rafan.

Dorazili na poslední chvíli. Profesorku Šedivou potkali přímo ve dveřích učebny. Honem se usadili na polštáře a Hanku překvapilo, že Tul tentokrát sedí mezi Julií a Gitou. Jestli ale holky doufaly, že o něm zjistí něco nového, dočkaly se zklamání. Profesorka začala vyučování přednáškou o etickém chování. Označila tajné šmírování za trestuhodnou činnost, kterou bude trestat. Upozornila je, že pokud se někdo ze studentů dopustí podobného prohřešku, bude z jejích hodin vyloučen.

Potom začala probírat látku od základů, takže se Hanka první týden zoufale nudila. Když však došlo na praxi v terénu a učitelka je nutila zjistit, co se na konkrétním místě dělo minulý den nebo před týdnem, začalo ji to konečně bavit. Objevovala podivuhodný svět v pozastaveném toku času a trénovala mnohdy i doma. Vron ji povzbuzoval a dokonce jí připravoval záludnosti v podobě jablek pověšených na ořech a podobně. Když začala dívka pochybovat o svých schopnostech, s úsměvem přiznal, že všechny drobné zlomyslnosti jsou jeho dílo.

Jen Tula se jim stále nedařilo zapojit do společných radovánek. Nejraději byl zalezlý ve svém podkrovním pokoji ve staré budově.

Ve třetím týdnu je učitelka požádala, aby se rozdělili do dvojic a procvičili si nahlížení do minulosti jiné osoby. Julie odstrčila Gitu a postavila se k Tulovi. Ten se na ni nevlídně zamračil, zdvihl se a poprosil profesorku o uvolnění z hodiny, že mu není dobře.

Julie chvilku váhala mezi Hankou a Gitou a nakonec se pokorně vrátila k sestře. Hanka zůstala lichá a profesorka ji gestem zavolala k sobě.

„Tentokrát si vyzkoušíme jednu terapeutickou techniku. Říká se jí účelové nahlížení. Pokusíme se zjistit, z čeho má váš protějšek strach. Představte si v duchu svého partnera vylekaného a vystrašeného a sáhněte do toku minulého času. Jestliže neuspějete, nic si z toho nedělejte. Tahle část patří mezi náročnější techniky. Až skončíte, povězte svému partnerovi, co jste odhalili. Potvrdí-li vaše vidění, získáte pět vědomostních bodů. Nesnažte se klamat, protože není nic horšího než klamat sám sebe. Rozuměli jste mi? Pusťte se do toho.”

Počkala, až se žáci usadí a zklidní, pak pokynula Hance, aby zaujala pozici proti ní. Dívka poslechla, ponořila se do relaxace a soustředila se na splnění daných pokynů. Vidění ji muselo zanést hodně daleko do minulosti, protože spatřila profesorku jako mladou štíhlou ženu. Skláněla se nad dětskou tvářičkou a měla v očích zoufalý strach. Hanka neměla sílu se dívat dál a stáhla se. Vrátila se do relaxační hladiny a pomalu otevřela oči. Setkala se s upřeným pohledem paní profesorky.

„Měla jsi strach o jednorožce a chtěla jsi obětovat svůj život, abys zachránila jeho,” řekla udiveně Šedivá.

„Máte pravdu, paní profesorko,” usmála se dívka, „také dostanete body?”

„Já už na ně dávno nemám nárok,” usmála se, „a co jsi odhalila ty?”

„Byla jste hodně mladá a skláněla jste se nad dětskou tvářičkou. Ta holčička měla vlnité zpocené vlasy. Myslím, že byla nemocná. Dál už jsem se bála kouknout.”

„Ano, tehdy jsem měla opravdu velký strach, ale naštěstí to dobře dopadlo. Jsi šikovná, své body si zasloužíš.”

Pro jejich kruh byla dnešní hodina úspěšná. Kromě Tula získali své body všichni. Později Hanka vyzvídala, čeho se nejvíc bojí její kamarádi.

„Sváťa se nejvíc bál, když se ti Demit pokoušel vrátit magii,” prozradil jí Rafan.

„A on zase, když nemohl najít topícího se Sama,” ušklíbl se mladší kamarád.

„Na to jste nepotřebovali vizualizaci,” ušklíbla se Hanka, „mohli jste i hádat.”

„My nepodvádíme,” ohradil se Sváťa.

„Nenech se vytočit, rejpe do nás schválně,” mrkl na něj Rafan.

Druhý den ráno na ně poprvé Tul čekal, když ráno vyrazili do školy. Připojil se jakoby nic, jako by s nimi chodil odjakživa. „Už je ti dobře?” zeptala se Hanka. „Jo, je to lepší,” zahučel, ale znělo to spíš jako povzdech.

„Tady Hanka kvůli tobě musela včera trénovat s profesorkou,” podotkl Rafan.

„Já myslel, že lichá zůstala Julie,” podivil se Tul.

„Julie? Ta nezůstane nikdy lichá,” zasmála se Hanka.

„Můžu dneska trénovat s tebou?” obrátil se na ni Tul a zdálo se, že ho vývoj situace potěšil.

„Jestli ti to nevadí, klidně,” pokrčila rameny a všichni se přenesli do školy.

Sešli se venku, ale protože byla nepříjemně lezavá zima, Šedivá rozhodla, že se opět přesunou do teplé třídy. Uvítali to s povděkem.

„Utvořte stejné dvojice jako včera. Už je ti dobře, Tulariane? Výborně, takže budeš spolupracovat tady s Hankou. Klid prosím, pohodlně se usaďte. To je ono, a začínáme.”

Jestli někdy Hanka viděla Julii se mračit, bylo to právě dnes. Od chvíle, kdy začala rozhlašovat, žeje Tularian princ, jako by přehodnotila svůj postoj k němu. Vyhledávala jeho společnost, podávala mu v besídce sušenky, pití, usmívala se na něj. Její přehnaná snaha občas působila směšně. Teď se na Hanku mračila zcela nepokrytě a rozzlobeně. Hanka odpověděla nevinným pohledem a pokrčením ramen. Přece nemůže za to, jak je profesorka seskupila...

„Vizualizace se využívá v mnoha oborech,” začala svůj výklad Šedivá, „své nezastupitelné místo má i při léčení nemocí a skrytých potíží. Včera jsme trénovali vizualizaci cílenou na pocity, dnes se zaměříme na tělesné funkce a celkovou fyzickou pohodu lidského těla. Jde o obor náročný a složitý, proto se pokusíme jen o kontrolu pomocí barev. Soustřeďte se, dejte si načas a prozkoumejte vyzařování barev svého partnera od hlavy až k patě. Narazíte-li na místo, které se výrazně liší od svého okolí, zapamatujte si ho. Nesnažte se nic léčit, to zdůrazňuji, nic neopravujte, můžete nanejvýš nalezenou problematickou oblast jemně mentálně pohladit. Po skončení relaxace zkonzultujte své pozorování s partnerem a ověřte si, jaké má či nemá potíže. Bodovat nebudeme, barevné nálezy nejsou jednoznačně ověřitelné a prokazatelné. Kdo ale plánuje zvolit vizualizaci jako cíl svého dalšího studia, měl by se dnes snažit o co nejlepší výsledek.”

Hanka se uvolnila, ponořila do relaxační hladiny, zavřela oči a snažila se vnímat jen Tula, který seděl před ní. Nebyla si jistá, jestli barvy opravdu vidí, nebo si je pouze představuje. Nejlépe ke zkoumanému tělu pasovala šedá a světle modrá. Jako by z něho vyzařovalo stříbřité chvění. Barvy zesvětlaly, ale stále nenacházela žádnou barevnou odlišnost. Jediné temnější místo se nacházelo mezi srdcem a žaludkem. Znovu prozkoumala končetiny, hlavu i tělo, a pořád stejný výsledek. Zaměřila se tedy důkladněji na oblast zahalenou stínem. Vypadala trochu jako kámen, který do těla nepatří. Nemohla si pomoct a jemně tmavé místo pohladila. Vtom ucítila, jak ji cosi táhne pryč.

„Hanko, Hanko Vronová,” uslyšela zdálky, „ukonči relaxaci, než napočítám pomalu od tří do jedné. Tři... dva... jedna. Relaxace končí, jsi zase bdělá a mezi námi.”

Dívka udiveně zamrkala na profesorku a pak si všimla, jak ji ostatní pozorně sledují. Nechápala, co se děje. Udělala něco špatně? Pohlédla na Tula, zda mu neublížila, ale střetla se jen s jeho upřeným starostlivým pohledem.

„Už je všechno v pořádku,” uklidňovala ji Šedivá, „ponořila ses do příliš hluboké relaxace. Musela jsem tě přivolat zpět do reality. Povíš nám, co jsi zjistila?”

„Vlastně skoro nic, jen nepatrný stín mezi srdcem a žaludkem.”

„Dobře,” pochválila ji učitelka, „a co nám řekneš ty, Tulariane? Našel jsi něco neobvyklého?”

„Nic zásadního,” pokrčil chlapec rameny, „jen nepatrnou skvrnku pod levým loktem.”

Hanka vyhrnula rukáv a ukázala modřinu, kterou si přivodila včera, když se pokoušela dohonit tulíka.

„Skvělé,” rozzářila se učitelka, „máš nadání, chlapče. A nyní máte půlhodinovou přestávku na svačinu.”

Během volné půlhodiny stihla Julie Tula požádat, aby příště spolupracoval s ní.

„Promiň, nemám zájem měnit dvojici,” odbyl ji studeně, zvedl se a odešel, aby se vyhnul případnému přemlouvání.

„Nechápu, proč stojí zrovna o tebe,” remcala spolužačka na Hančinu adresu.

„Možná proto, že ho neobtěžuju zbytečnou pozorností,” ušklíbla se na ni Hanka.

„Tss,” zdvihla Julie opovržlivě nos a otočila se k ní zády.

V dalších dnech je okázale ignorovala. Atmosféra se sice v učebním kruhu zhoršila, ale Tul vypadal, že je s vývojem situace spokojený. I nadále s nimi chodil do školy a přestal se tvářit nasupeně.

Jedním z úkolů projektu bylo vizualizovat partnerovu radost. Hanka to měla snadné. Z Tulovy minulosti vyskočil obraz supervolonových závodů, kde Tul obsadil třetí místo a vyhrál prkno. Zaznamenala i detaily jako typ stadionu, podobu dalších dvou vítězů, kteří byli dekorováni na pódiu s Tulem i to, že soutěžil za školu v Renoru. Jméno školy však při hodnocení záměrně vynechala. Daleko víc byla zvědavá, co objevil její spolužák. V jeho očích četla zájem a údiv.

„Objímala jsi Vrona. On je tvůj příbuzný?” zeptal se.

„No,” zamyslela se, jak stručně vysvětlit nevysvětlitelné, „spíš není, než je. Těžko ti vysvětlím, jakými proměnami náš vztah prošel. Panuje mezi námi náklonnost a důvěra.”

„Zahlédl jsem i černého draka...”

„Ano, Zuřivý plamen je přítel. Dobrý přítel.”

„Tvoje rodina má zajímavé známé,” povytáhl Tul obočí.

„Líbí se ti? Pokud ano, mohl bys s námi vyrazit na vánoční misi,” kula Hanka železo, dokud bylo žhavé, „koná se v maskách a posláním mise je rozdávat dárky v chudinské čtvrti v Dubovníku. Popřemýšlej o tom, budeš vítán.”

„Asi ne, to se nehodí. Akorát bych překážel.”

„Já bych s vámi jela,” naklonila se Hance přes rameno Julie.

„Jenže tebe nikdo nezve,” odsekla dívka dřív, než jí došlo, že by měla být diplomatičtější. Byla hloupost probírat nápad právě tady. Zpátky už to ale vzít nešlo. Bude mít u Julie další vroubek. Nicméně zaznamenala v Tulově pohledu jiskřičku pobavení. Možná nebude takový suchar, jak se navenek zdálo.

Těsně před svátky jim profesorka Šedivá zadala další zajímavý úkol. První z dvojice si měl v mysli představit jednoho svého rodiče a druhý se měl pokusit vizualizovat jeho myšlenku a co nejpodrobněji popsat, co vidí. Hanka se snažila zachytit Tulovu představu a chvíli jí trvalo, než se naladila na stejnou vlnu se svým spolužákem. Obraz se vyjasnil. Krásně oblečená a pečlivě učesaná sympatická paní s mírně prošedivělými vlasy se v Tulových myšlenkách vlídně usmívala. Když ji popisovala, měla pocit, že Tul jen stěží zadržuje slzy. Pak si úlohu prohodili. Hanka se nemohla dočkat, jak si spolužák poradí s její představou R’íhana.

„Tak co?” zeptala se ho, když skončil s nahlížením.

„Nezvládnu to,” pokrčil bezradně rameny.

„Nepodceňuj se. Určitě jsi něco viděl,” povzbuzovala ho.

„Viděl, ale jen samé nesmysly.”

„Ven s nimi. No schválně!”

„Ále, pořád se mi do mysli cpal obraz jednorožce s tmavou skvrnou na sněhobílé srsti. No řekni sama, slyšela jsi někdy větší blbinu?”

„Tvoje vize byla dokonalá, Tule, nemám k ní co dodat.”

„Cože???”

„Mým adoptivním a jediným otcem je jednorožec R’íhan a matkou jeho družka L’gala.“

„Utahuješ si ze mě...”

„Vůbec ne. Zeptej se tu, koho chceš, všichni ti potvrdí, že jsem dcera jednorožců.”

„Oni tě adoptovali?”

„Ano. Před nějakým časem jsem se dostala do potíží a jen oni mi dokázali pomoct. Mám je ráda a jsem jim za to moc vděčná.”

„A tvoji původní rodiče?”

„Nezajímají mě. Vyrostla jsem v ústavu pro sirotky a jediná moje rodina jsou jednorožci a nejbližší přátelé. Mám jich dost a o jiné ani nestojím.”

„Trochu mě mateš. Bydlíš s Rafanem a Sváťou. Oni nejsou tvoji bratři?”

„Vyrůstali jsme ve stejném sirotčinci, takže skoro ano.”

„Víš co,” zašeptal velice tiše, „já s vámi na tu vánoční misi půjdu.”

„Výborně!” zaradovala se Hanka a honem se rozhlédla, aby se ujistila, že zase nerozčílí Julii.

Přesně o Vánocích začalo sněžit. Štědrý den odjel Sváťa strávit s rodinou a malou sestřičkou. Hanka a Rafan zůstali u Zachariáše a pomáhali s přípravami pro hosty v Kouzelných zahradách. Po obědě přivedl Vron i Tula. Rovněž se snažil pomáhat, ale byl zoufale nešikovný. Nakonec ho Hanka vyhnala od aranžování cukroví a poručila mu balit bonbony do červených mašliček. Vůbec se neurazil a dokonce přistrkoval mlsnému Plavíkovi drobky čokolády a zlomené kousky cukroví. Tulík mu za odměnu zacuchal vlasy na hlavě. Trpaslík vypadal, jako když má patery ruce. Všechno stíhal, občas jim vynadal, že něco neudělali správně, prostě tam vládla obvyklá poklidná atmosféra.

Po setmění se sesedli kolem stolu v kuchyni. Vron během pár minut uklidil, Zachariáš vylovil ze skříně velký sváteční svícen, zapálil svíčky a na stole se objevilo několik tácků s pohoštěním. Navzájem si rozdali drobné dárky a Vron začal stejně jako za starých časů vyprávět příběhy o lidech a o dracích. Některé už sice znali, ale rádi naslouchali znovu. Hanka v duchu navázala kontakt s Plamem a umožnila mu sdílet sváteční večer. Nechávali se unášet poklidnou vánoční náladou a málem nadskočili, když se Vron odmlčel uprostřed věty a velice hbitě vyrazil ven. Děti se zvedly, aby se vrhly za ním, ale Zachariáš chytil za košili Tula s Hankou a odstrčil je od dveří. Třetí ruku neměl, takže Rafan zmizel ve tmě za Vronem. Někdo zakopl v chodbě o kbelíky, takže celou akci provázel neuvěřitelný randál. Hanka si všimla, že v okamžiku, kdy je trpaslík pustil a zatarasil svou postavou dveře, už v ruce svíral sekeru. Předtím si vůbec neuvědomila, že v místnosti nějaká je. Než stihli začít protestovat, že byli tak nevybíravě odsunuti dozadu, trpaslík ustoupil a ve dveřích se ukázal Vron.

„Je tu chlap, který o sobě tvrdí, že ho znáš,” podíval se tázavě po Tulovi, „prý se jmenuje Artitan.”

„Jak vypadá?”

„Mladý, svalnatý, rozzlobený, pichlavé oči...”

„To stačí,” zasmál se Tul, „znám ho. Pusť ho dovnitř. Je to můj přítel.”

„Zdravím vás,” přejel je pohledem kouzelník, když vstoupil do místnosti, „oceňuji vaši nedobytnou pevnost.”

„Omlouvám se za zmrazené nohy,” nepatrně se ušklíbl Vron, „hosté u nás obvykle zvoní nebo zaklepou, než vstoupí do zahrad.”

„Není zač se omlouvat,” podíval se na něj muž, „jsem rád, že je u vás chlapec v bezpečí. Jen jsem ho přišel na hodinku navštívit, aby o Vánocích nebyl sám.”

„Děkuji,” usmál se Tul a rozbalil dárek od Artitana.

Hanka nabídla jejich hostu jídlo a zeptala se, co bude pít. Mág jídlo odmítl, vzal si jen kousek cukroví.

„Konečně si vylepším garderobu,” usmál se Tul a položil vybalenou novou košili vedle dalšího oblečení, kterým byl dnes obdarován, „díky.”

„Říkal jste, že máte hodinu čas, tak se u nás posaďte,” vybídl hosta Zachariáš a pozorně si mága prohlížel, „profesorka Ferinová nás informovala, že jste odjel na Jižní kontinent. Copak je za mořem nového?”

„Nic, co bychom nečekali,” odpověděl Artitan a udělal si pohodlí. Ostatní u stolu na něj pohlédli s nadějí, že bude pokračovat. Nezklamal je.

„Po smrti krále a zmizení obou následníků vládne královna, ale nemá dost pevnou ruku. Přijetím pomoci od lorda Barady naštvala většinu doposud věrných lordů. Podezírají ji, že za něj chce provdat svou dceru a odevzdat mu vládu nad celým královstvím. Rozčiluje je, že si královna neuvědomuje, kam to Barada dovedl na vlastním území. Obávají se, že hrozí teror a bída celému království. Zvýšení daní po neúrodném roce jim nadzvedlo žluč. Všeobecné nespokojenosti se snaží využít lord Hungar a přemlouvá sousedy, aby odebrali výkonnou moc králi a svěřili ji radě lordů.”

„Zajímavý nápad. Mohl by fungovat,” podotkl trpaslík.

Artitan mrkl po Tulovi a pokračoval: „Kdyby za ním stáli všichni, možná ano, jenže je to půl na půl. Polovina lordů chce zachovat tradici a zůstat věrná králi, zatímco druhá půlka souhlasí s Hungarem. Daně a neúroda jen vyostřují emoce. Šlechtici se hádají a konflikt je na spadnutí. Kdyby se lord Barada rychle oženil a stal se králem, snad by ještě dokázal zvládnout chaos a otočit neshodu ve svůj prospěch. Do války se pochopitelně nikomu nechce.”

„A co ti dva následníci? Co kdyby se některý z nich našel?” vyzvídal Zachariáš a Hanka přemýšlela, zda neprokoukl Tulovo inkognito.

Host se na něj zle zamračil: „Žádnej kluk nemá šanci zvládnout politicky nestabilní situaci sám, musel by najít podporu u někoho mocného. Královská garda se po příchodu Barady na hrad úplně rozpadla a byla nahrazena nespolehlivými žoldáky. Baradův mág má pod kontrolou sídelní královské město včetně hradu, proti jeho vůli se nikdo ani nepodrbe na zadku.”

„Baradův mág?” podivil se Vron, „já myslel, že na Jižním kontinentu mágové sloužili výhradně králi.”

„Hezká báchorka, ale nepravdivá. Králův mág býval obvykle nejmocnější a držel ostatní v uctivé vzdálenosti. Dnes bohužel spolupracuje s Baradou.”

„Byl jste se v sídelním městě podívat?”

„Osobně ne, můj spolehlivý zdroj však ano.”

„Moc by mě zajímala vaše současná činnost,” vyzvídal Vron. „Nemusíte odpovídat, pokud nechcete.”

„Není to nic tajného,” pokrčil rameny Artitan, „najali si mě na ochranu před piráty a bandity. Poslední rok obtěžují stoupence lorda Hungara víc než jindy. Mám za úkol je pochytat, zlikvidovat nebo vypudit. Je jich ale tolik, že nevím, kam dřív skočit.”

„Pomáháte povstalcům?” podivil se trpaslík. „Co když vás budou nutit k boji proti královně?”

„Nebudou. Mám přesně definovanou smlouvu, podobný požadavek by znamenal konec naší dohody.”

„Přišel byste o peníze...”

„Oni by přišli o víc. Moje ochrana jim ušetří větší sumu, než mi nakonec zaplatí.”

„Vážně jste tak dobrý?”

„Jsem jeden z nejlepších,” sebevědomě potvrdil Artitan.

Hanka se zašklebila na Tula s Rafanem a klukům zacukal úsměv v koutcích. Mág si zřejmě na skromnost nepotrpěl. Možná právem, protože postavit se osobně proti pirátům a lumpům vyžadovalo nejen odvahu, ale i patřičné schopnosti. Přesto působilo komicky, když chválil sám sebe. Vtom skočil mágovi za krk tulík a Artitan leknutím málem nadskočil. Děti se rozesmály a Zachariáš se šklebil v radostném povyražení. Jen Vron si zachoval nezúčastněný výraz. Bojový mág se pokusil malého lumpíka polapit. Dvakrát hmátl do prázdna, ale potřetí se mu podařilo nezbedu zachytit za ocásek a něžně uchopil tu neposednou zmítající se chlupatou kouli.

Podíval se vlídně na Plavíka: „Tebe bych potřeboval při tréninku rychlosti. Škoda že nejsi můj.”

S úsměvem uvolnil dlaň a čekal, že tulík odběhne. Ten se však na dlani usadil a začal si česat pocuchaný ocásek. Po očku sledoval Artitana a nakonec nastavil krk, aby ho mohl bojový mág podrbat.

„Koukám, že vás přijal mezi přátele,” uznale konstatoval Rafan, „asi se mu líbíte.”

„Taky se mi líbí, ale obávám se, že o změně přítele nebude chtít slyšet.”

Na ta slova tulík seskočil a vyšplhal na rameno Rafanovi. Mág jen vzdychl a pokýval hlavou. Naposledy sáhl do mísy s cukrovím, zvedl se a položil Tulovi ruku na rameno: „Je u vás příjemně, bohužel musím jít, čekají mě povinnosti.”

„Rádi jsme vás poznali,” zdvořile kývl Vron a mrkl na trpaslíka.

„Jo, bylo fajn vidět nejlepšího bojovýho mága,” neodpustil si Zachariáš rýpnutí.

Vánoční mise

Druhý vánoční svátek pro ně začal časně ráno, kdy je Vron přišel vzbudit. Venku sotva svítalo, ale pokud chtěli stihnout vše, co Paula naplánovala, museli sebou hodit. Ještě štěstí, že se nemuseli trmácet veřejnými bránami. Zaprvé byly o Vánocích přeplněné a zadruhé by je to stálo nemálo peněz, než by se dostali, kam potřebovali.

Vron je zavedl k bydlišti Pauly a Sváti. Přípravy byly v plném proudu, ale kamarádi dělali drahoty a nechtěli ukázat, co chystají. Hanka se pokusila nahlédnout pomocí magie, jenže Sváťa byl připravený a se smíchem jí uštědřil kouzelné štiplavé cvrnknutí. Zatvářila se uraženě, ale stejně byla zvědavá.

„Typická ženská,” smál se Rafan její snaze, „pořád někam strká nos.”

Konečně Paula kývla, že mají vše, co je třeba, a Nik se ujal vedení jejich vánoční družiny. Mávl na Hanku a na její kamarády, aby ho následovali bránou do Dubovníku. Vynořili se v zasněženém zákoutí parku poblíž hotelu, kam je ochránce vedl. Uvnitř Paula promluvila s hoteliérem a dostala klíč od pokoje. Vstoupili do velké místnosti se spoustou postelí.

„Páni, to je obrovská ložnice,” podivila se Paulina sestra Marie a hned si se svou kamarádkou běžela zabrat dvě místa u okna.

Zatímco Nik někam zmizel, vybalila Paula mapu města a položila ji na postel. Jako na povel se všichni natlačili kolem ní.

„Rozdělíme se na dvě skupiny,” vysvětlovala svůj plán, „naši povede Nik a zamíříme k pobřeží, kde mají přístřešky rybáři. Začneme tady a budeme postupovat směrem nahoru do centra.”

Ukázala na další místo při okraji města a obrátila se k Hance: „Vaši skupinu povede Vron a projdete chudinskou čtvrtí. Dávejte si pozor, mohou zde bydlet i pěkní grázlíci. Rozdávat budeme jídlo, cukroví a podle potřeby i oblečení. Každý bude mít veliký koš s naskládanými magicky lisovanými potravinami. Doplňovat je bude Nik a Vron. Oni také na požádání dodají potřebné oblečení.

„Kdo akci financuje?” podivil se Tul.

„Příspěvky poskytli Nik, Dundar, Sidi, R’íhan, ale aby se uskutečnila v opravdu plošném měřítku, o to se nejvíc zasloužil Vron. Prohlásil, že zná zdroje, které mohou posloužit dobré věci.”

Do místnosti vtrhl Nik a ruce měl plné balíčků, do nichž ráno Paula se Sváťou balili své tajnosti. Hodil náklad na postel, chytil při té příležitosti Paulu kolem pasu a vlepil jí pusu kamsi za ucho.

„Ještě přinesu zbytek,” zamrkal na ostatní a poťouchle sledoval, jak se Paula červená.

Za okamžik se přiřítil s další náručí a rozložil jednotlivé balíky po posteli. Paula z nich stáhla ochranný obal a objevily se masky.

„Rozhlédni se, Hančo, a vybírej jako první,” pobídla ji kamarádka.

„Proč zrovna já?”

„Protože jsme uzavírali sázky, co si vybereš. Tak schválně! V čem se budeš cítit nejlíp?”

Hanka si pomalu prohlédla, co je v nabídce. Kutna pro poutníka, blyštivá zbroj bojovníka, bělostné krajky pro anděla, maska zlatého draka, bílého jednorožce, kvantera, medvěda, krvavého upíra, špičatý klobouk alchymisty, čelenka pro víly a dlouhé vousy pro učence. Zašklebila se na zvědavé tváře kolem sebe a sáhla po masce zlatého draka.

„Trefa! Vyhrál jsem,” zajásal Sváťa.

Zato Paula se zatvářila otráveně: „A já myslela, že budeš věrná jednorožcům.”

„Nyní si vybere náš nejnovější kamarád,” ukázal Nik na Tula. V následující chvíli překvapeně povytáhl obočí, protože chlapec zvolil kutnu poutníka.

„A teď ostatní,” zavelel Sváťa a shrábl pro sebe jednorožce.

Dveře místnosti se otevřely a Vron začal u dveří kupit velké košíky, naplněné až po okraj. Všichni se převlékali do masek a Hanka uznale prohlížela dračí křídla, která se dala roztáhnout a třpytila se zlatými odlesky. Nik si důstojně urovnával dlouhé vousy učence a pomáhal Paule s křídly anděla. Vron schoval svůj klobouk alchymisty do košíku, protože by s ním těžko prošel dveřmi, a přes ramena si přehodil černý lesklý plášť posetý hvězdami. Rafanovi pomohl upevnit zadní část slavnostní zbroje válečníka.

„Vaše skupinka může vyrazit,” kývla Paula na Vrona, „nám ještě chybí dva členové družiny. Jsou zdejší a počítám, že dorazí každou chvíli. Jo, a nezapomeňte si škrabošky.”

„Oběd je objednaný na druhou hodinu, tak se necpěte rozdávaným cukrovím,” napomínal je Nik při odchodu.

Vron zamířil do parku, kde v ústraní otevřel bránu. Natáhl si škrabošku a klobouk a pokynul ostatním, aby ho napodobili.

„Nuže, vánoční družino, vzhůru do práce,” řekl a vstoupil do brány.

Vynořili se u skládky plné odpadků. Nijak vábně nevoněla. Vron je vedl kolem keřů, za kterými se krčila polorozpadlá bouda. Od ní se táhla neudržovaná cesta, lemovaná ručně splácanými hliněnými domky. S parádou si stavitelé hlavu nelámali, všude se válelo haraburdí a nebýt milosrdné pokrývky sněhu, vánoční kouzlo by vyprchalo po dvou krocích.

Vron sáhl do košíku a vytáhl z něj jeden z tenkých obdélníků.

„Jakmile zatáhnete za modrou nitku, lisovací kouzlo vyprchá,” ukázal jim a z obdélníčku v jeho rukou se vyklubal tác plný cukroví, „všude jsou namalované piktogramy, podle nich poznáte, co je uvnitř. Nejvíc máme cukroví a bonbonů, ale na dně koše je například i maso nebo pečivo. Sladkosti rozdávejte všem, jídlo jen těm opravdu potřebným. Až vám dojdou zásoby, ukážu vám, jak se koš doplňuje.”

„Nuže, moji bojovníci, jdeme na to,” zavelel ve své zlaté zbroji Rafan a zaklepal u prvního domku na hrubě stlučená prkna, která nahrazovala funkci dveří.

Otevřel vyhublý špinavý muž a zdálo se, že pohled na skupinku v maskách ho vyděsil. Za ním vykukovaly dvě dětské hlavy. Rafan si dřepl na bobek a natáhl k dětem tácek s cukrovím.

„Vezměte si něco sladkého, jsou Vánoce,” pobídl je vlídně. Vron mezitím muži podal maso a pečivo. Děti se ani nepohnuly, jen kulily udivené oči. Rafan položil tácek na zem a couvl zpět ke svým kamarádům. Muž nevěřícně zíral na potraviny v rukou a nezmohl se na slovo.

„Pojďte, ať toho stihneme co nejvíc,” zamířil Vron k dalšímu baráčku.

Během několika minut se do rozdávání zapojili všichni. Někde je vítalo nedůvěřivé mlčení, někde nadšené výskání dětí, které v životě tolik sladkostí pohromadě neviděly. Pár se jich dokonce osmělilo a pokoušelo se dotknout masky draka či jednorožce. Hanka si všimla, že Sváťa nejen naděluje, ale občas se i dotýká dětí, jež byly postižené nějakým neduhem. U malého chlapce s ošklivě zanícenýma očima se zdržel nejdéle. Tul se zpočátku držel v pozadí a nabízel jen těm, kdo přišli až k němu. Ale zdálo se, že jeho nenápadné masky se chudí bojí nejméně, a tak se postupně osmělil.

Jak procházeli ulicemi, rozkřiklo se, že tu někdo rozdává jídlo, a zvědavců kolem nich přibývalo. Ti nejdrzejší si chodili pro sladkosti pořád dokola. Nakonec byli nuceni obalit koše silovým štítem, aby si někteří zvláště šikovní neposloužili sami. Vron tu a tam některého nadmíru otravného dotěru potrestal magickou ťafkou. Objevili i pár dětí bez bot ve slabé košili, jak se klepou zimou. V takovém případě Vron sáhl do svého koše a oblékl je. Ženám naděloval obrovské teplé šátky, mužům kožešinové vesty.

Procházeli stále rušnější ulice a Hance vrtalo hlavou, jak se po ukončení akce dokážou nenápadně vytratit, aniž by prozradili své inkognito. Ukázalo se však, že Vron má promyšlené i detaily. Těsně před obědem je zavedl ke skladišti, od něhož měl klíč. Pustil je dovnitř a zamkl. Velký prostor byl skoro prázdný.

„Tady odložíme košíky i kostýmy a odskočíme si na oběd,” šel jim příkladem a vzápětí pro ně otevřel malou bránu vedoucí k hotelu.

V jídelně už bylo plno halasu, Paula byla nadšená, jak nadělování krásně probíhá a kolik radosti už rozdali. Přítomní vyprávěli zážitky jeden přes druhého. Byl to nejveselejší vánoční oběd, na jaký si Hanka pamatovala.

Hned po jídle se znovu přesunuli do skladiště, oblékli kostýmy a pokračovali dalšími tmavými uličkami. Tentokrát jejich družinu nedoprovázely jen děti, ale sledovala je i banda zamračených výrostků.

„Neboj se,” řekl tiše Vron, když viděl, jak se dívka obezřetně ohlíží, „jestli se o něco pokusí, dostanou pěkně za vyučenou.”

„Jejich pohledy se mi nelíbí.”

„Jo. Koukají na nás jako na kořist,” přikývl Rafan.

„Nejsou sami, kdo nás sleduje,” přitočil se k nim Sváťa.

„Nepovídej! Koho sis všiml?” zajímal se Vron.

„Má ošuntělý modrý klobouk stažený do čela a šedý plášť. Vypadá na kouzelníka. Tohle už je třetí ulice, kde čekal opřený ve stínu, až projdeme kolem.”

„Asi bychom měli naši misi ukončit,” navrhl Rafan.

„Souhlasím,” narovnal si vysokou špičatou čepici Vron a během toho pohybu přejel pohledem okolí, „není nutné nic riskovat. Projdeme na konec ulice a tou další to otočíme zpět ke skladišti.”

Na rozcestí už kolem nich byla tlačenice. Lidé natahovali ruce, strkali si ukořistěné jídlo a sladkosti do kapes a téměř znemožňovali, aby se dostalo i na ty nesmělé, kteří opatrně pokukovali opodál. Museli silové pole rozšířit od košíků na celou svou osobu. Banda mladíků se rozrostla o další členy, kteří se drželi těsně za nimi. Skladiště bylo skoro na dohled, když se náhle semlelo několik věcí najednou.

„Tule, můj bože, Tule! Přece jsem tě našel,” ozval se jasný hlas. Ohlédli se a spatřili, jak jejich kamarád shodil z hlavy kapuci a celý rozzářený se vrhl do náruče muže, který ho právě oslovil.

„Silmure, ani nevíš, jak rád tě vidím.”

„No nazdar,” stihl ještě říct Rafan, ale další události byly rychlejší než kdokoli z nich.

„Na ně!” zařval někdo v davu a na všechny maskované se vrhli čekající výrostci. Hanka pocítila podivnou rezonanční vlnu, která ochromila její magii. Vzápětí ji několik rukou srazilo k zemi. Pustila z ruky košík, přestala se starat o masku, co z ní strhli, a použila znalosti natrénované na základně ochránců v době, kdy byla bez magie. Několik správně cílených úderů loktem a koleny jí umožnilo se zvednout a rozdat další údery na choulostivá místa útočníků. Dostala se do varu a během několika vteřin se dokázala rozhlédnout i po ostatních. Rafan se rval hned vedle, tulík jako natažené perko skákal z místa na místo a sekal svými drápky kolem sebe. Zdálo se, že oba přátelé si vedou stejně úspěšně jako ona. Odrazila loktem dalšího kluka, co se sápal po její hlavě, a zahlédla Tula. Muž, který ho před okamžikem oslovil, se před něj postavil jako štít a jestli dobře viděla, kdosi ho zuřivě napadl nožem. Kde je sakra Vron?! Proč proboha Tula nechrání on? Sáhla po magii, ale jako by hrábla do hustého rosolu. Do háje, pomyslela si, co je to za zradu? Vrhla se směrem k Tulovi, někdo ji však chytil za nohy a povalil ji. Vykopla tak prudce, že by za chrup svého protivníka nedala ani ošoupaný peníz. Zahlédla, jak se Tul kácí k zemi a někdo ho táhne pryč. Najednou byla magie zpátky v plné síle. Neváhala ani vteřinu a zmrazila nohy všem lumpům kolem sebe. Nebyla sama, kdo použil magii, protože i ostatní se poroučeli k zemi, a ti, kteří nebyli zasaženi, prchali uličkou pryč. Zahlédla i mizející obrys průchozí brány a tělem se jí rozlil palčivý strach o Tula. Ohlédla se po přátelích. Rafan se oprašoval nedaleko ní, Vron si z těla strhával podivnou světélkující síť a Sváťa klečel u nehybného těla. Vykročila k němu. Ne, Tul to nebyl. Nebyl nikde, kam dohlédla. Tázavě se otočila k přicházejícímu Vronovi. Čepici alchymisty někde ztratil a na tváři měl popáleniny ve tvaru sítě.

„Je pryč,” řekl nešťastně, „Artitan ze mě udělá slintajícího pavouka, až se to dozví.”

Šero uličky se rozzářilo bránou, ve které se zjevil ochránce. Vlastně ochránkyně. Její hůl moci odblokovala magické pole kolem nich a sejmula kouzlo z ochromených výrostků.

„Nikdo se ani nehne, dokud nedovolím,” nařídila přísně, „co se tu děje?”

Vron se zhluboka nadechl a vzal si slovo: „Rozdávali jsme vánoční cukroví chudým a byli jsme při tom přepadeni.”

Ochránkyně si ho podezřívavě změřila: „Taková velká magická bitka kvůli cukroví?! Nevykládejte pohádky!”

„Můžete mi pomoct, prosím, potřeboval bych nějakou pomoc,” ozval se náhle Sváťa a strhl si bílou masku s rohem. Na bílé se rýsovaly krvavé šmouhy. Hanka se polekala, že je zraněný, ale ukázalo se, že krev patří pobodanému muži. Ochránkyně se sklonila ke zraněnému, položila svou dlaň na mužovu hruď a chvíli zůstala v zamyšlení. Toho využili vzdálenější útočníci a odplížili se pryč. Zřejmě to vycítila, protože náhle zdvihla hlavu a světlo hole moci se rozzářilo po okolí.

„Je mi líto. Myslím, že nemá šanci přežít,” prohlásila smutně a začala k sobě volat útočníky, kteří neutekli. Každému nařídila, aby se druhý den ráno hlásil v městské aule, kde bude jejich provinění projednáno. Hance připadalo komické, jak svorně tvrdili, že se jen chtěli zmocnit košíků s jídlem.

„Vron doporučuje, abychom se o Tulovi nezmiňovali,” zašeptal jí do ucha Rafan.

„Co je?!” káravě se k nim otočila ochránkyně, když si všimla, že se za jejími zády domlouvají.

„Já jen, jestli bychom zraněného neměli odnést dovnitř, pryč z toho mrazu...” nevinně navrhl starší kamarád.

„Stala se vám nějaká větší škoda?” zeptala se Vrona ochránkyně.

„Jsme jen trochu vyvedení z míry, ale hmotná škoda nestojí za řeč a náhradu nepožadujeme.”

„Nechte si ošetřit tvář. A toho umírajícího přeneste do tepla, já zítra zjistím, kdo ho má na svědomí,” promluvila už mnohem vlídněji a poté, co se vytratil poslední útočník, kývla na rozloučenou a zmizela. Ulice najednou zůstala tmavá a tichá, jako by tu vůbec nikdo nebydlel.

„Proč jsi nechtěl, aby se mluvilo o Tulovi?” podivila se Hanka. „Jsem si jistá, že ho někdo unesl. Ochránci by ho určitě našli.”

„Dejme tomu. A kdyby ho osvobodili z rukou únosců, poslali by ho kam?” zeptal se Vron.

„Domů,” dořekl s povzdechem Rafan. „A tam se nechce nebo nemůže vrátit.”

„Správně,” přikývl Vron, „celou dobu se ukrývá před osobou, které se nehodí, že je naživu.”

„Hanko, potřebuju tě,” tiše si vyžádal její pozornost Sváťa. Stále ještě klečel vedle pobodaného muže.

„Přihraj mi trochu energie, možná ho dokážu zachránit.”

Sklonila se k němu a vzala ho kolem ramen. Ve stejném okamžiku ucítila i přítomnost Plama. Její i dračí energie se stěhovala přes Sváťu do zraněného muže. Vedle přiklekl i Vron. Rafan mezitím sesbíral zbytky jejich vybavení. Moc toho nezůstalo. Zmizely koše i části jejich garderoby.

„Dobrá práce,” pochválil Sváťu Vron, „to prozatím stačí. Měli bychom ho teď dostat do tepla. Přeneseme ho do skladiště.”

„To díky němu Tula poznali,” hořce poznamenala Hanka. „A když si byli jistí, že našli toho pravého, zabili ho.”

„Nezabili! Přežije to,” oponoval rozhořčeně Sváťa.

„A co Tul?” zeptala se, ale vlastně ani žádnou odpověď nečekala. Byl pryč a nabízelo se jediné logické vysvětlení. Celý incident, přesněji řečeno rvačka, měl hlavně odvést jejich pozornost, aby se útočník za jejich zády mohl nerušeně soustředit na královského syna. Proč by jinak používali tolik magie a násilí? Kvůli cukroví? Nesmysl! Muselo to být kvůli Tulovi.

Ve skladišti našli desku, z níž vyrobili provizorní nosítka.

„Musím dát vědět Artitanovi,” usoudil Vron, ale nevypadalo, že se mu do toho chce. Vzdychl, posadil se a zavřel oči.

Asi po půl minutě ticha se skladištěm rozlilo světlo a z oválu brány vystoupil bojový mág. Tvářil se zle, až z něj šel strach. Oči mu svítily tak pronikavě, že přinutil všechny přítomné sklopit zrak.

„Nečekal jsem masivní kombinovaný útok, mrzí mě, že jsem jako ochranka zklamal,” omlouval se Vron.

„Jak vás, do dračí řiti, mohli najít?!” zasyčel Artitan.

„To vážně netuším,” zachmuřil se Vron a začal mágovi líčit, co se přihodilo. Hanka jeho řeč prokládala detaily, které v průběhu boje postřehla. Artitan se mračil jako noc, ale když skončili, neřekl nic, jen se sklonil nad mužem v nosítkách. Opatrně mu rozepnul košili a prohlédl rány na hrudi a na břiše.

„Pojď mi pomoct,” kývl na Hanku a vytáhl z jedné své kapsy schránku. Otevřel ji a požádal dívku, aby ji podržela a svítila mu na ránu. Z krabičky vytáhl fialový roztok, který nakapal na rány, a pak na každém říznutí udělal dva stehy pomocí jehly namočené rovněž v roztoku. Sváťa přistoupil blíž a vzal zraněného za ruku. Artitan se po něm podíval, ale nic nenamítal.

„Jak to děláte, aby zraněný nic necítil,” zeptal se zvědavě Sváťa, když mág skončil s ošetřením.

„Selektivní zmrazení tkáně,” odpověděl Artitan, „jestli jsi dával pozor, určitě to příště dokážeš taky.”

„Bezva nápad,” nadšeně pohlédl na mága chlapec.

„Víc pro něj v téhle chvíli udělat nemůžeme. Nebudou-li komplikace, měl by Silmur přežít. A nyní k tomu nejdůležitějšímu! Musím zjistit o Tulovi co nejvíc. Zaveďte mě tam, kde jste ho viděli naposledy,” kývl na ně a otevřel dveře, odkud na ně dýchla mrazivá noc.

Místo, kde byl Silmur zraněn, našli podle krvavých skvrn. Hanka mágovi ukázala, kudy jejich spolužáka vlekli pryč a kde zahlédla světlo brány. Mág se ponořil do zamyšlení a pomalu přecházel po označených místech. Vron stál s dětmi opodál a všichni napjatě čekali na jeho vyjádření.

„Poslyš,” oslovil Artitan Hanku, „ty jsi prý trénovala s Tulem vizualizaci.”

„Zrovna ji probíráme ve škole.”

„Pojď blíž. Postav se sem a soustřeď se. Byl naživu a při vědomí, když ho táhli?”

Hanka byla z muže trochu nervózní, ale jakmile se vnořila do podvědomí, všechno kolem ní zmizelo. Uklidnila se a stopu Tulovy přítomnosti objevila okamžitě. Trénink ve škole jí umožnil rozeznat jeho duševní rozpoložení. Byl při vědomí a vnímal... měl ochromené končetiny. Zuřil, že ochromující kouzlo nemůže setřást, což Hance usnadnilo sledování jeho pohybu. Útočník spěchal a Tula bezohledně vlekl s sebou. Byl natolik zdatný, aby bránu otevřel jediným ledabylým gestem. Tulovo vědomí se zanořilo do brány a dívka na zlomek vteřiny zahlédla část města. Dál ji vizualizace nepustila. Zapotácela se, ale pevná ruka ji podepřela.

„Můžeš mi svou vizi zprostředkovat?” pohlédl jí naléhavě do očí Artitan.

„To jsme se ještě neučili.”

„Nemusíš zhmotňovat obraz. Jenom v duchu zopakuj vizi a pusť mě k sobě, abych ji mohl sledovat s tebou.”

„Dobře. Možná už vím jak. Zkusíme to.”

Hanka zavřela oči a představila si Artitana, podobně jako to dělala se svými přáteli při dračí komunikaci. Krystal bojového mága byl jako noční obloha tmavě modrý a jiskřil hvězdami a záblesky. Dívka ho v duchu oslovila a spatřila jeho překvapenou tvář. Spolu s ní tu byl přítomen i Plam, ale z jeho strany cítila nervozitu. Je náš přítel, uklidňovala draka, zatímco podala imaginární ruku mágovi, aby ho vzala k sobě. Poslechl ji váhavě a nesměle. Přesto se rychle zorientoval a Hanka v duchu promítla svou poslední vizualizaci včetně nejasného posledního obrazu neznámého města. Kontakt uvolňovala pozvolna, aby dopřála muži čas vrátit se do reality.

Když otevřela oči, cítila se vyčerpaná. Tohle odpoledne bylo poněkud náročné na vydanou magii. Artitan ji držel za ramena a přes jeho dlaně do ní proudila energie a částečně nahrazovala tu, kterou Hanka během dne ztratila.

„Už jsem v pořádku, to stačí,” řekla po chvilce.

„Musím přiznat, že mě neustále překvapujete. Jste dobří. Felicie měla pravdu. Nyní vím dost, abych mohl pokračovat v hledání.”

„Půjdu s vámi,” nabídl se Vron.

„Umí někdo z nich bránu?” ukázal mág na děti.

„Zatím ne.”

„V tom případě to uděláme jinak. Se mnou půjdete vy dva,” ukázal na Rafana a Hanku, „a vy s tím druhým hochem dopravíte zraněného k doktorovi. Vymyslete mu jiné jméno, jeho pravá totožnost by měla zůstat utajená. Jasné?”

„Nemůžete je brát do akce. Jsou to ještě nedostudované děti,” protestoval Vron.

„Podle zákona už jsem plnoletý,” jemně podotkl Rafan.

„Hele, chlape,” otočil se na Vrona Artitan, „nehodlám je tahat do rizika, jen potřebuji ohlídat záda. Půjdeme-li hned, má Tul šanci. Vím, kdo ho odvedl, a díky téhle holce tuším, i kam s ním zmizel. Únosce je sice chamtivej prohnanej nájemnej lump, ale vraždy nejsou jeho obor. Dokud nepředá kluka dál, máme naději uspět.”

„Je zatraceně silný.”

„Zdaleka ne tolik jako já! Akorát mívá v rukávech zajímavá udělátka. Nic si nevyčítejte, proti jeho rušičce by neměl šanci žádný kouzelník. Navíc akci dobře zorganizoval. Jenže má smůlu. Překvapíme ho ještě dnes v noci a doufám, že bude zpívat jako ptáček.”

„Buďte opatrný.”

„Až skončíme, vrátím děti do zahrad v Santareně,” řekl mág na rozloučenou a postrčil Hanku a Rafana do brány, kterou otevřel.

Vynořili se v zasněženém, sporadicky osvětleném parku. Artitan mlčky kývl, aby ho následovali, a během několika minut stáli před podivným domem s obrovskou zahradou. Částečně byla obehnaná vysokou zdí. Rafan pečlivě zapnul kapsu, v níž se vrtěl tulík, aby jeho malý kamarád nebudil v cizím prostředí nežádoucí pozornost.

Bojový mág se ani nenamáhal zvonit u vrat. Pokud Hanka dobře viděla, jen se sklonil ke dveřím a otevřel je. Naznačil jim, aby chvilku počkali, a vstoupil dovnitř. Vzápětí mávl, že mohou bezpečně vejít i oni. Prošli kolem podivných nehybných ještěrů a zamířili k domu, kolem kterého se obtáčely podivné hadovité větve. Artitan zřejmě věděl, co jsou zač, protože se jen dotkl jednoho výhonu a větve jim uvolnily vchod. Tentokrát na dveře zabušil a čekal. Poté co zaslechli zachrastění, zabušil znovu a nahlas zavolal: „Otevři, Gorte, potřebuji s tebou ihned mluvit. Nechci ti ničit barák, tak mi laskavě otevři!”

„Zrovna se to nehodí, Artitane, přijď jindy. Čekám návštěvu,” ozvalo se za dveřmi.

„Řekl jsem ihned a myslel jsem tím ihned! Nehodlám diskutovat!”

„Dobře, dobře,” zamumlal hlas a klika se pohnula, následovaná skřípotem pantů, „co tolik spěchá, že mě obtěžuješ?”

Muž otevřel dokořán. Jakmile však uviděl Hanku a Rafana, pokusil se dveře zase přirazit. Jenže bojový mág se o ně opřel a chytil muže pod krkem: „Nezkoušej mě vytočit, Gorte! Stále ještě mám v úmyslu svou záležitost vyřídit po dobrém. Přestaň dělat potíže! ”

„Když jinak nedáš, pojď dál,” zasípal přiškrceně. Vedl je do obytné místnosti, kde zůstal stát. Nevybídl je, aby se posadili, o pohoštění ani nemluvě.

„Kde ho máš?”

„Nechápu, co máš na mysli.”

„Kde máš chlapce? A nesnaž se vyhnout odpovědi. Byl jsem v Dubovníku a našel tvou stopu.”

„Jo kluka? Ten už je dávno pryč. Poslal jsem ho k jeho rodině.”

„A kde má rodinu?”

„No přece na Jižním kontinentu.”

„A že jsem tak zvědavý, s kýmpak se tam znáš?”

„Jeden můj známej je zaměstnanej u chlapíka, co se má stát králem. Dobrej kšeft. Ztratil se jim kluk, tak mě Dual pověřil, abych ho našel a vrátil domů. Což jsem udělal. Nic víc.”

„A jak s tím souvisí mrtvej chlápek, co zůstal na place po akci v Dubovníku?”

„Asi nehoda.”

„Ty šizuňku prolhanej! Zorganizoval jsi únos kluka! A smrt jeho přítele byla taky objednaná! Už si necháváš platit i za vraždy?”

„Co se do toho pleteš?! Jakým právem?!”

„Halpersuvian mi poslal vzkaz, abych dohlédl na královskou rodinu z Jižního kontinentu. A protože jsem mu zavázán, chci kluka okamžitě vidět. Jasné?!”

„Je mi líto, že jsi přišel pozdě.”

Oba mágové se měřili očima. Rafan kopl Hanku do kotníku a obořil se na ni: „Co do mě strkáš?”

„Dej pokoj! Co to do tebe vjelo?” ohradila se, ale najednou jí docvaklo, že by Rafan bez příčiny nedorážel. O co se snaží? Odpoutat pozornost hostitele? Prudce do něj strčila a vyplázla jazyk. Uskočil od ní a vrazil do židle. Tím na sebe přitáhl pozornost Gorta a Hanka vnímala zachvění magie kolem Artitana. Honem skočila k Rafanovi a zasyčela zlostně: „Seš vadnej nebo se musíš pořád předvádět?! Jestli sis nevšiml, jsme tu na návštěvě, tak laskavě přestaň stěhovat židle!”

Gort se na ně zamračil a oba kamarádi se naoko schlíple vrátili po bok Artitanovi.

„Omlouvám se za ně,” řekl mág, „myslím, že už tě nebudeme obtěžovat.”

„Rád jsem vás viděl,” odpověděl Gort, ale obličej ho usvědčoval ze lži. Vypadal, že se mu ulevilo. Hanka nechápala, proč Artitan znenadání vycouval. Co když tu jejich kamarád ještě je? Gortovi nevěřila ani půl slova. Ale mág zamířil ke dveřím a jí nezbylo, než ho beze slova následovat. Vyšli na ulici. Po pár krocích zabočili za roh. Právě se chtěla ozvat a protestovat, když náhle Artitan zastavil, rozhlédl se a nařídil: „Rychle přes plot, a pokud možno bez magie,” nařídil tiše a nastavil Rafanovi ruce, aby mohl vyšplhat na zeď. Hned za ním vyhodil nahoru Hanku, a než se nadáli, stáli všichni tři v temné zahradě.

„Nepoužívejte žádnou aktivní magii, ať se nespustí pastičky, které tu Gort má, o ostatní se postarám já. Hlavně se pozorně dívejte kolem sebe a při sebemenším podezření na něco divného se dotkněte mé ruky,” šeptal instrukce.

Přikývli a pomalu vyrazili k baráku. Hanka postřehla, jak mág obchází místa, která vyzařují magické chvění.

Náhle jedno zachvění přišlo shora. Nahmátla Artitanovu ruku a ukázala vzhůru. Uznale kývl a zvolil delší okliku. Jakmile se přiblížili k zadní části domu, dotkl se mág jedné větve obtáčející stěny a větve se na jeho pokyn přeskupily a utvořily žebřík. Mlčky jim pokynul vzhůru. Začali šplhat a opatrně nahlíželi do oken. Mág ukazoval víc vpravo. Rafan nahlédl do oken rohové místnosti a zdvihl palec. Hance se srdce zatetelilo radostí. Našli Tula a mohou ho zachránit. Začala se přesouvat za svým kamarádem, aby se přesvědčila na vlastní oči. Nakoukla dovnitř. Musela hodně napínat zrak, aby v šeru rozeznala postavu nataženou na posteli. Zdálo se, že vězeň spí nebo je omámený.

Rafan ji zatahal za rukáv a ukázal na Artitana. Gestikuloval, aby rychle slezli. Chtěli poslechnout, ale nestihli to. Větve se přeskupily a shodily je dolů. Hanka přistála, jak ji učili na základně ochránců, do dřepu a kotoulu přes rameno. Rafan dopadl na nohy a na záda a syknul při tom bolestí. Když se zvedl, začal kulhat.

„Musíme se přesunout ke vchodu, u Gorta se opravdu objevila návštěva. Moc bych za to nedal, že si dotyčný přišel pro Tula. Jestli Gortův host neovládá bránu, bude záchrana snadná, jestli ano, držte se v pozadí a do ničeho se nepleťte.”

Hanka s obdivem sledovala, jak bojový mág ledabylým gestem uspává hlídací ještěry a opatrně se co nejtišeji plížila v jeho stopách. Zůstali ukrytí za keřem poblíž vchodu a vyčkávali, až se objeví návštěvník, který před chvílí dorazil.

Ze dveří vyšel Gort s mužem, jehož Hanka poznala. Přesněji řečeno poznala hlavně oči. Byly stejně zúžené a pronikavé jako ve vizi, kterou vyvolala z Tulovy minulosti. Kouzelník, kvůli němuž se jejich spolužák bál vrátit domů. Nenávistný pohled byl nedílnou součástí jeho osobnosti. Než stihla Artitana upozornit, ozval se hlasitý třesk a na hlavu se jim vysypal poklad. Užasle zamrkali, když se kolem nich rozsypaly mince, zlaté poháry a další blýskavé předměty. Hanka při tom leknutí chtěla vztyčit štít, ale zažila stejný pocit zabřednutí do rosolu jako v Dubovníku. Kouzla uvízla někde napůl cesty a nedala se dokončit.

„Vidím, že jsi mě přišel okrást, Artitane,” zašklebil se na bojového mága Gort a zlomyslně sledoval mágovy pokusy setřást ochromující kouzlo, „jen tu hezky se mnou počkej na ochránce. To bude pro všechny překvapení, kde vlastně bere slavný bojový mág Artitan peníze, že? Něco mi říká, že přijdeš o dobrou pověst.”

Rafan se vztyčil ve křoví a chtěl vykročit blíž ke Gortovi, ale Artitan ho strhl zpět. Přesto ho stačil jeden z probuzených ještěrů rafnout do nohy. Kapsa, ve které byl zapnutý tulík, se začala zuřivě nadouvat a lomcovat knoflíkem. Rafan riskl malý pohyb a přitiskl na ni dlaň, aby chlupatému kamarádovi zabránil vložit se do děje.

„Měl bys svoje dětičky poučit, aby se nehýbaly, jinak přijdou k úhoně. Ty přece hlídací ještěrorafy znáš.”

„Má pravdu. Dokud jsme bez magie, ani se nepohněte, nebo nám vytrhají maso z těla. Nehybné věci nevidí a neútočí na ně. Nedá se jim utéct, jsou neuvěřitelně rychlí.”

„Sakra, tady přece nemůžu vyvolat bránu,” zavrčel na Gorta jeho návštěvník, „copak jsem ti neříkal, že spěchám?”

„Klid, Duale, tamhle za pěšinou už moje rušička nepůsobí,” ukázal Gort ke stromům v zahradě. Pak tleskl a označené místo dokonale magicky osvětlil. Hanka se tím směrem mimoděk podívala. Zasněžený kout zahrady bylo vidět do nejmenších podrobností. Kdyby člověk vyrazil dost rychle, možná by odtamtud mohl ještěry magicky zmrazit...

„Nezkoušejte se pohnout, nestihli byste udělat ani dva kroky,” zašeptal mág, jako by věděl, na co myslí, „nemějte obavy, vám ochránce nic neudělá, jen vás odvede domů.

První přestupek bývá řešen jen důraznou domluvou. Není proč se nechat pokousat do krve.”

Návštěvník vytáhl ze dveří menší osobu. Tul! Vypadal jako bezduchá apatická loutka. Gort mu přejel prstem po rukávu a zanechal na něm světelnou šmouhu. Totéž zopakoval na rukávu muže.

„To je kvůli ještěrorafům, aby poznali, že jste hosti,” objasnil, „jestli se chcete přesunout, nic vám nebrání.”

Muž vzal Tula za ruku: „No, chlapče, je čas vyrazit domů.”

Kráčeli pomalu zahradou k osvětlenému místu. Sakra, sakra, sakra, opakovala si v duchu Hanka, aby přehlušila chuť se vzteky rozbrečet.

Náhle se těsně vedle nich rozzářil oblouk brány a vydržel otevřený i navzdory rosolu pohlcujícímu aktivní magii.

„Pojď ke mně! Ihned!!!” nařídil mentálně Hance známý hlas.

„Rychle za mnou,” pobídla své dva společníky a bez zbytečného zdržování proskočila bránou.

Rafan s Artitanem ji těsně následovali. Ocitli se na travnaté louce, kde nebylo po mrazivém počasí ani památky. Brána se za nimi okamžitě uzavřela a nyní stáli všichni tři před statným jednorožcem.

„R’íhane, díky...” začala Hanka, jenže hněvivý jednorožcův pohled ji zmrazil tak, že ztichla.

„Vážený pane mágu,” oslovil jednorožec Artitana, „jsem znechucen tím, že jste mou dceru zatáhl do ožehavé situace a ohrozil nejen její pověst, ale možná i život. Protože se vaším proviněním nechci zabývat, odpouštím vám. Otevřu vám bránu na místo, které mi vizualizací předáte.”

Artitan se hluboce a velice uctivě uklonil: „Moc se omlouvám, ať už jsem způsobil cokoliv, a děkuji za vaši velkorysost. Netušil jsem...”

„Kam se chcete dostat?!” přerušil ho rázně jednorožec a Hanku zamrazilo až do morku kostí, když si uvědomila, že její striktně zdvořilý otec právě porušil vše, co je jednorožcům svaté.

„Do Santareny,” odpověděl mág a vzápětí odešel jednorožcovou bránou.

„Proč jsi nešel s ním?” otočil se R’íhan na Rafana.

„Nebyl jsem vyzván a rád bych zůstal s Hankou.”

Jednorožec v zamyšlení naklonil hlavu a dívka se neodvážila ani pípnout.

„Můžeš zůstat, ale jen v případě, že se do poslední myšlenky bez námitek podrobíš mým pokynům stejně jako naše dcera. Ujišťuji tě, že si tu mnoho radosti neužijete.”

„Přijímám. Jen bych se rád vrátil do školy včas.”

„Neboj se, vyučování nezmeškáte. A nyní k tomu, co od vás požaduji. Zbylé dva dny volna strávíte přesazováním bylin a rozjímáním, jak by měl vypadat ideální vztah mezi dětmi a rodiči. Budete důkladně přemýšlet o svých chybách a přednostech, budete se bavit o etice a o tom, k čemu mají sloužit zákony psané i nepsané. Ani jedním slovem, ani jednou myšlenkou se nevrátíte k problému svého spolužáka. Tyto dva dny zapomenete na jeho existenci. Budete rozjímat hlavně o sobě samých a pokusíte se sestavit žebříček lidských hodnot podle toho, jak se vám zdají důležité. Hanka bude následně potrestána za svou neupřímnost k rodičům tím, že během celých příštích prázdnin bude k ruce strážcům Magického lesa a bude pro ně vykonávat veškeré práce, o které ji požádají. Nějaká otázka?”

„Co když se nám nepodaří potlačit myšlenky na Tula?” zeptal se Rafan.

„V tom případě tě pošlu domů do Santareny,” odvětil jednorožec.

„A mohu vědět, proč na něj nesmíme myslet? Možná je ohrožen jeho život.”

„Ochrana jeho života není ve vašich rukou, proto ukázněte svou mysl a snažte se ji zapojit do užitečnější činnosti. Vytěsněte strach a obavy a zaměřte se na hodnoty, o kterých stojí za to přemýšlet.”

„Rozumím. Sice nevím, jestli to dokážu, avšak pokusím se zůstat s Hankou,” přikývl Rafan a ta na něj vděčně pohlédla. Užuž se nadechovala, aby R’íhana poprosila o vyléčení kamarádovy nohy, ale jednorožec jen mentálně řekl na její adresu: „Není třeba žádat, je samozřejmé, že ho vyléčím.”

Pak děti zavedl k jednomu obzvlášť trnitému keři u cesty.

„Přesaďte ho tamhle do svahu a potom se můžete vyspat. Nezapomeňte na dohodu, že spolu smíte mluvit jen v rámci duchovních témat. Totéž platí i o myšlenkách. Relaxujte, kdykoliv ucítíte, že je duchovní kázeň nad vaše síly. Až se vyspíte, přijdu si s vámi pohovořit.”

R’íhan potřásl hlavou a nechal je samotné. Hanka vzdychla a svlékla si teplé oblečení. Upravila si vlasy, aby jí nelezly do očí, a otočila se k Rafanovi.

„Oceňuji tvou solidaritu. Bude mnohem příjemnější polemizovat o duchovních hodnotách ve dvou.”

„Sdílím tvůj názor. Jsem rád, že mě otec nevykázal domů. Pro R’íhana asi nebylo snadné zasáhnout do sporu mezi lidmi. Ale jako odpovědný rodič tě nemohl nechat v problémech. Cítím morální nutkání dokázat mu, že i lidé si dovedou vážit přátelství a toho, co pro ně dělají druzí.”

Rafan konečně rozepnul kapsu a pustil Plavíka na vzduch. Hanka ještě nikdy neviděla tulíka tak zuřivě prskat. Zdálo se, že její kamarád si od něj musel vyslechnout podobné výčitky jako ona od R’íhana. Když milostivě přijal Rafanovy omluvy a uklidnil se, zalezl zpět do kapsy u košile. Rafan vzdychl a vylovil z opasku nůž, aby mohli z kamenité zeminy vydolovat označený keř. Zbytek museli zvládnout rukama.

„Táta vycítil, co se stalo, a rozhodl se svou dceru vytáhnout z průšvihu,” navázala Hanka na přerušený rozhovor, „jenže spolu se mnou musel pomoct i vám dvěma. Nemohl jinak. Už kvůli mně. Ví sice, že bych mu nic nevyčítala, ale on zná i moje myšlenky. Kvůli nám porušil zásady jednorožců. Je nepřípustné zasahovat do lidských sporů. On to udělal a já vím, že se kvůli tomu trápí. Naše soužití je složité. Lidské chování se liší od obvyklých norem jednorožců. Myslíš, že je špatné, když děti na slovo neposlouchají své rodiče?”

„U lidí je to normální. Nejsme tak dokonalí jako jednorožci a někteří rodiče se chovají hůř než tyrani. Jak má potom jednat dítě? Co je správné? Poslouchat? Neposlouchat? Utéct do světa?”

Povídali si, chvílemi až nesmyslně, aby se vyhnuli myšlenkám na Tula, které se vytrvale draly do jejich myslí. Když keř zasadili do svahu, ulehli celí podrápaní na nejbližší trávu a usnuli. Uplynulý den v Dubovníku, noc s Artitanem a úsvit s R’íhanem přinesl příliš mnoho zážitků a zároveň únavu. Zdejší klid jim konečně nabídl to, co nejvíc potřebovali, pocit bezpečí a nerušený spánek.

Hanku probudilo něžné funění do ucha. Leknutím se překulila a skoro automaticky zaujala obrannou bojovou pozici. Rafanův smích a pobavené řehtání P’ujiba ji vrátilo do bdělého stavu.

„Smrdíš, měli byste se před jídlem vykoupat,” přívětivě jí sdělil čtyřnohý bratr, „pak přijďte na oběd.”

Poslechli a smyli ze sebe u říčky pot a špínu uplynulého dne.

Jednorožec je nechal v klidu najíst a pak je pochválil.

„Jsem potěšen,” řekl, „že se snažíte dodržet mé pokyny. Nyní bych rád hovořil o problému, který vám brání v upřímnosti. Dcero moje, snad už ses mnohokrát přesvědčila, že se mi můžeš svěřit úplně se vším. Včera ale vyvřely na povrch okolnosti, o nichž z nějakého důvodu nevím. Co je příčinou tvé nedůvěry?”

„Víš, otče, je pro mě složité najít etickou hranici, kdy mám zachovat cizí tajemství, které jsem se dozvěděla nedopatřením, a kdy se svěřit. Utajené informace znám proto, že jsem nerespektovala ani lidskou normu slušnosti. Narušila jsem soukromí druhé osoby nedovoleným nazíráním. Stydím se za své chování, proto jsem mlčela. Také jsme v úkrytu vyslechli cizí rozhovor...” utrápeně přiznala Hanka.

„Tajit svoje chyby není cesta k jejich nápravě.”

„Sváťa mě upozornil na nevhodnost mé zvědavosti. Zařekla jsem se, že nic podobného už nikdy neudělám. Vím, otče, že by tě potěšilo, kdybych se otevřela i tobě, ale jednorožce vidím jako vzor morálky a dokonalosti. Styděla jsem se před tebou víc než před kamarády.”

„Říkáš, že moje dokonalost ti brání v upřímnosti?”

„Občas si vedle jednorožců připadám hloupá a nicotná, nechci tu propast prohlubovat,” snažila se otci objasnit, proč je pro ni těžké se přiznat k poklesku.

„Přes veškerou snahu vůbec nejsme dokonalí, milá dcero. Věz, že od chvíle, kdy mou srst poznamenala dračí tlapa a mé vědomí přijalo tvou a dračí pomoc, jsem se v očích stáda změnil k horšímu. Nežádoucí proměnu jsem dovršil tvou adopcí. Budeš se cítit lépe, když ti prozradím, že jsem nejméně dokonalý jednorožec z okolí? Vybočuji z nepsaných zákonů a mnozí soukmenovci mi to mají za zlé.”

„Tati,” neudržela se Hanka a se slzami v očích ho objala, „myslím, že máš pravdu, cítím se líp. Mám tě moc ráda a mrzí mě, že jsem neustálým zdrojem tvých potíží.”

„Nemusí tě nic mrzet. Jako protiváhu ke své nedokonalosti mi zprostředkováváš rozbouřené člověčí city. Otvíráš mi dveře k pochopení lidského uvažování a chování. Někdy je zoufale nelogické, jindy naopak příjemně překvapující. Nelituji svých rozhodnutí, jestli mi rozumíš.”

R’íhan si nechal od dětí dopodrobna vyprávět události, jež se týkaly Tula. Byla úleva konečně smět hovořit o starosti, kterou o něj mají.

„Smím se na něco zeptat?” sondoval opatrně Rafan.

„Ptej se,” vybídl ho R’íhan.

„Jak jste zjistil, že potřebujeme pomoc?”

„Karmaneuduna mě upozornila, že se děje cosi nežádoucího a vyzvídala, zda o tom vím. Byl jsem přesvědčený, že si užíváte vánoční radovánky. Nepovažoval jsem za nutné Hanku kontrolovat. Kdybych tušil, že vašemu spolužákovi někdo usiluje o život, asi bych tak klidný a bezstarostný nebyl.”

„A dokázal jsi otevřít bránu v místě, kde jsme my ostatní nemohli na magii ani pomyslet,” obdivně dodala Hanka.

„Zastavilo vás nedokonalé hloupé kouzlo, co se rozplyne v kapce vody. Navíc jsem díky němu dokázal přesně určit, kde tě najdu.”

„Možná,” vzdychla nešťastně dívka, „ale zabránilo nám zachránit spolužáka.”

„Jsi si jistá, že se chceš plést do jeho osudu?”

„Nevím,” zamyslela se, „nemá jiné kamarády než nás. Kéž bychom pro něj mohli udělat víc...”

„A co když není následníkem trůnu?”

„Nerozumím, tati, na co se ptáš.”

„Už se neptám, odpověděla jsi mi.”

Hanka nebyla z jeho slov příliš moudrá. Měla pocit, že je R’íhan s tím, co se dozvěděl, spokojený. Ale na otázku, jestli ví, co je s Tulem, odmítl odpovědět, jen jim připomněl, že nastal čas se znovu věnovat rozjímání o lidských přednostech a chybách.

Těsně před návratem zpět mezi lidi se s nimi přišla rozloučit celá rodina. P’ujibo natáhl hlavu, aby ho Hanka podrbala tam, kam si nedosáhl, a při té příležitosti se o ni jemně otřel.

R’íhan jim otevřel bránu do Santareny a L’gala poslala Hance před tím, než do ní vstoupili, něžné pohlazení.

Sotva se ocitli na známé zahradě, zaslechli od jejich domečku zvýšené hlasy. Nejpodivnější bylo, že zvýšený protestující hlas patřil Vronovi.

„Co se tu sakra děje?” nelibě a s obavou vyrazil k domku Rafan.

„Á, dobře, že jste tady,” oslovil je neznámý muž, „čekám hlavně na vás.”

Hanka s úžasem pozorovala, že se Sváťa kaboní jako bouřkový mrak. Jejich vždy slunečně naladěný kamarád se evidentně setkal s něčím, co mu muselo být hodně proti srsti.

„Znovu opakuji, že to jsou děti a že se nehodí...”

„Sklapněte!” přerušil muž Vronův protest. „Radši svým svěřencům vysvětlete, aby nekladli odpor a plně otevřeli svou mysl, jinak neručím za nepříjemné doprovodné pocity.”

„O co jde?” ostře se ozval Rafan.

„Násilná prověrka mysli,” odpověděl Vron a znovu se obrátil k muži, „z vaší strany jde o naprosto necitlivý a odsouzeníhodný přístup, neboť...”

„Dost! Nebudeme nic protahovat! Je nejvyšší čas začít!” mávl proti němu rukou muž, jako by odháněl obtížný hmyz. Otočil se k Rafanovi, ale na jeho rameni seděl v plné pohotovosti tulík, chlupy zježené tak, že se najednou zdál dvojnásobně velký a na předních tlapkách měl drápky naplno vytažené. Přes svou roztomilost v této chvíli vypadal hrozivě. Dokonce i ochránce se zarazil a raději přesměroval svůj pohled k dívce.

„Pojď sem ke mně třeba ty,” kývl rozkazujícím způsobem na Hanku.

„A kdo jste?”

„Jsem vyšetřující ochránce Cintarion a byl jsem pověřen vyšetřením únosu Tuliana z Belistounu. Z tohoto titulu jsem nucen prověřit mysl všech zúčastněných osob.”

„A proč právě naši? Neměl byste raději prověřovat mysl těch, co ho unesli?” namítla Hanka. „A kde vlastně Tul je?”

„Právě to musím zjistit,” podíval se jí do očí ochránce, „takže se maximálně uvolni, otevři svou mysl a všechno bude v nejlepším pořádku.”

Pokusila se sice otevřít mysl, ale zaprvé jí neposkytl dostatek času a zadruhé jí nebyl dost sympatický, aby k akci mohla přistoupit s důvěrou. Pronikl do její mysli naprosto neurvale a necitlivě. Zabolelo to zároveň na úrovni fyzické i psychické. Neubránila se zaúpění. Automaticky zdvihla obranu proti vniknutí, což způsobilo další bolestivou vlnu. Chytila se za hlavu a klesla do dřepu. Slyšela, jak Vron i oba bratři na muže svorně křičí, aby přestal. Vtom se v její mysli vztekle rozeřval Plam. Na okamžik měla pocit, že se zblázní, když všechno rozčilující zatlačil do pozadí R’íhanův obraz a přítomnost jeho tvrdé vyrovnané osobnosti. Hance se zdálo, že vidí, jak jednorožec stojí proti muži, který jí vnikl do hlavy.

„Tuto metodu bez souhlasu rodičů nesmíte na dítě použít! A já vám k ní souhlas nedal. Uvědomte si laskavě, že před vámi nestojí zločinec, ale dítě, jež chtělo v dobré víře spolupracovat. Váš necitlivý přístup mě přinutil reagovat. Zakazuji vám vyšetřovat mou dceru násilnými metodami. Máte-li na ni otázky, jistě vám je pravdivě zodpoví i bez psychického nátlaku. Rozumíte mi?!”

Dívka cítila, jak se ochráncova přítomnost vytrácí z její mysli a zůstal jen uklidňující otcův hlas.

„Ničeho se neobávej, dcero, a pověz mu pravdu o všem, co jste zažili,” mírně a vlídně doporučil R’íhan, „on se opravdu snaží vypátrat, kde váš spolužák je. Chtěl by však dosáhnout úspěchu rychle a za každou cenu, proto je nervózní a poněkud necitlivý. Pokuste se mu to usnadnit. Přesto si nemusíte nechat všechno líbit. I tvůj starší kamarád může odmítnout sondu do mysli, dokud ho ochránce neobviní ze spoluúčasti nebo z napomáhání při zločinu. Pověz to Rafanovi, on už se jistě ubrání sám. Hlavně nedopusť, aby horlivý zastánce zákona provedl Sváťovi to, co tobě. Jeho citlivou a čistou mysl by násilné vniknutí mohlo ošklivě poznamenat.”

„Rozumím, tati, a děkuji,” vřele odpověděla a skoro nerada pocítila, jak se vytrácí otcova síla z jejího nitra.

„Co to má hrome znamenat? Jaký otec?! Co je to za nesmysl?” rozčiloval se ochránce, ale bylo vidět, že ztratil sebejistotu.

„Jednorožci mě adoptovali, takže nyní jsou podle zákona moji rodiče,” odpověděla mu nahlas se zrnkem zlomyslnosti v očích Hanka, „R’íhan mimo jiné tvrdí, že dokud člověka přímo neobviníte z účasti na zločinu, má právo násilnou sondu do mysli odmítnout.”

„Dcera jednorožců?” zatvářil se kysele Cintarion.

„Copak vy jste se ani neobtěžoval zjistit, koho vlastně vyšetřujete?” rýpl si do něj nevinnou otázkou Vron.

„Bylo mi řečeno, že děti vyrostly v sirotčinci,” ustoupil ochránce od arogantního tónu v hovoru.

„To je pravda,” souhlasil Vron, „jenže v současné době rodiče oficiálně nemá jen Rafael. Ale ten už je plnoletý.”

„Aha. Hm. No dobrá. Takže, pane Rafaeli Vrone, umožníte mi nahlédnout do vaší mysli?”

„Jsem z něčeho obviněn?” zeptal se s nevinným výrazem Hančin kamarád a dívka si radostně uvědomila, že kamarádovi stačí jen naznačit a ví si rady.

„Zatím ne,” jakoby nerad procedil mezi zuby Cintarion.

„Rád vám zodpovím vše, na co se zeptáte, ale jistě pochopíte, že po tom, co jste předvedl s mojí kamarádkou, nebudu dobrovolně se sondováním mysli souhlasit.”

„Děláte chybu, mladý muži, po úspěšné sondě bych vás mohl okamžitě vyřadit z okruhu podezřelých. V opačném případě bude i nadále existovat pochybnost, zda jste se nepodílel na únosu.”

„Jak můžete něco takového vůbec vyslovit?” zvýšil hlas Rafan. „My jsme se Tula snažili ochránit! Jestli zmizel, budeme první, kdo ho bude hledat.”

„Dobrá, povedeme výslech postaru, povězte mi vše, co se událo od chvíle, kdy jste odjeli rozdávat dárky do Dubovníku.”

„Už jsem vám přece všechno vylíčil,” ozval se Vron, „včetně toho, jak útočníci zavraždili muže, který Tula znal. Na to se můžete podrobně informovat rovněž u vaší kolegyně, co bitku zastavila.”

„Jistě,” souhlasil ochránce, když viděl, jak Hanka začala podupávat, aby zahnala chlad, „snad bychom mohli začít od okamžiku, kdy se objevil Artitan. Co se dělo po jeho příchodu?”

Hanka pochopila, že si Vron nepřeje, aby přišla řeč na zraněného muže. Hrozně ráda by věděla, jestli opravdu přežil, nebo ne. Ještě že ochránce neuměl číst její myšlenky stejně dobře jako jednorožci. Rafan se v situaci rychle zorientoval a ujal se slova. Popsal události stručně až do okamžiku, kdy jim z Gortovy zahrady pomohl jednorožec, mága odeslal bránou a je potrestal meditováním o lidských chybách a přednostech.

„Jste si jistí, že mág skutečně odešel rovnou do Santareny?” zeptal se podezřívavě ochránce.

„Naprosto jistí,” skočila jim do řeči Hanka, „můžete si jeho přesun ověřit u otce, otvíral pro něj bránu.”

„Možná si odskočil ke Gortovi na zahradu až potom,” zvažoval Cintarion možnosti.

„Určitě ne,” zavrtěl hlavou Sváťa, „viděli jsme ho přicházet bránou od jednorožců. Víte, že brána, kterou vytvoří jednorožec je snadno rozeznatelná od ostatních...”

Jako by svými slovy přivolal na zahradu další bránu. Z ní vystoupili Dundar a Nik. Sváťův otec vypadal rozčileně.

„Bylo mi řečeno,” spustil hned na ochránce bez pozdravu, „že se někdo chystá použít při výslechu mého syna sondáž mysli. Jako jeho rodič to výslovně zakazuji! Kterého hlupáka by mohlo napadnout používat tuhle metodu na děti?!”

„Prosím nerozčilujte se, došel jsem k názoru, že použiji k vyšetřování jen formu rozhovoru. Všechno je v naprostém pořádku, vaše dítě jen odpovídá na mé otázky.” Ochránci bylo viditelně nepříjemné, že je kolem něj stále více přihlížejících. S podezřením hleděl i na Nika, jenž léčitele doprovázel.

„Nenechte se vyrušovat, pane kolego, já nejsem ve službě a plně respektuji vaše vyšetřování,” řekl smířlivě Nik a chytil Dundara za loket, aby ho zklidnil, „nemáme v úmyslu do rozhovoru zasahovat. Pouze tu počkáme, než skončíte.”

Jenže Cintarion mezitím ztratil soustředění a tápal, na co se má ještě zeptat.

„No, abych to jaksi... Co jsem chtěl říct? Aha, uzavřel,” olizoval si nervózně rty, „vy tedy nemáte nejmenší tušení, kde se unesený chlapec momentálně nachází?”

„Ne. Opravdu nevíme, kde je, a věřte nám, že bychom k vypátrání jeho únosce velice rádi přispěli,” odpověděl Vron.

„Snad je ještě naživu,” dodala starostlivě Hanka a oba chlapci bezelstně hleděli ochránci přímo do očí.

„Víc mi asi nepovíte, že? Nebudu vás zdržovat,” prohlásil Cintarion, vyštěkl pozdrav a odešel.

Všichni zaraženě mlčeli, jako by čekali, zdali se náhodou nevrátí. Konečně se do ticha ozval Nik: „Smím se zeptat, kdepak je vlastně Zachariáš?”

Vron se ošil a tiše odpověděl: „Řekl bych, že se právě teď snaží sekerou rozštípat své nejpevnější dubové dveře.”

„Proč by něco takového dělal?” podivil se nechápavě Dundar.

„Protože jsem ho zamkl. Jinak by zmíněný nástroj použil na našeho vyšetřovatele a vyostřil už tak dost komplikovanou situaci.”

„Myslíš, že to byl dobrý nápad, Vrone? Kdo mu teď půjde odemknout?” zajiskřilo pobaveně Nikovi v očích. „Že by Sváťa?” navrhl Vron.

„Vhodná volba,” souhlasil Nik, ale náhle se zarazil a vrhl na Vrona podmračený pohled, „poslyš, kam zmizela tvá magická aura?”

Teprve teď si Hanka uvědomila, co jí bylo celou dobu na Vronovi divné. Vypadal jako obyčejný člověk bez sedmého smyslu. Skrýval před vyšetřovatelem své magické schopnosti? Proč?

„Ále, jen maličká kamufláž,” mávl rukou Vron, „ani já neměl zájem o sondáž mysli. Ale přísahám, že jsem tvému kolegovi řekl vše, co potřeboval vědět.”

Mezitím Sváťa stihl trpaslíka vysvobodit z nedobrovolného pobytu v pokoji. Zachariáš se vyřítil ven se sekerou v ruce a Vron začal nejdřív pomalu a pak rychleji couvat. Nakonec se rozběhl zahradou a za ním v patách rozzuřený trpaslík.

„Co myslíš, dohoní ho?” strčil Rafan do Hanky.

„Ty zmetku jeden magickej, ty si mě nežádej. Tohle se dělá kamarádům?! Já tě zabiju, ty smrdutá dračí podestýlko,” vyhrožoval Zachariáš, zatímco pronásledoval Vrona kolem zahrady.

„Neměli bychom ho zarazit?” zeptal se nejistě Dundar, když viděl, jak přítomným hraje na rtech úsměv. „Co když ho opravdu sejme?”

„Vsadíte si na to?” zeptal se rozverně Nik.

Mezitím doběhl pronásledovaný zpět k nim. Poklekl a roztáhl ruce v gestu bezbrannosti. Trpaslík se před ním zarazil a nakonec ho uhodil tupou stranou sekery do ramene, až Vron hekl.

„Tohle už mi nikdy nedělej, nebo tě opravdu zabiju!!!” chrčel zuřivým tónem Zachariáš, ale už se ovládal natolik, aby sekeru odhodil do sněhu a otočil se k Vronovi zády.

„No, musím říct, že bych na jeho život nevsadil ani záplatované gatě,” vydechl úlevou Dundar.

„Pojďte se posadit dovnitř, nebo tu co nevidět zmrzneme,” sebral Rafan sekeru a zamířil ke stromovému domku. Sice byli uvnitř během svlékání krapet namačkáni, ale nakonec se všem podařilo svršky odložit a usadit se.

„Může mi prosím někdo vysvětlit, co se vlastně semlelo a proč nás tak důkladně vyšetřovali?” vznesl dotaz Rafan.

„Vyprávěj radši ty, Vrone,” vybídl Sváťa přítele. Muž si během řeči třel bolavé rameno.

„Zatímco jste byli u jednorožců, věci se mírně zkomplikovaly. Belistounská královna vznesla obvinění, že některý z mágů unesl jejího syna, a požádala ochránce, aby vyšetřili, kdo to byl, a potrestali ho. Snažili jsme se ukázat na Gorta, ale bohužel prohlásila, že Gort hledal královského syna z jejího pověření. Nakonec vyšetřovatel obvinil Artitana, že bránil chlapci v návratu domů. Mága zavřeli, aby nemohl ovlivňovat pátrání. To zase psychicky nevydržela profesorka Ferinová a přihlásila se k výpovědi jako svědek. Vzápětí byla i ona obviněna z únosu Tula a rovněž skončila v base. Nakonec dorazil vyšetřovatel sem. Ochotně jsem mu vylíčil vše, co jsme zažili, ale on trval na tom, že musí vyslechnout především vás dva, protože jste osobně doprovázeli Artitana ke Gortovi. Bylo mi jasné, že je zaděláno na pořádný průšvih. Raději jsem Zachariáše zavřel, abych zmírnil riziko ozbrojeného konfliktu. Zároveň jsem urychleně vzkázal pro vás, Dundare, protože s Cintarionem nebyla ohledně dětí rozumná řeč.”

„Dobře jste udělal,” přikývl Sváťův otec, „můj syn není žádný zločinec, aby se s ním zacházelo podobným způsobem.”

„A kde je vlastně Tul? Vždyť nám se ho přece nepodařilo u Gorta zachránit,” rozhlédla se Hanka po přítomných, ale setkala se jen s krčením ramen.

„Byli jste poslední, kdo ho viděl,” pokýval smutně hlavou Vron, „Gort tvrdí, že se Artitan obratem vrátil do jeho zahrady a chlapce mu sebral.”

„Nemohl se vrátit, R’íhan ho poslal do Santareny... Ten zatracenej mág lže!”

„Jistě. Ochránci by neměli držet Artitana a Felicii ve vězení.”

„Co když někdo Tula zabil a snaží se hodit vinu na bojového mága,” začala spekulovat dívka a otočila se k Nikovi, „jsi přece ochránce! Nemůžeš s tím něco udělat?”

„Je mi to líto, Hanko. Nemohu se míchat do vyšetřování. Ale neměj strach, ještě se musí konat shromáždění, a jestli Artitan Tulovi neublížil, vyjde pravda najevo a měli by ho pustit.”

„To je všechno pěkné, ale co Tul? Copak ho nikdo nehledá?”

„Jasně že ho hledají,” ujišťoval ji Nik, „jenže zatím se zdá, že bez úspěchu.”

„I já jsem se pokoušel hledat,” vzdychl Vron, „ale ten, kdo Tula z Gortovy zahrady odvedl, musel být zatraceně skvělý čaroděj. Jestli po něm někde nějaká stopa zbyla, určitě byla zničena při nájezdu ochránců. Motali se na místě činu chvíli přede mnou a použili tolik magických vyhledávacích metod, že už se tam nedá najít vůbec nic. Svou přehnanou aktivitou celé pátrání zazdili. Je mi líto, ani já jsem neuspěl.”

Ačkoliv nebylo v domečku místa nazbyt, dokázal Vron naservírovat večeři, zatímco ostatní diskutovali o možnostech, jak najít ztraceného člověka.

Jako první je opustil Dundar. Nik ho doprovázel a na odchodu vtiskl Hance do ruky dopis od Pauly. Moc se omlouvala za nápad zatáhnout je do své vánoční akce. Jako kdyby za to mohla, posmutněla Hanka při čtení řádek od kamarádky.

„Taky musím jít,” zvedl se i Zachariáš, „zkusím rozhodit pár sítí a ulovit informace u těch, co nemají zákony v lásce. Nedělám si velké naděje, ale za pokus to myslím stojí.”

„A ty,” ukázal na Vrona, „budeš dneska spát venku na sněhu!”

Rafan se zasmál, a když trpaslík odešel, zamrkal na přítele: „Klidně se vyspi u nás.”

„V noci nebudu spát vůbec a Zachariáš to moc dobře ví. Potřebuji urychleně něco zařídit.”

„A jak to dopadlo s naším zraněným? Zemřel?” zadržela ho ještě ve dveřích Hanka.

„Ano. Jeho srdce nevydrželo,” odpověděl Vron a pohladil ji po vlasech, „zapomeň na něj a hezky se vyspi.”

Najednou bylo v pokoji příliš mnoho místa na chmurné myšlenky.

„To je vážně bída,” zavrčel Rafan. „Už nám lže i Vron.”

„Myslíš, že ví něco o Tulovi?” pookřála nadějí Hanka.

„Ne, o Tulovi nelhal. Ale vsadím boty, že zraněného nepohřbili. Vron se asi bojí, že bychom jeho totožnost nedokázali před vyšetřovatelem utajit. Ať už má jakýkoliv důvod, já prostě cítím, kdy mluví pravdu a kdy ne.”

„Vron mi v Dubovníku řekl, že ten muž je Tulův nejlepší přítel a že se o jeho záchraně nesmí nikdo dozvědět,” vložil se do jejich rozhovoru Sváťa, „prý mu hrozí maléry ze všech stran. Jedni se ho snaží zabít a druzí by ho s chutí obvinili z únosu královské osoby a poslali do vyhnanství. Takže bude lepší se neptat, co s ním je.”

„Ach jo, pěkně se nám to zamotalo,” vzdychla dívka a vzala si od Sváti čokoládovou sušenku, kterou jí nabídl.

„Až moc,” souhlasil Rafan, „nejlepší plán bude držet hubu, mlčet a zase držet hubu. Hlavně ve škole!”

„Nemusíš se opakovat, já rozumím,” naježila se Hanka, které bylo jasné, že kamarádova rada byla určena především jí.

Záblesky paměti

Sam se těžce zdvihal ze země v aréně. Třel si naražený bok a zuřil, protože jim nezůstala ani jedna z osmi stuh. Že se na ně domluví Golián s gobliny, ho opravdu nenapadlo. Fyzický nájezd goblinů doplněný o kouzlo, které člověka vyvede z rovnováhy, by neustál ani génius. Tom slétl k bratrovi a utíral si z obličeje krev, která mu crčela z roztrženého obočí. Jeden goblin mu při nájezdu v plné rychlosti zavadil diskem o hlavu. Utrpěli nepříjemné fiasko. A ajry velice nutně potřebovali. Budou si asi muset počkat na prvňáky a obrat je. Tomovi se příčilo okrádat slabší, ale nároky kerbera byly neúprosné. Dopracovali se teprve ke třem kouskům mapy k pokladu. Přesněji řečeno, měli celou mapu, ale teprve poté, co kerberos uznal, že splnili svou úlohu, mohli spatřit, co mapa obsahuje. Všechno bylo ošetřeno tak důkladně, že ani na mapě svého spolužáka neviděli víc, než svou odhalenou část. Úvahy o tom, jak poskládá mapu jen jeden z nich a potom podle ní oba najdou poklad, se ukázaly jako nepoužitelné. Nezbylo jim než se snažit každý sám za sebe.

„Nic si z toho, kluci, nedělejte,” utěšoval je duch Karel, „příště už goblini Goliánovi pomáhat nebudou. Taky je nakonec obral o ajry. Vyhrožují mu tolika druhy smrti, až mi z nich málem naskočila husí kůže.”

„To se ti řekne, příště! Jenže my ajry potřebujeme teď,” vrčel Sam a šel sebrat havarované prkno.

„Pojďme zkusit ostatní disciplíny, třeba z nich něco kápne,” utřel si Tom zkrvavenou ruku do kalhot.

„Jsem pro,” kývl Sam, „prvňáci stejně dorazí nejspíš až kolem poledne.”

„Nelíbí se mi, když napadáte nešťastné mrňousy,” protestoval Karel.

„Nám taky ne,” odsekl Tom, „ale kde jinde vzít prachy? Bez nich se tu nepohneš z místa. A kerberos je děsně nenažranej. Ani kouzla zadarmo nedostaneš!”

„Navíc se Alekta včera vytahovala, že už má pět kousků mapy. Vypadáme jako pěkní pitomci, když jsme tolik pozadu!” rozčiloval se Sam. „Do Vánoc nemáme šanci dát požadovaný obnos dohromady.”

„Vánoce,” zasnil se Karel, „příjemné slovo. Určitě v mých vzpomínkách znamená něco hezkého. Jen si nemohu vybavit co.”

Sam otočil oči v sloup a Tom vzdychl. Duch si za celou dobu společného soužití nebyl schopen vzpomenout, co vlastně potřebuje najít. Ne, že by jim jeho přítomnost vadila, docela si na něj zvykli, ale to jeho „nevím, nepamatuji si” jim už pěkně brnkalo na nervy. Neměli jediný záchytný bod, který by jim naznačil totožnost ducha, a dokonce ani Kelaina jim nedokázala poradit nic jiného, než aby byli trpěliví.

Když se objevil děda, aby je odvezl na Vánoce domů, dvojčata zářila radostí. To bude jiná káva než loni, kdy je okolnosti přinutily zůstat v Airbowanu. Letos si mohou svátky užít naplno.

Záhy po odchodu ze školy musel Tom s pravdou ven a odhalit dědovi tajemství zbloudilého ducha. Natolik si zvykli s Karlem hovořit nahlas, že s ním diskutovali i po cestě. Děda byl nezvyklou společností poněkud zaskočen, ale nakonec uznal, že nemá na výběr. Dokonce podotkl, že jde o mnohem lepší variantu, než když byl duchem Sam.

Doma bylo všechno vánočně vyzdobeno, stromeček zářil světélkujícími koulemi, jen rodiče zatím chyběli.

„Nebojte se, kluci, svatosvatě mi slíbili, že dorazí na Štědrý den,” uklidňoval je děda, „zatím si venku na sněhu můžete dopřát veškeré zimní radovánky. Jen se při nich prosím vzájemně nepřizabijte.”

„To je nádhera,” vzdychl Karel při pohledu na vánoční výzdobu domku, „ale moje maminka dávala na misku kromě jablek a ořechů také maličké, zlatě zabalené čokolády. Miloval jsem je, úplně se rozplývaly na jazyku.”

Tom zadržel dech, aby ducha ani jediným zvukem nevyrušil při vzpomínání, ale nebylo to nic platné.

„Maminka... víte, že si už ani nevzpomínám, jak vypadala? Pamatuji si jen, že jsem ji měl moc rád.”

Doufali, že si třeba Karel ještě na něco vzpomene během Štědrého dne, jenže ani po návratu jejich rodičů a při společné slavnostní večeři už neřekl nic zajímavého.

Kluci nadšeně rozbalovali dárky. Nejvíc ze všeho je potěšily dvoje sáňky, hned je běželi vyzkoušet ven. Kolem zasněženého stohu slámy si vybudovali dráhu. Supervolonová prkna zůstala zapomenuta v koutě chodby, teď je nahradila jiná zábava, po níž se kluci vraceli domů vyválení ve sněhu a kompletně mokří. Bylo skvělé mít volno, řádit, smát se a večer hupsnout do hřejivé milující náruče některého z rodičů.

Po vydařeném odpoledni se vraceli domů celí rozjaření, když je náhle zastavilo Karlovo zaúpění. Z jeho nehmotných úst vyšel táhlý bolestivý a naříkavý zvuk, tak děsivý, že ho snad nemohli přeslechnout ani lidé bez magie.

„Karle, co se děje?” polekal se Tom. „Co se stalo?”

„Ne, nesmíte ho zabít! Prosím ne!” vykřikoval duch a hleděl skrze Toma kamsi do dálky. Znovu ze sebe vyloudil onen táhlý, do morku kostí mrazící zvuk.

Rozletěl se pryč od nich, ale hned se zase zarazil a vrátil se před Toma: „Musíš mi pomoct, hrozí mu nebezpečí, potřebuju mu to dát co nejdřív.”

„Co dát? Komu?” naléhavě se dožadoval informací Tom.

„No přece to. no. pomoz mi.”

„Prsten?”

„Ne.”

„Chci ti pomoct. Pověz mi jak.”

„Zachraň ho a doveď mě k němu.”

„Ke komu?”

„Přece k němu. no. vždyť víš.”

„Nevím. Řekni aspoň jméno!”

Duch rozčileně kmital sem a tam, jenže už ze sebe nic nevymáčkl. Náhle si Tom uvědomil, že svým postiženým okem vidí červené vlákno. Bylo tenoučké jako pavučina, ale bylo zřetelné. Jejich duch Karel někde musí mít tělo! A jeho tělo ještě není mrtvé, jinak by se vlákno neobjevilo. Vlákno se však táhlo úplně jiným směrem, než kam hleděl rozrušený duch. Stále nervózně těkal vzduchem, ale zklidňoval se. Spolu s jeho ustupující nervozitou mizelo Tomovi červené vlákno před okem. Nakonec se ztratilo úplně. Bohužel se spolu s ním vytratila i duchova vzpomínka na minulost. Jméno se nedozvěděli. Dvojčata nešťastně vrtěla hlavou nad Karlovou zapomnětlivostí. Jak mu mají pomoct, když z něj nemohou vypáčit jedinou pořádnou informaci?

Ke zlepšení nedošlo ani v dalších dnech. Do školy se vraceli s pocitem, že jsou neschopní, když nedokážou Karlovi porozumět a vydolovat z jeho paměti vodítko.

Po návratu Tom zašel za Kelainou. Rozhodl se dokonce obětovat ajry za radu, ale stará harpyje byla vstřícná a peníze nepožadovala. Posadila Toma ke stolu, stáhla pryč ubrus a přejela nad dřevěnou deskou rukama. Její drápy lehce zaťukaly o povrch. Dřevo se zavlnilo a nabralo podobu miniaturní krajiny.

„Zde je tvoje bydliště,” řekla Kelaina a potom ukázala k pásu hor, „a za dobrého počasí by u vás tohle pohoří mělo být zřetelně viditelné.”

Tom se zorientoval a přikývl: „Ano. Na nejvyšší hoře -asi to bude tahle - se drží sníh celý rok.”

„Ukaž mi, kam se díval váš duch, když se rozčílil.”

„No, stáli jsme tady... A on vystartoval tímhle směrem.”

„To vypadá vzdušnou čarou na Dubovník nebo možná Polutu. A co červená nit?”

„Vlákno vedlo přímo k téhle zubaté hoře.”

„Zajímavé! Kromě moře, několika drobných ostrovů a pustiny je na trase akorát Airbowan.”

„Opravdu?” Tom se zamyslel a pohlédl s nadějí na starou harpyji. „Nemohla by být jeho tělesná schránka v Chrámu na pomezí? Bratr ho tam přece potkal. Jednou jste mi řekla, abych přišel za vámi, kdybych hledal tělo.”

„Správně. A proč myslíš, že si tu s tebou povídám?! A zadarmo?! Snažím se ti pomoct. Jenže dokud si duch sám nevzpomene na svou minulost, sotva někdo najde cestu k jeho tělu. Chrám je nepředstavitelně rozlehlý, a jak už jsi sám zjistil, pobyt v něm má na paměť neblahý vliv.”

„Kdo všechno může odnést lidské tělo do Chrámu?”

„Kromě harpyjí? Snad by to dokázal mistr magie se specializací na hranici mezi životem a smrtí. Musel by však ovládat i časové anomálie. Nikoho takového neznám. Možná zářící, ale ti se v lidském světě neobjevují. Pokud sem někdo umístil tělesnou schránku vašeho ducha, byla to s největší pravděpodobností harpyje. Ale zatím nemáš jistotu, jestli v chrámu skutečně je nebo není. Pořád platí moje minulá rada. Poskytněte duchovi čas a neztrácejte trpělivost. Pečlivě skládejte střípky, na které si vzpomene. Jednou se z nich vyloupne obraz jeho minulosti i důvod, proč nemůže odejít do zapomnění.”

„Díky za vaši pomoc i rady, avelleto.”

„To nic, jsem ráda, že toho nešťastníka od nás konečně někdo odvede. Než jste se ho ujali, byl pěkně otravný.”

Tom povzbuzení potřeboval. Trápily ho pochybnosti, zda se někdy dočká zlepšení. Co když bude mít ducha na krku celý život a Karel si nikdy na nic nevzpomene? Nebylo by lepší se s ním vypravit do Chrámu na pomezí? Celý se zpotil jen při té myšlence. Užitečnější bude se s ním toulat po okolí školy a vsadit na náhodu, při které se jeho spojovací nit znovu ukáže. V Airbowanu by nejlíp poznali, zda opravdu vede do Chrámu. Pověděl o svých úvahách Samovi i Karlovi. Oba s výlety po okolí nadšeně souhlasili.

„S radostí vás provedu a všechno vám ukážu,” kasal se Karel, „znám zdejší končiny do nejmenších podrobností.”

Dvojčata si vyměnila soucitný pohled.

„Ty, s tvojí pamětí?” zapochyboval Sam.

„No dovol!” urazil se duch. „Já mám náhodou výtečnou paměť. A navíc se v okolí školy pohybuji už několik let. Znám to tady jako své boty.”

„A jaké máš boty?” zasmál se Sam.

„Hnědé kožené nad kotníky, ručně šité a zdobené drobným ornamentem u horního okraje.”

„Výborně! A co košile?”

„Nejjemnější bavlna, lesklé knoflíky...”

„Nosíš vousy?” přidal se ke hře Tom.

„Copak jsem nějaký dědek?!”

„Dáváš přednost čepici nebo klobouku?”

„Na hlavě nikdy nic nenosím.”

„A co kalhoty a opasek?”

„Kalhoty z jemné kůže, opasek... opasek... myslím, že nějaký nosím, ale... Kůň! Kovová spona s hlavou koně, ano už si vzpomínám! Stříbrná spona! Mizerný kov, musel se pořád leštit.”

„A jakou máš postel?”

„Postel? Lůžko si nevybavuju.”

„Na která místa jsi rád chodil?”

„Nevím... Asi nikam. Nevzpomínám si.”

Kluci ještě chvíli zkoušeli štěstí, jenže otázky zůstávaly bez odezvy. A neukázal se ani náznak spojovacího vlákna.

Hned druhý den po vyučování naplánovali důkladný průzkum okolí. Den byl jasný a mrazivý. Supervolonová prkna svištěla nad pustým krajem. Dvojčatům omrzaly nosy, ale to je nemohlo v jejich rozletu přibrzdit.

„Ukaž, co v tobě je, Karle. Veď nás. Někam, kde z písečných dun netrčí jen osamělé balvany,” vyzval ducha Sam.

„Co třeba ještěrčí skály? Teď v zimě na nich sice nic živého neuvidíte, ale vypadají pěkně.”

„Jsem zvědavý, jestli k nim trefíš,” rýpnul si Sam.

Duch vystartoval takovou rychlostí, že měli co dělat, aby mu stačili. Trvalo přes hodinu, než dolétli k cíli. Kupodivu je Karel vedl přímo a přesně. Uprostřed pustiny čněl skalnatý masiv se zubatými a větrem ošlehanými hřebeny. Mezi strmými nepřístupnými svahy se nabízelo k přistání několik plošin. Duch zamířil k té pod vrcholem. Ze strany, odkud vál ledový vítr, byla chráněná, přesto umožňovala výhled na zapadající slunce sklánějící se k obzoru.

„V létě se tu vyhřívají rodinky ještěrek a tyhle nízké pichlavé keříky růžově kvetou. Příjemné místo,” zasnil se Karel, kterému na rozdíl od kluků zima nevadila.

„Ani bych neřekl. Je tu pěkná klendra,” pokrčil rameny Tom, „ale přesvědčil jsi nás, že ti paměť slouží. Na co zajímavého jsi ještě narazil?”

„Abych se přiznal, nevím, co pro vás znamená slovo zajímavé,” dotčeně odpověděl Karel, když viděl, že skály nevzbudily v dvojčatech žádné velké nadšení. „Airbowan je malá strohá osada, nenajdete v ní obchody, zábavu, prostě nic, co by člověka upoutalo. Výjimkou je pouze školní areál, ale ten znáte. Okolí je řídce obydleno harpyjemi, především podél potoka, který se na jaře mění v divokou říčku. Jeho zvláštností je, že se v některých úsecích ztrácí pod zemí. Zabloudil jsem i do rozpadlých starých ruin zavátých pískem a do míst, co mě děsila tak, že jsem je ani nezkoumal.”

„Nechcete to radši probrat doma?” přerušil ducha Sam. „Nerad létám potmě.”

Vrátili se pořádně vymrzlí, ale chuť na další poznávání okolí jim to nevzalo. Když se jednou chystali na podobný výlet, narazili na Zena a Alektu.

„Kampak se chystáte?” zajímalo mladou harpyji.

„Ále,” mávl nedbale rukou Sam, „jdeme se proletět.”

„Můžu se připojit?” zeptala se Alekta. „Víte, mám za úkol trénovat proměnu v divokou husu a létání. Nechápu, proč si harpyje oblíbily právě podobu husy. Osobně bych byla mnohem raději dravým ptákem.”

„Klidně se k nám přidej,” vybídl ji Tom a otočil se k běsovi, „a co ty, nechceš nás taky doprovázet?”

„Jessstli vám to nebude vadit, moc rád,” souhlasil potěšeně Zen.

Od té chvíle pořádali společné výpravy pravidelně. Zjistili, že jim vzájemný kontakt ohromně vyhovuje. Výlety poskytovaly víc zábavy než cokoli jiného v Airbowanu. Při létání se mohli vzájemně honit a navíc se dozvídali různé zajímavé drobnosti ze života zcela odlišných kultur. A v ještěrčích skálách se krásně hrálo na schovávanou.

Jednoho dne zalétli dál než obvykle. Nalezli skalní masiv se dvěma jeskyněmi. Váhali, jestli se tu mají chvíli zdržet, nebo se vrátit, když náhle Alekta zpozorněla a mávla na kamarády, aby se schovali. Gestem naznačila, aby ani nepípli, a nadmíru opatrně vyhlížela ven, kde se ve výšce vznášel kondor.

„Co jančíš? Je to jenom pták,” šeptem namítal Tom.

„Kam jsi dal oči? Tohle není pták, to je harpyje.”

„No a? Není důvod se skrývat.”

„Patří k odtrženým.”

„Cože?” nechápal Sam.

„Nemějte obavy, letí pryč,” oznámil jim duch, „tuhle harpyji já znám. Samotářský typ. Bydlí pod Uplakanou skálou.”

„Zvláštní jméno pro skálu.”

„Ani ne. Vyvěrá nad ní slabý pramen a kapičky vody stékají po povrchu dolů.”

„Počkejte, neodbočujte. Zajímalo by mě, co znamená, když se o harpyji řekne, že patří mezi odtržené,” dožadoval se informace Sam.

„Existuje pár harpyjí, které neuznávají běžný etický kodex,” odpověděla Alekta.

„Co neuznávají? Vysvětli nám to.”

„Asi bych o nich neměla mluvit. Jen si zapamatujte, že harpyje, která na sebe bere podobu kondora, může být klukům, jako jste vy dva, nebezpečná.”

„Má pravdu, měli byssste sssi to pamatovat,” souhlasil běs.

„Znáš je? Pověz nám o nich něco,” naléhal Sam, v němž neochota Alekty vzbudila zvědavost.

„Nemohu, to je záležitost harpyjí.”

„No tak, Alekto,” hučel do kamarádky Sam, „nebuď srab a pouč nás.”

„Dobrá, ale musíte přísahat, že se od vás žádný jiný člověk nic nedozví.”

Pološeptem začala vyprávět o neshodách mezi harpyjemi. Etický kodex většina z nich přijímala jako zákon. Našlo se ovšem pár jedinců, kteří odmítali stanovená omezení. Nejchoulostivějším problémem u harpyjí bylo jejich rozmnožování. Alekta se odmlčela a zaváhala.

„Přísahali jsme ti. Umíme držet slovo. I pusu,” ujišťoval ji znovu Tom.

„Jde o to, že potomci harpyjí se nerodí jako u ostatních živých bytostí. Chce-li mít harpyje svého potomka a pokračovatele, musí se vypravit do Chrámu na pomezí a tam u jednoho oltáře obětovat něco, na čem jí opravdu záleží. Zároveň s obětí položí na oltář kámen života, do něhož vloží veškerou magii, kterou má k dispozici. Pokud zvolila správnou oběť, kámen života se zbarví do tyrkysového odstínu, což znamená, že získala požehnání a může začít hledat tělo pro svého potomka.”

„Tělo pro potomka?” vykulil oči Sam.

„Harpyje je svým posláním průvodce a touto činností

stráví nejméně polovinu svého života. Usnadňuje umírajícím cestu do zapomnění. Narazí-li v tu dobu na zachovalé tělo nedospělého jedince, smí oddělenou duši doprovodit přes pomezí a tělo si ponechat. Kodex praví, že tělo si lze přisvojit pouze tehdy, jedná-li se o naprosto opuštěné dítě, které nemá nikoho, kdo by mu vystrojil pohřeb. Vybrané tělo nesmí být příliš poškozené, aby bylo možné obnovit jeho funkce.”

„Harpyje kradou lidské děti, aby z nich udělaly své potomky?!”

„Vyznavači kodexu žádné děti nekradou. Doprovodí umírající duši na poslední cestě, a když je jim náhoda příznivě nakloněna, získají i tělo. Ujišťuji vás, že jen zřídka lze najít někoho mladého, kdo umírá úplně sám. Občas čekání na potomka trvá roky.”

„A potom?”

„Jak se rodí nová osobnost, není snadné popsat. Než se člověk stane plnohodnotnou harpyjí, nosí kámen života jako talisman. Postupně se jeho tělo přetváří do podoby harpyje. Učí se řeč, získává nové návyky, vzdělání...”

„Takže v těle už nezůstane nic z jeho bývalého majitele?”

„Nemělo by, jenže tu a tam se ukazuje, že zlomek paměti přetrvává. O mně harpyje tvrdí, že jsem velice nadaná, ale zároveň i poznamenaná minulostí své tělesné schránky.”

„Tvrdíš,” oslovil Alektu Tom, „že harpyje, které uznávají kodex, děti nekradou. A ty, co ho neuznávají?”

„No právě! Proto jsem vás schovala a varovala. Proslýchá se, že některé z odtržených uzavírají obchody s lidmi. Najatý člověk za drahé kameny nebo magický artefakt zabije dítě v pustině a umožní tím harpyji získat tělo.”

„Taková zrůda si nezaslouží být označena jako člověk! Ale jestli jsem dobře rozuměl, ta harpyje, co letěla kolem, by nás osobně nezabila. Nebo ano?”

„I mezi harpyjemi může existovat odrodilec, jenž zahubí člověka vlastními silami... Podle mě je lepší se ukrýt než riskovat existenci.”

„Páni! Pořád mi vrtalo hlavou, proč některá mláďata harpyjí vypadají spíš jako lidi! Konečně mám jasno,” hltal Alektina slova nadšený Sam.

„Už ssse ssstmívá, měli bychom vyrazit domů,” připomněl jim Zen.

Uznali, že má pravdu, a s trochou lítosti přerušili zajímavý rozhovor. Během cesty je zastihla tma. Karel je však bezpečně navedl až k jeskyni. Tentokrát kluci usínali pozdě, ale nelitovali. To, co se dozvěděli, bylo mimořádně zajímavé a překvapující. Fakt, že ani harpyje nejsou vždycky dokonalé, je svým způsobem potěšil.

Čas ukázal, že jsou výlety užitečné i co se týká školy.

Konečně dvojčata nashromáždila dostatek ajrů, aby uspokojila kerberovy požadavky, a vyrazila k oltáři. Tři hlavy se zubatými tlamami a obrovskýma očima se otočily přímo k nim. Kluci k bájnému tvorovi pocítili respekt.

„Nejvyšší avelleto, dovol, abych k tvým nohám složil nashromážděné ajry a důkaz, že umím tvarovat kámen,” nervózně zdvihl oči Tom. První hlava se k němu sklonila a vyplázla jazyk stočený na konci do mističky. Chlapec do prohlubně vložil kamínek s otvorem uprostřed. Kerberos kámen slupl, a než promluvil, zhoupl hlavou dolů a nahoru. Jak zde bylo zvykem, jeho hlas slyšel pouze žák, s nímž jednal.

„Potvrzuji, že byl úkol náležitě splněn.”

„A jaký je můj další úkol?”

Hlava se opět zhoupla sem a tam.

„Zadání zní: přines malý kousek beztvaré, kterou pudí vzhůru nehybný.”

Hlava znovu vyplázla jazyk, na jehož konci Tom nalezl malou lahvičku. Vzal si ji, ale moudrý z kerberova požadavku nebyl.

„Mohl bych poprosit o nápovědu?”

Druhá kerberova hlava se natáhla až k němu: „Až objevíš požadovanou tekutinu, naber si plnou lahvičku. Budeš ji později potřebovat při vyučování.”

Po bratrovi přistoupil k tříhlavému psovi Sam a proběhlo podobné jednání jako s Tomem. Navzájem porovnali, co jim pes řekl, a s uspokojením konstatovali, že budou shánět stejnou věc a že tentokrát nepřijdou o žádné ajry.

„Ale o jakou tekutinu jde?” spekuloval Tom. „Měl na mysli vodu?”

„Pochybuji,” prohlížel si lahvičku Sam, „přece nebude chtít něco, co můžeme klidně nabrat u nás v jeskyni.”

„Člověk nikdy neví,” potřásl hlavou Tom, „zkusím svoji poslední nápovědu.”

„Jak poznám správnou tekutinu?” obrátil se na třetí psí hlavu.

„Hledej slzy z nitra skal,” zněla odpověď.

„Hm,” zamyslel se Sam, když mu bratr přetlumočil kerberova slova, „sice u nás voda ze skály teče, ale může v tom být háček. Radši se do třetice zeptám i já.”

Lehce se uklonil kerberovi: „Kde máme hledat požadovanou tekutinu?”

„Tam, kde skála roní krvavé slzy.”

„Tam, kde skála roní krvavé slzy?” zopakoval nahlas Sam.

„No vida! Už je to jasné! Uplakaná skála,” přitočil se k nim duch Karel.

„Jsi o tom přesvědčený?” zapochyboval Tom. „Co ty krvavé slzy?”

„Místa, po nichž voda stéká, ji barví do rezava, široko daleko není jiné místo, které by přesněji odpovídalo popisu.”

„Jestli máš pravdu,” rozzářil se Sam, „zvládneme tenhle úkol levou zadní.”

Doma v jeskyni běželi zkontrolovat, o co se rozrostla jejich mapa. Trochu je zklamalo, když zjistili, že ani další dílek je neposunul blíž k pokladu, ale dobrá nálada jim vydržela.

O víkendu za nimi jako obvykle dorazil děda s novými zásobami dobrot od Zachariáše a s novinkami. Zprávu, že s nimi rodiče během příštích prázdnin nebudou, přijali rezignovaným pokrčením ramen. Mnohem zajímavější bylo dědovo vyprávění o Vronovi, Hance a dalších lidech, kteří se v období vánočních svátků zamíchali do podivného únosu, jenž vyvolal rozruch ve škole i v řadách ochránců. V Santareně se připravoval velký vyšetřovací a soudní proces, který měl odhalit viníka i skutečný sled událostí.

„Škoda že u toho s nimi nemůžeme být,” litoval Sam, „hrozně by mě zajímalo, jak taková záležitost probíhá.”

„Budu dávat pozor a všechno ti povyprávím,” sliboval děda.

Hned další den po vyučování se vypravili pro „slzy skal”. Libovali si, že mají Karla, který je povede přímo bez zbytečného bloudění a hledání. Jenže na okraji skalního masívu se duch zarazil a zahnal je do nenápadného výklenku, kde odložili prkna.

„Počkejte tady,” přikázal Karel, „zaletím zkontrolovat, jestli je čistý vzduch.”

Ani se nestačili rozkoukat a už byl zpět: „V pořádku, není doma.”

„Kdo není doma?”

„No přece harpyje, co tu bydlí. Pramen vyvěrá na její zahradě.”

„Tady něco nehraje. Proč by nás kerberos posílal na cizí pozemek? Možná je podobný pramen i jinde a my hledáme na špatném místě.”

„Víte vy co? Naberte vodu a nechejte si ji vaším školním psiskem zkontrolovat. Za to nic nedáte. Když ji neschválí, vyrazíme jinam,” navrhl Karel. Uznali, že má pravdu.

Silové pole ochrany je zaskočilo v okamžiku, kdy se přiblížili ke skále s obarvenou vytékající vodou. Zachovalo se jako neviditelná stěna, která jim zabraňuje pokračovat v cestě. Když necouvli, vynořila se v jejich mysli otázka.

„Co zde pohledáváte? Mám oznámit vaši přítomnost paní domu?”

„To ne,” polekal se Tom, „jen jsme chtěli trochu vody, nic víc.”

„Vodu si nabrat můžete a do pěti minut opusťte chráněný prostor,” souhlasil neviditelný strážce.

Pospíšili si k vodě, aby nepřekročili povolený limit. Jakmile prošli magickou stěnou ven a ocitli se mimo hlídanou oblast, vydechli si úlevou. Zamířili k výklenku, kde na ně u supervolonových prken čekal Karel.

Tomovi se při pohledu dovnitř sevřely vnitřnosti úlekem a zmocnila se ho panika. Ve stejném okamžiku vydal duch srdceryvné zakvílení, velice podobné tomu, jaké už jednou slyšeli.

„Jejda, omlouvám ssse,” ozvalo se vedle nich, „netušil jsssem, že jssste tady.”

Dvoje děsivé oči, které se vedle nich zničehonic objevily, jim rozhodně na klidu nepřidaly. Tom měl dojem, že mu srdce buší až v krku. Sam se vzpamatoval rychleji.

„Ahoj Zene, ahoj Furontisi, co tu děláte?”

„Přišli jsssme sssem pro trochu vody,” odpověděl Zen, „a ještě jednou ssse omlouvám za naše bafnutí. Víte, děsit duchy je pro násss ssstejně přirozené, jako když vásss sssvědí nosss. Taky ssse podrbete a nepřemýšlíte, jessstli to máte udělat.”

„O čem to meleš?” vzpamatovával se zvolna z leknutí i Tom.

„No, nevěděli jsssme, že duch, na kterého jsssme tu narazili, je zrovna ten váš. Hned jsssme na něj vyssstartovali, abychom ho vyděsssili. To je u násss naprosssto normální chování. Doufám, že ssse nezlobíte.”

„Ani ne,” ujišťoval kamaráda Sam, zatímco se Tom starostlivě rozhlížel po Karlovi.

Našel ho schovaného za supervolonovými prkny. Jeho i tak nejasný obrys se nyní mihotal v nekontrolovatelné panice.

„Vždyť Zena znáš, uklidni se,” domlouval mu s veškerou průvodcovskou přesvědčivostí, „kamarádi tě nechtěli vyděsit. Jednalo se o omyl.”

„Nech mě tu, nemohu odejít, nemohu, nemohůůů,” vylekaně blekotal duch, ale jak se k němu Tom naklonil, popřel skutkem svá slova a vystřelil z úkrytu ven.

„Počkej, nejanči, nic se neděje,” následoval ho pomalu Tom, „copak jsi nepoznal našeho kamaráda Zena?”

Karel přestal utíkat, ale stejně před svým průvodce krok po kroku couval, aby si udržel vzdálenost čtyř metrů. Tom si znenadání uvědomil, že vidí červené vlákno. Tentokrát bylo silné a zřetelné.

„Pojď se mnou, Karle,” nařídil autoritativně, skočil do výklenku pro prkno a vyrazil podél červené nitky, kterou sledoval postiženým okem. Letěl minutu, než vlákno začalo blednout a slábnout. V průběhu další minuty se vytratilo úplně. Tom zastavil a hned za ním přibrzdil své prkno i Sam. V patách jim letěli i oba zvědaví běsové. Karel se od nich držel co nejdál a schovával se za Tomem. Ale aspoň už nepanikařil.

„Co je tímhle směrem?” ukázal Tom na místo, kam ještě před chvílí mířilo červené vlákno.

„Chrám na pomezí,” odpověděl Zen. Potom opatrně nakoukl za Toma. „Ještě jednou ssse omlouvám, Karle, nechtěli jsssme vyděsssit právě tebe.”

Duch vmžiku zacouval do bezpečné vzdálenosti.

„Já... já ještě nemohu odejít,” opakoval zmateně, „nejdřív musím najít krále.”

Proces v Santareně

Zachariáš měl najednou tolik práce, že mu po večerech chodila vypomáhat i Hanka s oběma kamarády. Všechny ubytovací prostory byly beznadějně plné a lidé z Jižního kontinentu, kteří se sem sjeli, očekávali nejlepší servis a obsluhu. Vzhledem k tomu, že mnozí z nich neměli sedmý smysl, považovalo se za slušné nepoužívat před nimi magické schopnosti. Jídlo se nosilo ručně a ne všichni hosté spořádaně čekali, až na ně dojde řada. Hned se poznalo, kdo má služebnictvo a jak s ním zachází. Nedocházelo jim, že tady žádní sluhové nejsou. Hanka byla mockrát v pokušení jim za jejich neurvalost a hloupé řeči provést nějaký magický šprým, ale ovládla se a neustále si opakovala, že kouzlit by nebylo fér.

Celá Santarena si šuškala o nadcházejícím procesu, kde obžalují z únosu učitelku z magické školy. Velkou zvědavost vzbuzoval fakt, že unesený chlapec nebyl vypátrán. Jeho matka, belistounská královna, dokonce vypsala za nalezení syna vysokou odměnu, ale nepomohlo to. Nikdo nechápal, jak je v magickém světě možné hledanou osobu nebo její mrtvolu tak účinně schovat.

Jednoho dne zavítal do Kouzelných zahrad soudní úředník a rozdal jednotlivým osobám pozvánky k soudnímu procesu. Sváťa závistivě koukal po Hance a Rafanovi, kteří spolu s pozvánkou obdrželi i pokyn, že mají v aule usednout do prostoru svědků.

„Proč nepozvali i mě?” mračil se jejich mladší kamarád.

„Nic si z toho nedělej, taky nejsem mezi vyvolenými,” utěšoval ho Vron, „je lepší, když nikam nemusíš.”

„Chci být u procesu! Zajímá mě, jak dopadne,” bouřil se Sváťa, „jde o mé kamarády, učitelku, spolužáka.”

„No dobře,” pokrčil rameny Vron, „požádám Zachariáše, aby tě vzal s sebou. Stejně tam musí. R’íhan ho pověřil, aby doprovodil Hanku do soudní síně v roli zákonného zástupce.”

„On nepožádal tebe?” podivil se Rafan, kterému vrtalo hlavou, proč se Vron o celý případ tak málo zajímá. Hanka při té otázce zpozorněla a upřela na přítele zvědavý pohled.

„Čím méně se o mně bude mluvit, tím lépe. Nelíbí se mi směr, kterým se vyšetřování ubírá. I vám doporučuji jen odpovídat na otázky a zůstat pokud možno v pozadí. Jestli máte rozum, budete se tvářit jako přitroublí ňoumové.”

„Vrone, ty nám něco tajíš! Rafan říkal, žes nám poprvé za dobu, co se známe, lhal,” uhodila na svého přítele Hanka.

„Diskuzi o pravdě a lži odložíme, až proces skončí,” stroze odsekl Vron a zamračil se na dívku i na Rafana. Zvedl se a se slovy, že má ještě nějakou práci, urychleně odešel.

„Chápeš to?” naštvaně řekla Hanka na kamarádovu adresu, ale oči se jí zrádně zalily slzami.

„Pokud jsem Vronovi správně rozuměl,” houkl směrem k ní Rafan, „právě nám doporučil, abychom se na nic neptali, o nic nezajímali, protože ten, kdo nic neví, nebude pro vyšetřovatele důležitý.”

„Asi byste měli poslechnout,” zamíchal se do debaty i Sváťa, „a o Vronovi pokud možno vůbec nemluvit.”

„To se ti snadno řekne, ale co když se zeptají? Nebo co když dojde na násilnou prověrku mysli?”

„Když se zeptají, odpovíme,” usmál se Rafan, „jen si prostě nebudeme zbytečně pouštět pusu na špacír.”

Hanka přikývla a přinutila se zahnat myšlenky na ztraceného spolužáka a uvězněnou učitelku. Moc toužila o tom všem si s někým dopodrobna popovídat, ale jako by se před ní zavíraly všechny dveře. Nechtěl o tom mluvit ani její otec, ani Vron, od Rafana se dočkala akorát sarkastického úšklebku a hanlivého No jo, ženská! Sváťa sice naslouchal, ale sám mlčel, což Hanku rozčilovalo víc než Rafanovy úšklebky. Nejhorší bylo, že se podobné odezvy dočkala i od Plama. Její dračí přítel také jen naslouchal a nakonec jí poradil, aby se netrápila a věnovala své síly učení. Od něj podobnou ránu pod pás nesla obzvlášť těžko.

Vzala dokonce zavděk Julií a Gitou. S těmi mohla o Tulovi mluvit od rána do večera. Společně spekulovaly, co se mu asi přihodilo. Julie byla velice zklamaná, že ani Hanka netuší, kam se jejich spolužák poděl.

„Neříkáš mi pravdu,” obvinila ji, „bratranec tvrdí, že to musíte vědět.”

„Jaký bratranec?”

„Fred. Víš, on je pátrač. Zajímal se o Tula už před Vánocemi.”

„Copak on ho znal?”

„Neznal. Ale když jsem doma vyprávěla, že máme ve skupině záplatovaného prince, zmínil se, že by mohlo jít o skutečného královského syna. Chtěl po mně, abych mu s ním domluvila schůzku. Jenže Tul odmítl. Tak jsem Fredovi prozradila, že budete o Vánocích v Dubovníku rozdávat dárky chudým, aby se tam na něj skočil podívat.”

Hanku rázem polil studený pot. To snad není možné! Člověk, který Tula ohrozil na životě, byla ona sama. Rafan má pravdu, neumí držet jazyk za zuby. Kdyby Julie neslyšela, kde budou o svátcích, mohla nadílka proběhnout v klidu. Bylo jí do breku. Jak mohla udělat tak hloupou chybu?! Jestli se o tomhle dozvědí kluci, už jí v životě nebudou věřit. Rychle se rozloučila a prchla na mýtinu, kam chodili krmit hřejiváčky. Jenže měla smůlu. Sotva se vynořila z brány, narazila na Dianu Renu.

„No ne,” podivila se zástupkyně ředitele, „netušila jsem, že naši bránu objevili i žáci. Ráda tě vidím, Hanko.”

„Omlouvám se, hned půjdu pryč,” otočila se dívka k odchodu.

„Nemusíš odcházet,” chytila ji za ruku zástupkyně ředitele a otočila si dívku obličejem k sobě, „copak se stalo?”

„Já, já... udělala jsem hroznou chybu. A nejde napravit,” vypadlo z Hanky.

„A chceš si o ní se mnou promluvit?”

Hanka se zmohla jen na chabé zavrtění hlavou.

„O chybách je potřeba mluvit, jinak se s nimi člověk těžko vyrovnává. Určitě existuje někdo, kdo tě vyslechne a pochopí. Vymluv se ze svého trápení,” usmála se na ni profesorka a nechala ji na mýtině samotnou. Ptáčci se slétli ke krmítku. Jeden z nich začal zpívat a Hanka se rozbrečela. Byla ráda, že je tu sama, a začala přemýšlet o radě, kterou jí poskytla profesorka. Hřejiváčkův zpěv měl blahodárný vliv. Nakonec se rozhodla pro otce.

Hodně se jí ulevilo, když jednorožci otevřela srdce a přiznala vinu. R’íhan dceru v klidu vyslechl a vyslal k ní vlnu útěchy. Překvapilo ji, že necítí otcův hněv.

„Jsem hloupá a nezodpovědná. Dobré rady mi profrčí kolem uší a já si až pozdě uvědomím, co jsem provedla,” vzdychla nešťastně, když dovyprávěla.

„Nejsi hloupá, jen trochu naivní,” odpověděl jednorožec, „jsem potěšen, že si přicházíš pro radu ke mně a nebojíš se přiznat vlastní omyl. Věřím, že se z chyb dokážeš poučit.”

„Jenže moje selhání se nedá ani vrátit, ani napravit,” popotáhla nešťastně.

„Nevěš hlavu, žádná tráva není tak mokrá, aby zase neuschla. Aspoň teď víme, že tvého spolužáka nikdo úmyslně nezradil ani neprodal. Až bude po procesu, ještě si o tom popovídáme u nás doma,” vlídně dodal R’íhan.

„Až bude po procesu, to říkají všichni! Co za tím vězí, tati?”

„Že pravý čas na otázky ještě nenastal.”

„Jsem nervózní.”

„Relaxuj, H’anaríjo, a věnuj se učení,” rozloučil se něžným pohlazením jednorožec a zanechal dívku v nejistotě.

Dva dny nato se ke své chybě přiznala i Sváťovi a Rafanovi.

„Propánakrále, ženská!” chytil se za hlavu Rafan. „Copak ti pořád nevtloukám do hlavy, abys nebyla ukecaná?!”

„Nenadávej jí!” zastal se dívky Sváťa. „Šlo spíš o hloupou náhodu než o její chybu. Konečně víme, jak nás našli.”

„Aspoň že máš tolik slušnosti a řeklas nám to,” nepřestával se mračit Rafan, ale Hanka vycítila, že už se nezlobí. Tvářila se zkroušeně, v duchu však jásala, že kamarádi vzali její přiznání sportovně a nepřestali s ní mluvit.

Ve škole právě probírali transport břemen posílaných bránami. Na první pohled snadná záležitost však vyžadovala hodně úsilí. Trénovali nejen ve škole, ale i doma. Zachariáš jejich nácvik okamžitě propojil s praxí. Hosté z Jižního kontinentu snědli neuvěřitelné množství jídla a tradiční přesun surovin z tržiště do Kouzelných zahrad povozem nestačil. Pracovali společně s Vronem, který byl v poslední době nezvykle uzavřený a nemluvný. Ale na druhou stranu jim ochotně pomáhal radou i příkladem, když jim něco nešlo.

Konečně nastal den procesu. Zachariáš se oblékl do slavnostního, což znamenalo, že si na svůj obvyklý kožený kabátec připnul obzvlášť široký a zdobený opasek, za nímž se mu houpala naleštěná sekera. Běžný denní provoz nechal na starost Vronovi a spolu s dětmi se pěšky vypravil do centra Santareny, kde se v katedrále konalo shromáždění. Když Hanka viděla, kolik dorazilo lidí, skoro se vyděsila.

Vyšetřování přilákalo nejen zúčastněné, ale i spoustu zvědavců. Ještě že měli rezervovaná místa v prostoru pro svědky. Sváťa se tam nenápadně protlačil spolu s nimi. Pořadatelé nevěděli, kam dřív skočit, koho dřív kontrolovat a jen tu a tam usměrňovali dav, který se tlačil u vchodu. Rafan s pobavením pozoroval zmatek a prorokoval opožděný začátek.

Ale mýlil se. Postranními dveřmi napochodovali do sálu honosně oblečení lidé a za nimi vešli tři mágové v černých, zlatě zdobených pláštích. Zaujali místa na vyvýšeném pódiu a gestem přivolali šéfa pořadatelů. Předali do jeho rukou zvláštní hůl zdobenou ohlazeným kamenem a několika peříčky. Při poklepání o kamennou podlahu vyvolala hůl vibrující vlnu tlumící zvuk. Zbytek opozdilců se natlačil dovnitř a muži u dveří uzavřeli vchod.

￼

Muž s holí hlasitě oznámil jména tří mágů, kteří byli vybráni jako soudci, potom představil Cintariona, hlavního vyšetřovatele, a Lionu coby obhájkyni práv obviněných. Krátce se rozhlédl po sále a prohlásil shromáždění za zahájené. Hůl předal hlavnímu vyšetřovateli.

„Vážení přítomní,” ujal se slova Cintarion, „sešli jsme se tu ve jménu královny z Belistounu, která žádá, abychom potrestali únosce jejího syna Tuliana, a pokud to bude možné, našli ztraceného následníka trůnu. Protože se nepodařilo případ vyřešit na místě, svolali jsme shromáždění, jež má objasnit celou situaci a označit viníka únosu. Dovolte mi stručně zrekapitulovat sled událostí. Zhruba před čtyřmi lety zmizel desetiletý Tulian z rodného hradu. Došlo k tomu záhy po smrti jeho otce a zmizení staršího bratra. Chlapce se nepodařilo najít a všichni se domnívali, že utekl v psychickém pomatení smyslů a možná už není mezi živými. Nicméně pátrat po něm nepřestali. V létě se rozšířila zpráva, že byl chlapec viděn v Renoru v magické škole. Královský mág okamžitě vyrazil na místo, aby se osobně přesvědčil, zda se opravdu jedná o Tuliana. Nalezl ho na supervolonových závodech v Polutě. Bohužel se mu nepodařilo s chlapcem promluvit, protože jmenovaný ihned po závodech zmizel. Jak jsme zjistili, odvedla ho odtud obviněná Felicie Ferinová. Díky ní se Tulian dostal do rukou Artitanovi, který navzdory tomu, že věděl, kdo Tulian je, chlapce nevrátil rodině, ale přinutil ho navštěvovat školu zde v Santareně. Proto jsme ho obvinili z únosu. Prince se však zatím nepodařilo najít ani našim nejlepším pátračům.”

Hanka v mysli ucítila Plamův kontakt.

„Mohl bych se dívat s tebou?” zeptal se její dračí přítel. „Moc by mě zajímalo, jak takové shromáždění probíhá.”

Nejdřív ho chtěla odmítnout. Stále mu nemohla zapomenout, jak se s ní v poslední době odmítal bavit, ale rozmyslela si to. Vždyť i její otec se choval skoro stejně. Bylo by hloupé se urážet jako malá holka! Přijala Plama do svého komunikačního krystalu a umožnila mu dívat se a naslouchat.

„Byl královský mág u dvora v době, kdy se chlapec před čtyřmi roky ztratil?” zeptal se vyšetřovatele jeden ze tří pověřených soudců.

„Ano,” přikývl Cintarion.

„V tom případě ho povolejte jako svědka, ať nám objasní, co se v té době stalo a jak po útěku prince postupoval,” nařídil soudce.

Z řady před nimi se zdvihl muž a přistoupil k vyšetřovateli. Cintarion mu vrazil do ruky hůl a poučil ho, že se kámen při jakékoliv lži zbarví červeně.

„To je on,” zašeptala Hanka směrem ke klukům, „ten, co chtěl Tula v Polutě zabít.”

Rafan ale lehce zavrtěl hlavou a přitiskl si prst na ústa. Hanka pod jeho zamračeným pohledem ztichla a poslušně se schoulila zpět na své místo.

„...a toho večera se následník vytratil ze své komnaty ve věži,” hovořil mezitím svědek, „matka jeho zmizení zaznamenala až ráno, když chyběl u snídaně. Královské stráže prohledaly celé okolí, ale marně. I já jsem se snažil zachytit jeho stopu, bohužel moje vyhledávací schopnosti nepatří k nejlepším. Věřil jsem, že se chlapec musí dřív nebo později někde objevit. Ovšem nepředpokládali jsme, že by mohl být v magické škole. O jeho sedmém smyslu neměl nikdo z nás nejmenší tušení.

„Jaký je stupeň vašeho magického vzdělání?” zeptal se soudce.

„Střední.”

„Ale bránu ovládáte.”

„Ano.”

„A nedovedete rozeznat magické předpoklady?”

„Umím trochu uzdravovat, zahnat zemědělské škůdce, avšak co se týká vidění a pátrání, jak už jsem řekl, nepatřím mezi nejlepší.”

„Kdo vlastně přihlásil Tuliana do magické školy?” znovu se zeptal soudce. „K tomu přece potřeboval někoho dospělého.”

„Jak jsme později zjistili, byl to Silmur, strážce královského stáda, kdo chlapce nechal studovat v Renoru.”

„Jeho z únosu neobviňujete?”

„Samozřejmě že obviňujeme! Ale pokud vím, jeho obžalovat nemůžeme. Bylo mi řečeno, že zemřel po bitce v Dubovníku.”

„Rozumím. Pokračujte.”

„Vlastně jsem objevil ztraceného Tuliana jen díky tomu, že jsem nechal sledovat Silmura. Jenže než jsem se k chlapci dostal, ta zatracená ženská ho odvedla a dobře schovala. Musel jsem najmout spoustu lidí, abych následníka znovu vypátral.”

Cintarion ho přerušil a obrátil se na soudce: „Myslím, že je čas přivést obviněnou Felicii Ferinovou.”

Mágové přikývli a jeden z pořadatelů přivedl profesorku. Vypadala smutně a unaveně.

„Byla jste obviněna z únosu Tuliana z Belistounu,” oznámila jí Liona a vtiskla jí do ruky hůl s kamenem, „nyní máte možnost svobodně promluvit a objasnit soudnímu shromáždění pohnutky vašeho nezákonného jednání. Povězte nám o tom, jak jste se seznámila s Tulianem.”

Profesorka začala vyprávět o závodech a o zříceném stropu v zákulisí. Pak ukázala prstem na Duala.

„Jsem si jistá, že tento muž chtěl Tuliana zabít. Zkusil kouzlit i proti mně, ale měl smůlu. Rychle jsem chlapce odvedla, protože mohl mít poblíž pomocníky a já nechtěla ohrozit dětský život.”

„To je nesmysl,” ozval se Dual, který pořád stál opodál, „chtěl jsem Tuliana odvést domů k rodině. Ta potrhlá ženská si plete nehodu s vraždou. Snažil jsem se chlapce chránit před padajícím stropem. Nechápu, jak dospěla k závěru, že bych ho měl chtít zabít. Takový nesmysl! ”

„Nemá v ruce hůl pravdy,” ozval se v Hančině mysli drak, „právě teď může beztrestně lhát.”

„Ty lumpe,” obořila se na královského kouzelníka Ferinová, „já přece říkám jen čistou pravdu a taky vím, co mluvím. Jak se opovažuješ zlehčovat mou výpověď?!”

„Zůstaňte v klidu,” napomenula Liona profesorku, „a pokračujte. Jinak vám budou soudci nuceni odebrat slovo.”

„Dobrá, dobrá,” snažila se přemoci své rozčilení Ferinová, „nejvíc mě zarazil fakt, že Tulian nahlas vyslovil jméno Artitan. Skutečného Artitana znám, proto jsem ohroženého chlapce vzala k němu, aby se věci vyjasnily.”

„Chlapec vám řekl, kdo je?”

„Ano.”

„Přesto jste ho nevrátila domů. Proč?”

„Tvrdil, že ho doma zabijí, protože už zabili jeho otce a bratra. Chtěl dostudovat, aby se dokázal ochránit před magickým útokem.”

„Tím jste se ovšem dopustila nezákonného jednání. Jste si toho vědoma?”

„Ano.”

„Proč jste celou věc nepředala do rukou ochráncům?”

„Odvedli by chlapce domů, a kdyby nic nevyšetřili, byl by znovu ohrožen na životě.”

„Vy tomu skutečně věříte?”

„Ano, jsem o tom přesvědčena, jinak bych si nikdy nedovolila překročit hranici zákona.”

„Dobrá. Zatím se posaďte, musíme se poradit,” řekl jeden ze soudců a naklonil se k dalším dvěma kolegům.

Celý prostor okamžitě začal hlučet tlumeným hovorem.

„Artitan to bude mít horší,” konstatoval tiše trpaslík.

Přestávka netrvala dlouho. Po chvíli vyšetřovatel opět klepl holí a všichni se ztišili. Jeden ze soudců povstal a pobídl Ferinovou, aby přistoupila blíž.

„Provinila jste se proti zákonu, takže vám musíme vyměřit trest. Došli jsme ale k názoru, že jste jednala na základě omylu. Uznáváme, že jste se zachovala podle svého nejlepšího vědomí a svědomí a měla jste na mysli především chlapcovo dobro a zdraví, což považujeme za polehčující okolnost. Odsuzujeme vás na dva měsíce k práci v nemocnici pro chudé v Dubovníku. Obdržíte jen ubytování a stravu. Trest můžete absolvovat v době prázdnin. Souhlasíte s trestem?”

Ferinová jen mlčky přikývla. Pak se soudce otočil k první řadě, kde seděla královna.

„Ptám se i vás, vaše veličenstvo, souhlasíte s navrženým potrestáním i vy?”

„Ano, zdá se mi to jako dostatečný trest,” přikývla oslovená žena, i když vysoký muž vedle ní jen nespokojeně koulel očima. Mág přikývl a sestoupil k Ferinové. Stáhl jí z ruky náramek a Hanka si s hrůzou uvědomila, že byl zaručeně antimagický. Potom profesorku vyzvali, aby se posadila mezi svědky a zůstala soudu k dispozici, kdyby ještě požadoval doplňující informace. Hůl pravdy se opět ocitla v ruce vyšetřovatele.

„Prosím účastníky soudního shromáždění o klid,” řekl nahlas, „nyní vyslechneme hlavního podezřelého a soud se pokusí zjistit, kam zmizel unesený chlapec. Přiveďte mága Artitana.”

Hanka s obavou sledovala, jak přivádějí muže, který se posledního půl roku stal Tulovým ochráncem. Kromě náramku měl na rukou i pouta. Podmračený vzpurný pohled prozrazoval, jak moc je mu tahle situace proti srsti. Rozhlédl se po celé síni a pozorně spočinul na tvářích soudců. Nakonec přejel pohledem i prostor určený pro svědky. Cintarion mezitím líčil, jak Artitan přinutil Tula studovat v Santareně a jak mu znemožnil návrat domů. Na závěr ho obvinil z toho, že chlapce u Gorta ukradl z rukou Duala a někde následníka trůnu šikovně ukryl.

„Takový nesmysl! Co by z toho měl?” neudržela se Hanka. „Tul přece chodil do školy rád.”

Královna z Belistounu zřejmě její šeptání zaslechla, protože se otočila, aby zjistila, kdo mluví. To Hanku vzpamatovalo a ztichla.

„Vysvětlete soudu, proč jste chlapce neodvedl domů,” nařídil obviněnému vyšetřovatel.

„Vážený soude, vážení přítomní,” promluvil zvučně Artitan, „rád všechno vysvětlím, pokud mi to dovolíte.”

„Odpovězte na otázku a žádné zbytečné řeči,” napomenul ho Cintarion.

„Zajímal jsem se o chlapce proto, že někdo na Jižním kontinentu zneužil mé jméno a zadržel vzkaz, který ke mně od bývalého královského mága vůbec nedorazil. Zajímalo by mě, proč současný dvorní kouzelník používá mé jméno! ”

„Otázky tady klademe my!” zamračil se Cintarion, ale jeden ze soudců ho zarazil a ukázal na mága.

„Sundejte mu pouta a vložte do jeho ruky hůl pravdy. Zároveň prosím svědka Duala, aby přistoupil a podal vysvětlení.”

Královský mág se zvedl a postavil se vedle Artitana. Obrátil se k němu a do očí mu řekl:

„Vždyť jsi mě v dopise sám požádal, abych se nějaký čas pod tvým jménem staral o královskou rodinu. Tak čemu se teď divíš?”

„Cože?! Nikdy jsem ti nepsal, natož takový nesmysl!” zuřivě k němu o krok přistoupil bojový mág. Protože už v ruce svíral hůl pravdy, všichni zvědavě pohlédli na vyšetřovatele, co on na to. Dual o několik kroků couvl.

„Dejte hůl pravdy i tomu druhému,” ozval se hlas z obecenstva.

„Tumáš,” vrazil Artitan hůl do ruky Dualovi, „a teď vysvětluj, jak to bylo!”

„Vyšetřovatel jsem tady já,” zkoušel protestovat Cintarion, ale nikdo si ho nevšímal, zraky všech se upíraly na dva mágy stojící proti sobě.

Dual s holí v ruce zdvihl hlas: „V dopise, který jsem dostal, jsi mě žádal, abych na Jižním kontinentu působil tvým jménem, protože ty máš momentálně výhodnější kšefty. A já se jako blbec o tohle království několik let staral, zatímco ty ses tu někde poblíž paktoval s nepřáteli království!”

„To je lež!” zuřil Artitan.

„Jak vidíš, tak není,” strčil mu Dual pod nos hůl pravdy.

V davu přihlížejících to zahučelo. Soudní divadlo začalo nabírat na zajímavosti. Jak je možné, že obě tvrzení byla pravdivá?

„Zjednejte pořádek,” zasyčel soudce směrem ke zmatenému Cintarionovi.

Vyšetřovatel vytrhl hůl Dualovi a udeřil o podlahu. Vlna klidu se rozlila po síni. Pak hůl znovu vrazil do ruky Artitanovi: „Jaký prospěch jste očekával, když jste unesl následníka trůnu? A žádné vytáčky! Teď už nemáte šanci hodit vinu na někoho jiného!”

„Já přece nikoho neunesl! Jen jsem chlapci pomohl, protože se zdálo, že ho chce doma někdo zabít! ” zkoušel se bránit Artitan.

„Možná si u něj únos objednali odpůrci království. Kdo jiný by dokázal za služby nájemného mága zaplatit,” pokřikoval Dual, aby svému protivníkovi zavařil.

V hledišti to opět zašumělo a vyšetřovatel musel opakovaně použít zklidňující kouzlo. Náhle se prodral davem jeden z diváků a přeskočil zábradlí. Odstrčil vyšetřovatele a postavil se před soudce. Strhl si klobouk a lehce se uklonil: „Tohle je naprostý nesmysl, nikdo z nás by si nepřál smrt dítěte. Najali jsme Artitana na ochranu před bandity, nic dalšího jsme si u něj neobjednali, jak se snaží naznačit tenhle královský zmetek.”

„Lorde Hungare,” povstala rozčileně a výhružně královna, „jestli v únosu máte prsty...”

„Copak jste neposlouchala, co říkám, veličenstvo?” odsekl neuctivě muž. „Ani vám, ani vašim dětem bychom neublížili. Poslední skutečný král, kterému se na hrudi rozhořelo dračí oko, už není mezi námi. Od chvíle, co zemřel váš manžel, to jde s královstvím od deseti k pěti. Vážně nic nevidíte? Po takové neúrodě, jaká byla letos, by váš muž sáhl do pokladnice a zabezpečil zemi proti hladu! Jenže vaši přisluhovači umí jen zvyšovat daně a dohánějí chudé k naprostému zoufalství. Kde se u nás najednou vzalo tolik banditů a pirátů? O neschopné vládce nestojíme, to jistě chápete!”

„Zjednejte si pořádek,” znovu napomenul Cintariona soudce.

„Vraťte se zpět do hlediště, pane. Vaše argumenty nemají s projednávaným případem nic společného,” nařídil neposlušnému divákovi vyšetřovatel.

„Jak to, že nemají?!” nechtěl se nechat nezvaný svědek vyhnat. „Každý přece vidí, že se lord Barada touží stát králem a jeho úlisný přisluhovač, co si ještě nedávno říkal Artitan, dělá všechno možné, aby jeho touze vyšel vstříc! Jestli se někomu hodí Tulianova smrt, tak jedině Baradovi! Nezbyde-li ani jeden následník, stačí mu oženit se s princeznou a má, co chtěl. Jenže o krále, kterého nepotvrdí dračí oko, my nestojíme! To radši žádného!”

Hlediště po jeho výstupu zahučelo, jako když se píchne do vosího hnízda. Vyšetřovatel netrpělivě kývl na své pomocníky, aby vytlačili rozohněného muže k zákulisí, odkud před chvílí přivedli Artitana. Jakmile za lordem Hungarem zaklaply dveře, v síni zavládl napjatý klid. Vystoupení nezvaného hosta po sobě zanechalo podivnou pachuť a vzbudilo pochybnost o vládcích z Jižního kontinentu.

„Vraťme se prosím k vyšetřování,” vybídl přítomné jeden ze soudců a obdařil Cintariona znechuceným pohledem. Ten si setřel pot z čela a celý zrudlý se obrátil k obviněnému, který s pobavením a kapkou zlomyslnosti sledoval reakce diváků.

„Kde jsme to skončili? Ehm... jo... ano. Nutil jste chlapce, aby chodil do školy a neumožnil jste mu návrat domů...”

„K ničemu jsem Tuliana nenutil! Odmítl se vrátit k rodině, protože se bál o svůj život. Podezříval královského mága, že zavinil smrt jeho otce i zmizení bratra.”

„Byl při tom, když jeho otec zemřel?”

„Myslím, že ne. Ale prý vyslechl jeden podivný mágův rozhovor, ze kterého vyplynulo, že po likvidaci otce a bratra má zemřít i on. Proto raději utekl z domova. Jeho vyprávění znělo velice věrohodně. Přál si studovat magii, aby se dokázal ubránit.”

„Nenapadlo vás požádat ochránce, aby chlapcovo tvrzení prověřili? Proč jste nevyužil zákonné prostředky?”

„To je složité. Obával jsem se, že ochránci vezmou Tuliana domů, nic neodhalí a odejdou. V takovém případě by se princ ocitl přímo v jámě lvové. Kdyby nepřežil, vnímal bych to jako své selhání. Raději jsem utajil místo jeho pobytu.”

„Dejme tomu. Ale vzápětí jste odjel a nechal chlapce bez ochrany. Kam se poděla vaše péče a starostlivost?”

„Nemohu přece odmítat klienty. Je to moje práce. Předpokládal jsem, že je Tul ve společnosti svých spolužáků v bezpečí a nic mu nehrozí.”

„A nebylo to náhodou jinak? Možná jste právě vy najal v Dubovníku pár lumpů, aby ho v průběhu vánoční nadílky zabili...”

„Já se Tula snažil chránit, ne zabít! Kolikrát vám to mám opakovat?!”

„Jenže ochránkyně, která konflikt vyšetřovala, tvrdí pravý opak. Jeden z obviněných přiznal, že jim Artitan dal peníze, aby ve vhodné chvíli napadli skupinu rozdávající dárky,” zvýšil hlas Cintarion.

„Snad ne další jmenovec?! Protože já to nebyl!” nenechal se zastrašit bojový mág. „Našli jste vůbec všechny útočníky a Silmurova vraha?”

„Otázky tady kladu já!” zasípal vzteky vyšetřovatel. „Podrobně vysvětlete, proč jste se dostavil na místo konfliktu, a popište soudu všechny vaše podezřelé aktivity.”

„Přišel jsem pozdě. Žádost o pomoc mě zastihla až v okamžiku, kdy bylo dobojováno a Tul odvlečen. S pomocí jeho spolužačky jsem se pokusil vystopovat únosce, což se nám nakonec podařilo. Odvedl ho Gort,” mágův prst zamířil k jedné židli v prostoru pro svědky. Teprve teď si Hanka všimla známé osoby.

Mágové kývli na vyšetřovatele, aby označeného přivolal jako svědka. Gort pomaličku vstal a nedbale se přiloudal před soudce.

„Je pravda, že jste unesl Tuliana z Dubovníku?”

„Unesl je nesprávné slovo. Snažil jsem se zařídit, aby se kluk dostal v pořádku domů ke své rodině. Vlastně jsem ho zachránil před nebezpečnou bitkou, do které se připletl. Odtáhl jsem ho bránou k sobě. Byl tak rozrušený, že jsem považoval za vhodné ho magicky zklidnit. Poté jsem ho předal tady Dualovi, aby ho odvedl k matce.”

„Chtěl po vás Artitan, abyste ho vydal jemu?”

„To si pište, že jo! Ale neuspěl. Tvářil se, že odchází, jenže se vrátil zadem, aby mě okradl.”

„Hlásil jste pokus o krádež ochráncům?”

„Nakonec ne. Jakmile jsem ho načapal ve své zahradě, lup odhodil a vzápětí se mu podařilo upláchnout bránou. Nic mého si s sebou neodnesl, tak jsem to nechal plavat. Nechtěl jsem kvůli takové hlouposti obtěžovat ochránce. Avšak on se z druhé strany vrátil a další otevřenou bránou vyfoukl prince Dualovi přímo pod nosem. To už jsme hlásit museli.”

„Byl u vás sám?”

„Ne, měl s sebou dvě starší děcka. Je vážně smutný, když už i mágové učí mladé lidi vloupávat se na cizí pozemek a krást.”

„Jak si dovoluješ mě pomlouvat?!” nakročil k němu Artitan. „Na rozdíl od tebe jsem v životě nic neukradl!”

Hůl pravdy v jeho ruce zazářila rudým světlem. Gort se neudržel a roztáhl pusu k širokému úsměvu: „No vida, konečně vyšla pravda najevo.”

„Jediné, co jsem jako malý kradl, byl cukr z matčiny cukřenky,” dodal zachmuřeně Artitan. To, že tentokrát hůl potvrdila jeho slova, už ale nikdo nezaznamenal. Lidé v hledišti se od srdce zasmáli a Gort se spokojeně šklebil.

„Kde je nyní Tulian?” zeptal se vyšetřovatel.

„Opravdu nevím,” pokrčil rameny Artitan, „já se na Gortovu zahradu nevrátil. Prošel jsem i s dětmi bránou k jednorožci R’íhanovi a ten mi vzápětí otevřel průchod do Santareny. Vidělo mě spoustu svědků, kteří mohou odpřisáhnout, že jsem po návratu nikam ani na okamžik nezmizel.”

„Takže kdo vlastně mého chlapce odvedl?” povstala ze svého místa královna a přistoupila blíž. Dívala se z jednoho mága na druhého a pak se otočila k Dualovi.

„Jsi přece kouzelník! Jak ti mohli pod rukama ukrást moje dítě?!”

„Omlouvám se, vaše veličenstvo, únosce protáhl Tuliana bránou tak šikovně, že jsem si ani nevšiml, kdo to byl,” bránil se královský mág.

„To se dalo čekat,” ušklíbl se Gort, „zatímco jsi jako ňouma čučel na bránu otevřenou jednorožcem, někdo ti za zády vyfoukl prince.”

„Ty bonzáku jeden hnusnej,” vyletěl na něj Dual, „co si to dovoluješ? Já tě najal, abys kluka našel. Byl jsi celej žhavej posloužit královské rodině. Jenže ta tvoje zahrada funguje jako průchoďák. Kdo ví, kdo všechno se tam v kritické chvíli motal!”

„Samozřejmě že jsem chtěl posloužit královně. Kdo by nechtěl? Ale očekával jsem, že mi za služby slušně zaplatí.”

„Zaplatila by, ale tys to zvoral.”

„Já? Já že jsem něco zvoral?! Kluka jsem ti předal, takže svůj díl práce jsem odvedl beze zbytku. Kdybys nebyl zvědavej a blbej, mohla zakázka proběhnout hladce.”

„Nehádejte se! Chci vědět, kde je můj syn!” zdvihla hlas královna, když nebyl schopen uplatnit svou autoritu vyšetřovatel.

„Dost! To by stačilo!” zvedl se soudce, který seděl vzadu. „Vyhlašuji přestávku na oběd. Sejdeme se opět za hodinu a až se všichni trochu uklidníte, budeme pokračovat.”

Tři mágové se zvedli a odešli. Lidé sice reptali, ale nezbylo jim nic jiného než se jít vyvětrat do mrazivého dne.

Zachariáš děti zatáhl do malé hospůdky, co zvenku ani jako hospoda nevypadala. Uvnitř stály jen čtyři stoly a nikdo u nich neseděl. Poručil oběd, který jim přinesli téměř okamžitě. Jídlo bylo vynikající.

Vtom dovnitř vrazili tři muži a posadili se k jednomu stolku. Hovořili tak hlasitě a rozčileně, že je nešlo přeslechnout.

„Nic ti neudělali?”

„Nic. Akorát mě vyhodili na mráz. Musíte mi vyprávět, co se tam mezitím dělo. Už zjistili, kam se poděl princ?”

„Ani náhodou! Akorát se ukázalo, že královskej mág je pěknej blbec. Nechal si kluka ukrást přímo pod nosem. Nedivil bych se, kdyby ho královna propustila.”

„Tulian zmizel stejně dokonale jako jeho brácha. Všimli jste si, že od té doby, kdy se v paláci objevil Artitan, stíhá královskou rodinu jedna tragédie za druhou? Nezdá se vám to podezřelý?”

„Nejmenuje se Artitan.”

„No jo, já pořád zapomínám. Dual! Čert nám ho byl dlužen.”

„Nechce se mi věřit, že by byl schopný zabít krále a odstranit oba jeho kluky.”

„Kdoví. Já bych mu nesvěřil ani rukojeť od lopaty.”

„Co by z toho měl?”

„Baradovi by otevřel cestu k trůnu. Nevidíš, jak se ten záludnej bastard třese na královskej hermelín?”

„Vždyť už ho skoro má. Roztahuje se na hradě jako žába na prameni.”

„Jistě. Ale vrtá mi hlavou, proč si nenasadil králův amulet s dračím okem. Kdyby dal krále zabít, musel by se ho zmocnit. Přece by nezahodil nejvyšší odznak královské moci?”

„Třeba se mu nelíbí.”

„Anebo mu nefunguje!”

„Nefunguje?”

„Copak ty o tom amuletu nic nevíš?”

„Nikdy jsem se o něj nezajímal.”

„Myslel jsem, že jeho historii zná každé malé dítě. V královské rodině vždycky přecházel jen z otce na syna nebo na bratra. Když si ho dá na krk právoplatný vládce, dračí oko se rozhoří oranžovými a rudými odlesky, jako kdyby bylo živé.”

„Až se Barada ožení, třeba mu začne fungovat.”

„Jen jestli mu někdo sdělil, že samotná svatba nestačí. Musí absolvovat i test fyzické zdatnosti.”

„Test? A jaký?”

„Vlastnoručně chytit a zkrotit divokého koně. To je pojistka, že se králem nestane nějaký ňouma nebo zbabělec, i kdyby měl královskou krev.”

„Aha. Takže mladý princ, i kdyby ho našli, stejně ještě nemůže usednout na trůn.”

„V tom je právě naše šance. Široko daleko není žádný právoplatný král. Mohli bychom lidi přesvědčit, že by o naší zemi neměl rozhodovat arogantní samozvanec. Nejlepší by bylo ustavit radu nejmocnějších lordů, která by převzala veškerou moc do svých rukou. Určitě by to naší zemi prospělo. Ale museli bychom přesvědčit hlavně ty zdřevnatělé šlechtické mozky, co zachovávají věrnost královně. Zatím je nás na převrat málo. A kouzelník, i když je ňouma, by mohl být zatraceně nepříjemným protivníkem.”

„A co náš bojový mág? Jestli ho osvobodí, mohl by nás podpořit. Z toho, co jsme viděli, se dá soudit, že by Dualovi s chutí zakroutil krkem.”

„To nepůjde. Má úzce vymezenou smlouvu a upozornil mě, že neudělá nic, co by směřovalo proti zákonům a zvyklostem naší země.”

„Tak seženeme jiného. Tady jich musí být.”

„Jo! A padneme na podobného lumpa, jako je Dual, nebo ještě horšího! To bych neriskoval. Musíme naši situaci dobře zvážit.”

„Jsi příliš slušný a férový, Hungare, s tím nikam nedojdeš.”

„A ty si pro změnu neuvědomuješ, jak je nebezpečné rozpoutat ozbrojenou konfrontaci. Teď nás sice ožebračují nestoudné daně, ale mohli bychom přijít úplně o všechno. A já mám rodinu, kterou nemíním ohrozit. Kdyby se jako král objevil rozumný přijatelný člověk, bez mrknutí oka ho uznám, jenže Barada vede království do zkázy. Bude-li ještě chvíli pokračovat, octneme se ve válce raz dva.”

„Hele, jestli chceme dostat v soudní síni slušná místa, asi už bychom měli vyrazit zpátky,” zvedl se jeden z mužů, když dojedli.

Jakmile zmizeli, pobídl Zachariáš děti k odchodu.

„Tomuhle lordovi Artitan slouží?” ohrnul nos Sváťa. „To bych do něj fakt neřekl.”

„Je nájemným mágem, moc si vybírat nemůže,” odpověděl trpaslík, „copak ty si vybíráš, jestli máš léčit toho nebo onoho jenom podle toho, jak vypadají nebo jednají?”

„Hm, asi máš pravdu. Když mě někdo potřebuje, neodmítnu ho.”

„Jak to vidíš s Artitanem?” zeptal se Zachariáše Rafan. „Myslíš, že ho odsoudí?”

„Bojím se, že ano. Ukrýváním Tula se opravdu provinil proti zákonu, i když to myslel dobře.”

„Pospěšte si,” pobízela je Hanka, „ať nepřijdeme pozdě.”

Síň v katedrále byla zaplněná k prasknutí. Tři soudci se vrátili na svá místa a vyšetřovatel opakovaně uklidňoval všeobecný hluk.

„Nyní na žádost soudu přistoupíme k rekonstrukci dění v Gortově zahradě,” oznámil Cintarion a pozval k sobě Gorta, Duala, Hanku a Rafana. Rozmístil je v prostoru a pokynul Artitanovi, aby podrobně popsal, co se v zahradě dělo. Hanka opět ucítila Plamovu přítomnost ve své mysli. Přijala ho do krystalu, aby i odpoledne mohl pozorovat, co se odehrává v soudní síni. Artitan právě líčil, co prožili u Gorta.

„...už jsme věděli, že nám Gort lhal, když tvrdil, že je Tul dávno pryč. Přemýšleli jsme, jak ho zachránit. Vtom nás ale Gort odhalil a použil rušičku magie. V zahradě mu pobíhá několik ještěrorafů, takže jsem děti varoval, aby se nehýbaly. V té chvíli jsme byli odkázáni na milost a nemilost pána domu. Znenadání se kolem nás rozsypaly peníze a cennosti. Gort prohlásil, že zavolá ochránce a označí nás za zloděje. Potom se ve dveřích objevil Dual s omámeným chlapcem a chtěl opustit zahradu. Gort ho poslal dozadu za pěšinu, kam rušička nedosahovala. Bylo zřejmé, že tam vykouzlí bránu a zmizí i s Tulem. Vtom se navzdory rušičce otevřela brána přímo za námi a Hanka nás vybídla, abychom ji následovali. Což jsme neprodleně učinili a objevili jsme se u jednorožců. Dostal jsem vynadáno za své aktivity s dětmi, a byl jsem poslán do Santareny.”

Vyšetřovatel vzal hůl pravdy od Artitana a vtiskl ji do rukou Dualovi: „Popište, jak to bylo.”

„V podstatě tak, jak říká obviněný. Vedl jsem chlapce dál do zahrady, abych otevřel cestu k nám domů, když se v temnotě kousek za dětmi rozzářila brána. Udivilo mě, jak dokázali překonat rušičku magie, a otočil jsem hlavu, abych se podíval. Vlnění brány těsně u mě jsem sice zaznamenal, jenže než jsem se stihl otočit zpět, už se zavírala a Tulian nikde. Okamžitě jsem aktivoval stopovací magii, ale někdo nastražil tříštivou ochranu, kterou jsem bohužel svým kouzlem spustil. Hrozně mě rozbolela hlava. Nemám nejmenší tušení, kdo prince ukradl.”

„Co jste viděl vy?” obrátil se Cintarion na Gorta.

„Vlastně jen to, co už bylo popsáno.”

„Máte dobré pátrací a stopovací schopnosti. Nezkoušel jste chlapce najít?”

„Asi nemám tak skvělé schopnosti, jak se zdá, zkoušel jsem najít stopu Artitana, ale brána, do které i s dětmi vstoupil, po sobě žádnou stopu nezanechala. Druhá brána nebyla provedena tak čistě, jenže její ochrana byla zabezpečena mimořádnou silou a hlava rozbolela každého, kdo se jen pokusil o magické stopování. Únosce musel vládnout obrovskou mocí.”

„A co vy?” otočil se i k dětem. „Všimli jste si něčeho?”

„Prošli jsme otcovou bránou a o žádné další jsme nevěděli,” odpověděla Hanka.

„Bohužel ani ochráncům se nepodařilo určit, kdo druhou bránu vyvolal,” doplnil Cintarion výpovědi svědků a tázavě se otočil k soudcům.

Tři mágové si vyměnili několik slov.

„Zůstaňte na svých místech,” pokynul zúčastněným svědkům jeden z mágů, „nyní vyvoláme vizi minulého.”

Plam se stáhl z Hančiny mysli pryč.

„Uvolněte se, a pokud možno myslete na den, nebo přesněji řečeno na noc, kdy ke zmizení Tuliana došlo. Přihlížející prosím o absolutní ticho.”

Hanka ucítila lehké vibrace magie kolem sebe. Jako účastník nemohla sledovat obraz, ale Sváťa jí později vyprávěl, jak se kolem nich zhmotnila zimní zahrada včetně ještěrorafů. Jednorožcova brána vypadalajako ladné zvlnění obrazu, které se vzedmulo za nimi a odplynulo hned po jejich průchodu bránou. Druhá brána působila naprosto odlišně. Rozčísla tmu jako blesk a stejně rychle zmizela. Diváky na okamžik oslepila, vůbec nepostřehli, jak chlapec prošel dovnitř.

Když se vize rozplynula, všimla si Hanka, jak soudce, který vizi vyvolal, sedí s hlavou v dlaních a obličej má stažený bolestí. Někdo jí poklepal na rameno. Ohlédla se na Cintariona.

„Běž si sednout, tebe už nepotřebujeme,” nařídil jí tiše.

„Vás ostatní,” pokračoval, když odešla, „musím požádat, abyste se podrobili prohlídce mysli. Soud už nemá jinou možnost, jak zjistit váš podíl na únosu prince.”

„Moment,” ozval se Artitan, když se Cintarion zastavil před ním, „podle zákona mám právo si vybrat, komu otevřu mysl. A vy, Cintarione, se mi nelíbíte. Žádám, aby sondu provedl některý z přítomných soudců.”

„Dobrá,” přikývl jeden z mužů a sestoupil k obviněnému. Artitan před ním sklonil hlavu a chvíli bylo ticho. Soudce postupně obešel i ostatní. U Rafana se zdržel nejdéle. Naježený tulík na jeho rameni asi dělal potíže. Když se konečně Hančin kamarád vrátil k nim, byla zvědavá, co řešili.

„Já jsem se podrobil, ale Plavík odmítl. Nakonec soudci dovolil zkoumat mysl, když i on otevře tu svou. A představte si, soudce souhlasil. Vzájemné propojení myslí ve mně zanechalo příjemný pocit.”

„A co si soudce myslí o případu?” zajímalo Hanku.

„Považuje tohle shromáždění za pěkný průšvih, protože se nepodařilo najít ztraceného kluka. Zrovna zvažoval, jestli má kontaktovat Bdělé hned nebo až po procesu. V každém případě si ochránci uřízli pěknou ostudu.”

„No nazdar,” chtělo se Hance neovladatelně smát. Pak si uvědomila, že je to vlastně reakce na Plamovo pobavení, když se nenápadně vrátil do její mysli, aby nepřišel o nic důležitého.

„Však taky vyšetřují pěkně amatérsky,” bručel pod vousy trpaslík.

„Proč myslíš?” zarazil se Rafan.

„Nezkoumají fakta do hloubky. Ale to si raději povíme jindy, teď nevyrušujte.”

Soudci se dlouze radili mezi sebou. Cintarion nervózně přešlapoval a kousal si ret.

Nakonec všichni tři mágové vstali a předstoupili před královnu.

„Je nám líto, madam, že jsme zklamali vaše naděje. Prohlídka myslí potvrdila, že žádný ze zúčastněných nemá nejmenší tušení, kdo otevřel poslední bránu. Nepodařilo se nám zjistit, kde váš syn je ani co se mu stalo, ač jsme udělali vše, co bylo v našich silách. Jako trest pro zde obviněného navrhujeme, pokud budete souhlasit, půlroční bezplatnou službu vašemu královskému dvoru, jen za ubytování a stravu.”

„Nejsem si jistá, zda ho chci mít u svého dvora,” zamyslela se královna, „ možná by mohl být užitečný v terénu.”

„Já už ho pohlídám, vaše veličenstvo, nebojte se,” prohlásil Dual samolibě, ale nikdo si ho nevšímal.

„Tímto odsuzuji obviněného k bezodkladné půlroční službě pod dozorem belistounské královny, jejíž rozkazy nesmí odmítnout. Jediné, co není možné obviněnému přikázat, je vražda, zabití a násilné magické ovlivňování rozumných inteligentních bytostí. Takže se táži, souhlasíte s trestem?” obrátil se mág k Artitanovi.

„Souhlasím, ale ještě mi neskončila poslední smlouva.”

„Rozumím. Máte dva dny na to, abyste si vyřídil své záležitosti. Na základě rozhodnutí Rady ochránců ruším vaše závazky a nařizuji vám vrátit veškeré platby, které jste v souvislosti s nimi obdržel. Za čtyřicet osm hodin se budete hlásit u královny. Nyní zde před svědky vyslovte svůj slib poslušnosti.”

„Vaše veličenstvo,” otočil se bojový mág ke královně, „zavazuji se vám na půl roku bezvýhradnou poslušností. Budu vám i vaší rodině nepřetržitě k dispozici.”

Královna netušila, co má odpovědět, proto se tázavě obrátila k soudci.

„Vaše veličenstvo, za dva dny se u vás Artitan ohlásí a můžete plně využívat jeho fyzické i magické schopnosti. Doufám, že po něm nebudete požadovat, aby nějakým závažným způsobem narušil lidské životy a mír na Jižním kontinentu. Mág vám při svém příchodu předá malou magickou krabičku, již dokážete otevřít jen vy a vaši příbuzní. Dojde-li k nějaké neshodě či problematické události, v níž by odsouzený odmítl poslušnost, otevření krabičky přivolá jednoho z našich ochránců, který situaci namístě vyřeší.”

„Nevím, jestli se ho nemám bát,” zaváhala žena a pohlédla nejistě na zamračeného bojového mága.

Soudce pokynul Artitanovi, aby se k tomu vyjádřil.

„Madam, možná jste při soudním jednání nepostřehla to nejdůležitější. Já mám vašeho ztraceného syna rád. Znepokojuje mě, že záhadně zmizel a já selhal při jeho ochraně. Pokusím se to vynahradit vám. Jsem čestný muž, takže vás budu chránit a budu pro vás pracovat. Pokud dovolíte, rád bych vám byl užitečný.”

„Dobře,” přikývla královna, „za dva dny vás očekávám.”

Cintarion lehce ťukl holí pravdy o zem, všem poděkoval za účast a prohlásil shromáždění za ukončené. Soudci se uklonili směrem ke královně a pomalým důstojným krokem odešli. Obrovskou síň zaplavil hluk a všichni se začali tlačit směrem k východu.

„Co kdyby trest nepřijal?” zajímala se Hanka.

„Byl by vypovězen,” odpověděl Zachariáš.

„To už je jako konec?” zeptal se v její mysli drak.

„Vypadá to tak, Plame.”

„Škoda, bylo to krásné a zajímavé divadlo.”

„Nevím, proč by se měl právě Artitan bát nějakého vypovězení,” dumal nahlas Sváťa.

„Byl by vypovězen ze všech magických krajů,” vysvětloval Zachariáš, „umíš si představit, že už bys nikdy neměl k dispozici dostatek magie?”

„Brrr, děsivá vize, to bych fakt nechtěl.”

„Tak se drž zákonů, ať nedopadneš jako Artitan,” ušklíbl se trpaslík.

Venku začalo hustě sněžit. Než došli pěšky domů, vypadali jako sněhuláci.

„Až se převléknu, přijdu ti pomoct,” nabídla Hanka trpaslíkovi, protože bylo jasné, že si hosté z Jižního kontinentu budou po dlouhém sezení v soudní síni pěkně vymýšlet.

„Jo, když mi aspoň hodinu věnujete, budu rád,” souhlasil Zachariáš.

Jenže hodinka se nakonec protáhla až do večera, a než uspokojili nároky hostů, byli Rafan, Sváťa i Hanka malátní únavou. Vron na ně kývl a prohlásil, že zbytek už zastane sám. Přivítali jeho nabídku s úlevou a odnášeli poslední várku špinavého nádobí do kuchyně.

„Doufám, že brzo odjedou,” zavrčel Rafan, když osušil umyté talíře a pověsil utěrku.

„Taky doufám,” přizvukovala mu pomocnice z kuchyně, „už bych ráda měla normální pracovní dobu. Díky za pomoc.”

„Není zač,” protáhl se Sváťa a odchytil za ocas tulíka ponořeného v krabici s ořechy. Plavík jen prskl a skočil Rafanovi na rameno. Naduté tulíkovy tváře signalizovaly, že z krabice neodešel s prázdnou.

Vyrazili chodbou k východu, když zaslechli Vrona, jak s někým rozmlouvá.

„Artitan,” zašeptal Rafan, „co ten tady chce?”

Všichni tři natáhli uši, aby si poslechli, o čem je řeč.

„Hungara jsem vzal domů, takže teď mám ještě celý den na to, abych se pokusil najít Tula,” řekl bojový mág, „nechápu, jak je možné, že nikdo z vás nezachytil žádnou stopu.”

„Doufáš, že budeš úspěšnější,” chápavě přikývl Vron.

„Copak ses ho vůbec nepokoušel najít?!”

„Pokoušel, ale neuspěl jsem.”

„Vzdal jsi to a vykašlal ses na něj,” obvinil ho Artitan.

„I tak se dá můj postoj chápat,” odpověděl lakonicky Vron.

„To mi hlava nebere,” nevzdával se mág, „proč ses víc nesnažil?”

„Zaslechl jsem pár hloupých řečí o tom, že ti, kdo to s klukem myslí dobře, by ho momentálně neměli hledat.”

Na několik vteřin se rozhostilo ticho.

„Zatraceně hloupé řeči! Myslíš, že na nich něco je?” V mágově hlase se dalo vycítit podivné napětí.

Vron neodpověděl a děti neviděly, jestli přikývl nebo zavrtěl hlavou.

„Máš pravdu, na Gortově zahradě bych asi hledal marně. Vyrazím za královnou už zítra ráno. Spolupráce s Dualem a lordem Baradou bude nepochybně zajímavá.”

„Vsadil bych se, že ti půjdou po krku.”

„Mne není lehké zlikvidovat.”

„Opravdu? Na Gortově zahradě jsi uvízl jako moucha na mucholapce.”

„Kdybych s sebou neměl děti, zůstaly by z Gortových ještěrorafů jen cucky. Ale bojovat s několika nepříjemně rychlejma potvorama a zároveň chránit další dva lidi před pokousáním, to nebylo bez magie reálné.”

„Snadno vás mohl zabít...”

„Gorta znám už dlouho. Je to chamtivý lump, ale není vrah. Co vím, tak nikdy nikoho nezabil.”

„Sám možná ne, ale co potyčka v Dubovníku? Tam přece došlo na nože.”

„Celou akci upekli společně s Dualem. Jestli někdo najal vraha, jsem přesvědčený, že Gort to nebyl. Nejspíš mluvil pravdu i v tom, že se snažil Tula chránit a odtáhnout ho z bitky živého.”

„Když už si spolu tak hezky povídáme, jak vysvětlíš dopis, ve kterém jsi Duala žádal, aby tě na Jižním kontinentu zastoupil?” zeptal se ostře Vron.

„Tys jeho historce věřil?”

„Mluvil pravdu. Držel hůl.”

„Je prohnanej. Kdyby se ho vyšetřovatel zeptal, kdy dopis četl, pravděpodobně by vyšlo najevo, že minulý týden. Moc dobře věděl, jak to u soudu chodí, a přišel na fintu, jak vysvětlit záměnu jména. Určitě mu s tím někdo pomohl. Napsal Dualovi dopis a podepsal ho mým jménem. Možná dokonce i datum odpovídalo zfalšované historce. Asi mi nevěříš, ale já mu opravdu nikdy nenapsal. I mně vrtalo hlavou, jak docílil, aby jeho tvrzení znělo jako pravda. Jiné vysvětlení nemám.”

„Budeš čelit chytrým a záludným protivníkům. Dávej na sebe pozor.”

„Díky. Kdyby se k vám donesly nějaké informace o Tulovi, rád bych se je dozvěděl i já,” požádal Artitan.

Vron neodpověděl, takže zase netušili, jak zareagoval.

„Rád bych se ještě omluvil dceři jednorožců, že jsem ji zatáhl do nepříjemné situace,” pokračoval mág.

„Nemusíš chodit daleko,” odpověděl Vron, „poslouchají nás za rohem.”

Hanka i oba kluci schlíple vylezli ze svého úkrytu. Naštěstí se nezdálo, že by se na ně muži zlobili. Prohlíželi si je spíš pobaveně.

„Poslední dobou je všude okolo příliš mnoho zvědavých uší,” ušklíbl se na děti Vron.

„No jo, pořád aby člověk zjišťoval, jestli ho někdo neposlouchá,” mrkl na ně významně jedním okem Artitan, „kdybych tu bydlel, dával bych si sakra pozor na to, o čem mluvím.”

„Radši už nic neříkej,” zasmál se trochu nuceně Vron, „přespat můžeš v podkrovním pokojíku, jestli máš zájem.”

„Díky,” souhlasil vděčně mág. Rozloučil se s dětmi a nechal se odvést nahoru. Hance i klukům bylo jasné, že závěr rozhovoru byl určen i jim, aby si uvědomili, že soudem nic neskončilo a stále se kolem nich budou motat špehové. Zase jim nezbyde nic jiného, než se soustředit na školu a všechno ostatní nechat plavat. Hanku podobný přístup rozčiloval. Měla sto chutí začít pátrat všemi směry, kam se poděl Tul, ale lidé kolem ní nepřetržitě naznačovali, aby to nedělala. Stálo ji spoustu sebezapření, aby poslechla dobré rady. A nemohla dokonce ani svobodně mluvit! To je vážně nad ženské síly, pomyslela si smutně.

Těžký život v Belistounu

Ráno u snídaně se Artitan přihlásil do služby. Královna mu dala na starost zavazadla. Nabídku projít domů magickou bránou ale odmítla, prý raději cestuje lodí. Artitana zneklidnilo, že lord Barada společně s Dualem magickou bránu použili. Za dva týdny, než se dostane královna na hrad, se mohou dočkat nepříjemných překvapení.

Cesta měla však i světlou stránku. Ukázalo se, že královna umí být příjemnou společnicí a dokáže se bavit skoro o všem. Den po dni se napětí mezi nimi uvolňovalo a královně nebylo zatěžko Artitana požádat o různé služby. Příjemně ji překvapilo, že mág dokáže dostat loď z bezvětří, umí během okamžiku usušit zvlhlou garderobu, zahřát prochladlou kajutu a dokonce vyléčit mořskou nemoc královnina oblíbeného komorníka.

Závěrem cesty vyměnili loď za koně. Královna putovala kočárem a Artitan zvolil sedlo a vítr ve vlasech. Sice dával přednost fuňům, ale ti ve zdejších končinách nežili. Podkoní v přístavu mu osedlal překrásného černého hřebce a všichni kolem královny s poťouchlým pobavením sledovali, jak si s temperamentním zvířetem poradí. Mág lehce pohladil ušlechtilého tvora po nozdrách a zároveň se slovy, která měla koně uklidnit, vsugeroval hřebci přání nést toho nejlepšího pána, jaký existuje. Za okamžik se dostavil známý pocit souznění se zvířetem a Artitan věděl, že nyní může nasednout bez obav, že ho kůň shodí. Sloužící jen zklamaně pokrčili rameny a šli se věnovat své práci.

Po čtyřech dnech dorazili do Belistounu. Lord Barada přichystal velkolepé uvítání. Královská garda jim vyjela vstříc a lidé byli shromážděni podél cesty a hlasitě provolávali královně slávu. Ta se usmívala na všechny strany a odpovídala máváním. Artitan jel vzadu a znechuceně sledoval celé divadlo. Jeho oklamat nemohli. Pod vší tou pompézností vyvěrala silná vlna znechucení a nenávisti. Skoro se divil, že po nich někdo nehodil zkažené vejce. Vedle lorda Barady na bílé klisně jela dívka sotva odrostlá dětským střevíčkům. Moc jí to slušelo a na první pohled bylo vidět, že na koni jezdí výtečně. Celkový vzhled narušoval otrávený výraz na její tváři. Zmizel na chvilku jen v okamžiku, kdy se vítala s královnou a probleskl u ní příjemný úsměv a potěšení ze shledání. Jakmile se k ní blíž přitočil Barada, znovu se zamračila.

Nevypadá, že by se chtěla stát jeho nevěstou, pomyslel si Artitan se zadostiučiněním. Ačkoliv byl Barada vysoký muž v dobré kondici, přece jen nebyl nejmladší a štětinaté vousy mu na vzhledu také nepřidaly. Jeho pohled byl tvrdý a přísný. Ačkoliv s ním Artitan během procesu do styku nepřišel, už tehdy se mu zdál nesympatický. Teď bylo vidět, že se cítí silný v kramflecích. A ani se nesnažil o uhlazené chování. Štěkal rozkazy kolem sebe a jeho poddaní se mohli přetrhnout, aby mu vyhověli. Mág nepostřehl ani zlomek lásky, ze všech čišel pouze strach a nejistota.

Artitana zavedli do malé místnosti ve věži a řekli mu, že hned vedle je bývalá Tulianova komnata. Zároveň dostal pokyn, aby se dostavil v sedm hodin na slavnostní večeři, a instrukce, kudy se má do jídelny dostat. Mág se s nikým moc nebavil, ale o to pozorněji se rozhlížel a ještě před večeří se prošel kolem stájí, ubikací služebnictva a rozhlédl se z hradeb. Postupně hodlal prozkoumat všechna hradní nádvoří a zákoutí. Znalost terénu považoval za mimořádně důležitou.

Večeře se konala ve velké studené síni, která se ani při nejlepší vůli nedala nazvat útulnou. Ač slavnostní, zdála se Artitanovi podstatně skromnější než poslední večeře u Zachariáše. Kromě královny a princezny se u stolu sešli Barada, Dual a tři další muži, které Artitanovi nikdo nepředstavil. Řeč se točila kolem procesu v Santareně. Princezna Diana se hlavně vyptávala matky, jaký pocit měla ze soudního projednávání ona. Jinak už byla viditelně informovaná Baradou. Chvílemi na Artitana doléhal pocit, že by se ráda zeptala i jeho, ale netroufla si.

„Víš, mami,” řekla Diana, když přišla řeč na Silmura, „myslím, že jeho otec umírá. Od chvíle, co se od nás dozvěděl, že jeho syn není mezi živými, přestal chodit ven a před dvěma dny mi služka řekla, že je to s ním moc špatné. Neměli bychom se o něj trochu postarat?”

„Co byste chtěla, Diano, vždyť je to starej dědek,” znechuceně zareagoval Barada.

„Možná má svá léta,” potřásla hlavou královna, „ale celý život nám věrně sloužil. Diana má pravdu. Měli bychom projevit trochu zájmu.”

„Artitan by se mohl u něj zastavit,” navrhl Dual, který se bál, že ke starci pošlou jeho.

„Dobrý nápad,” souhlasila královna a podívala se na bojového mága.

„Pro ty, kteří našeho nového služebníka ještě neznají,” otočila se ke třem mužům u stolu, „tohle je mág Artitan a bude přijímat příkazy ode mě, lorda Barady, mága Duala, a pokud bude zrovna volný, i od vás. Věřím, že rád vypomůže při jakékoliv práci.”

Artitan se ošil. Královnina definice příkazů mu nebyla po chuti. Sice se beze slova uklonil, ale hned začal přemýšlet, jak si s ní co nejdříve promluvit mezi čtyřma očima. Rozhodl se to neodkládat.

Po večeři nabídl Barada své rámě princezně, aby ji doprovodil k její komnatě. Artitan neváhal ani okamžik a nabídl rámě královně. Způsobil tím zmatek mezi ostatními muži, kteří nevěděli, jak zareagovat.

„Potřebuji se vás na něco zeptat,” zašeptal Artitan naléhavě královně. Ta se jen usmála, pokynula na rozloučenou ostatním přítomným a přijala nabídnuté rámě.

„Pojďte dál,” pozvala ho, když došli ke dveřím komnaty. Místnost nebyla velká. Plápolající oheň v krbu navozoval pocit útulnosti a krásně malovaný paraván zakrýval pohled na lůžko. Pod oknem stál vyřezávaný stůl s knihami, svícnem a hromadou svitků. Kousek vedle zahlédl rám s vyšíváním a opřenou loutnu.

„Copak byste rád?” zeptala se královna ostře.

Chvíli zvažoval, zda má svůj požadavek balit do zdvořilých řečí, ale usoudil, že bude vhodnější projednat záležitost přímo.

„Při večeři jste mi nařídila, abych přijímal příkazy od všech mužů, kteří seděli u stolu.”

„No a? Máte snad něco proti tomu?”

„V zásadě ne, jestliže upřesníte priority. V téhle chvíli mi může lord Barada nařídit, abych vám lhal nebo zamlčel informace, a já ho budu muset poslechnout, protože tím plním váš rozkaz.”

Královna se zamyslela a zaváhala: „Co byste navrhoval vy?”

„Uvítal bych,” snažil se být aspoň trochu diplomatický Artitan, „kdybyste zvolila jako nejvyšší prioritu, abych chránil vás a vaši rodinu a aby po celou dobu mé služby měly příkazy vaše a vašich nejbližších přednost před všemi ostatními.”

„Moje nejbližší už je jenom Diana,” podotkla zastřeným hlasem královna, „ale v zásadě s vámi souhlasím. To, co jste navrhl, berte jako můj nejvyšší rozkaz. Zároveň chci vědět o všem důležitém a nařizuji vám, abyste mi vždy říkal pravdu.”

„S radostí, madam,” lehce se uklonil Artitan.

„A nezapomeňte zítra navštívit Silmurova otce, pak mi povíte, jak mu je.”

„Hned ráno se u něj zastavím,” přikývl mág a s úlevou sáhl po klice.

Ještě než ulehl, sundal si Artitan opasek a vytáhl z něj všechny magické pomůcky, které vzal s sebou. Zkontroloval jejich funkčnost a sundal z krku amulet obsahující hlavně kameny se zásobou magické energie. Po delším váhání ke kamenům přidal i naslouchátko. Uši měl sice v naprostém pořádku, ale někdy se hodí slyšet, co si lidé kolem vás šeptem sdělují. Přiložil i detektor emocí a ke svým hodinkám přivázal stéblo kýchovníku, které dokázalo po namočení do jídla či nápoje odhalit většinu běžných jedů. Sice člověka nepříjemně šimrá, avšak na hradě bude vhodné hlídat, co mu naservírovali. Prostor v místnosti zabezpečil burcovacím kouzlem a usnul.

Probudil se časně, všude kolem vládlo hluboké ticho a tma. Přesto vstal, drobným kouzlem si upravil vidění a vydal se na průzkum. Hned za dveřmi ho pobavilo hlídací Dualovo kouzlo. Mág se sem musel proplížit pozdě večer nebo v noci, aby ho aktivoval. Copak si vážně myslí, že něco tak primitivního může fungovat? Pak se ale zarazil.

Vždycky se držel zásady Nepodceňuj své protivníky! Začal hledat past, do níž má spadnout, až se bude vyhýbat hlídacímu kouzlu. No vida, zachmuřil se, když ji našel. Dual nepatří k primitivním hlupákům. Druhé hlídací kouzlo bylo svým způsobem geniální. Nabalil by na sebe nenápadný magický prach, který by královskému mágovi umožnil ho najít v jakémkoliv okamžiku. Přemýšlel, jak na nástrahy reagovat. Po chvilce váhání se rozhodl pro roli důvěřivého hlupáka a dupl na první hlídací kouzlo. Ať si ho Dual po ránu užije! Doufal, že sladce spí a bude jeho průchodem razantně probuzen.

Seběhl po schodech na nádvoří a vzpomněl si na Tuliana, který tu vyrůstal. U brány se dal do řeči se strážným. Představil se a vyptal se na cestu k Silmurově usedlosti. Chlapík s halapartnou se nudil, takže mu ochotně vysvětlil, kde a co tady v okolí najde. Artitan nepospíchal a s úsměvem naslouchal klábosení vojáka z hradní stráže. Ukázalo se, že garda je oproti časům minulého krále sotva poloviční a nejlepší vojáci utekli, protože Barada platí málo a nepravidelně. A noví, kteří přicházejí, nemají pořádný výcvik. Strážný si ještě postěžoval na stravu a práci, protože panstvo je nutí akorát terorizovat chudáky, co nezaplatili daně nebo vedli buřičské řeči. Za starýho krále, jó to bylo jiný kafe! Tvrdý výcvik v terénu, turnaje, kam se sjížděli lordové z okolí, běda kdyby člověku na slavnostní uniformně chyběl jediný knoflík! Dnes už nemají dokonce ani trubače.

Artitan se vydal do podhradí. Silmurova usedlost byla blízko. Za ní se táhly pastviny obehnané dlouhou linií plotů. Na nich podupávala chovná stáda koní. Zdálo se, že zvířatům zima ani v nejmenším nevadí. Mág se chvíli kochal pohledem a vychutnával klid studeného rána. Začalo se rozednívat a koně, jako když do nich uhodí blesk, se rozběhli a shromáždili se v blízkosti budovy. Artitan pozoroval, jak lidé zvířatům vezou krmení, občas některému podstrčí pochoutku, asi chleba nebo jablko, a tu a tam se i zastaví a pomazlí s dotěrným koníkem. Z té podívané na něj dýchl příjemný pocit pohody a souladu. Jen nerad opustil své stanoviště a sešel dolů k usedlosti. Byl mile překvapen, když ho okamžitě pozvali dál a nabídli mu snídani.

„Obvykle touhle dobou chodívá Diana, tedy vlastně chci říct princezna,” zakoktala se příjemná baculatá služebná, která tu zřejmě zastávala i funkci kuchařky, „víte, ona je z panstva jediná, kdo za starým pánem občas přijde. Ani není divu. Stařík nemluví, jí jako vrabec, divím se, kde ještě bere energii k životu. Od doby, co se pan Silmur nevrátil, zestárnul snad o sto let. A když mu řekli, že je mladý pán po smrti, zavřel se v pokoji a nikam nevychází. Co s námi bude, až opustí svět? Tady byl vždycky tak nádherný život, neumím si představit, že budu hledat práci ve městě.”

„Třeba vás zaměstnají na hradě,” pousmál se na ni od snídaně Artitan.

„Proboha, jen to ne! Na hrad mě nedostanou ani párem volů! Co se u královny zadrápnul Barada, tedy chci říct lord Barada, slouží tam člověk leda za trest. Já jsem vobyčejná ženská, co se ráda směje a povídá. Viděl jste služky z hradu? Chodí jako napůl vycucnuté mátohy, kousek veselýho slova z nich nevypadne. Ba ne, tam bych nešla, ani kdyby mi nabídli zlatou zástěru.”

„Myslíte, že je to se starým pánem zlé?”

„Však uvidíte sám. Co já se do něj namluvím, aby snědl aspoň polévku! Ale ne, von do sebe nacpe dvě lžíce a povídá: Baruško, jsem nacpaný jako žok. No chápete to? Já bych pro něj uvařila první poslední, jen kdyby aspoň ochutnal. Řekněte sám, nejsou ty vdolky dobré?”

„Jsou výtečné,” zamumlal s plnou pusou mág.

„No vidíte! A dědula snědl s bídou půlku a dodal: Baruško, to jen kvůli vám, že je pečete tak dobré.” Žena si utřela slzy z očí zástěrou.

„Půjdu se na něj mrknout,” utřel si Artitan pusu po báječné snídani, která mu zdvihla náladu o sto procent, a usmál se na upovídanou kuchařku.

Odvedla ho do patra, kde zaklepali. Mág vstoupil a uviděl starého muže v posteli. Do okna se opíraly sluneční paprsky nového dne, přesto tu sídlilo cosi ponurého. Stařík ho počastoval lhostejným vyhaslým pohledem, mág měl skoro pocit, že hledí skrz něj.

„Přišel jsem vám popřát dobré ráno a zeptat se, jak se daří. Poslala mě královna, dělá si o vás starost,” oslovil nemocného a přitáhl si židli k jeho posteli.

„Žádné ráno už není dobré,” znechuceně zamumlal stařík.

„Sloužím jako mág u vaší královny, možná bych vám mohl pomoct svou léčivou silou.”

„To je zbytečné. Už nemám nic, pro co bych žil. Nechápu, proč lidé touží po dlouhém životě. Pohřbíte své blízké, dokonce i děti... K čemu je dlouhý život? Chci na všechno zapomenout a odejít.”

„Ale zdejší lidé vás ještě potřebují.”

„Myslíte Barušku? O ni strach nemám, umí se o sebe postarat.”

Muž se natáhl pro hrnek u postele a shodil desky, které byly položeny vedle. Artitan se sehnul, aby je zdvihl a vrátil na stolek.

„Nesahejte na to!” vyjel na něj stařík nezvykle ostře. Ale mág už držel desky v rukou.

Slova „nesahejte na to” jsou pro mága něco jako pokyn, aby si dotyčnou věc velice pečlivě prohlédl magickým zrakem a okamžitě prozkoumal, co to je, čí to je a k čemu předmět slouží. Artitan se vyjmenovaných zásad držel i nyní. Předmět se mu okamžitě spojil s představou Silmura, jehož v Dubovníku léčil. Propojení bylo naprosto adresné a přesné. Zároveň se mu promítl jeho obraz, jak stojí kdesi uprostřed lesa. Byl to však jen mžik. Vzápětí vizi zastřely silné magické poruchy spojení. Přesto ho zalila vlna jistoty, že Silmur žije. U soudu se o něm ale mluvilo jako o zavražděném. Artitan se znovu pokusil o kontakt pomocí desek, které svíral, jenže se zamotal do podivného magického bludiště bez konce.

„Přestaňte čarovat a vraťte mi to!” posadil se na posteli nemocný a velitelsky natáhl ruku.

„Co je v těch deskách?” zeptal se zvědavě Artitan a podal je staříkovi.

Muž je vzal do rukou a oči mu přestaly jiskřit, zase se zastřely smutkem a rezignací. Otevřel desky a mág spatřil kreslené obrázky koní. Některé byly neumělé, skoro dětské, další kresby však už působily živě a realisticky. Poslední skupinka koní byla načrtnuta uměleckými tahy.

„Nemůžu uvěřit, že je mrtvý,” zašeptal skoro neslyšně a zaklapl desky. Schoval je pod polštář, jako by se bál, že mu je mág znovu vezme.

„Tak to jsme dva,” zamumlal Artitan.

„Co jste říkal? Vy Silmura znáte?”

Chvilku se měřili nedůvěřivými pohledy. Artitan se nadechl a začal vyprávět, jak se potkal s Tulianem, o potížích v Dubovníku, o Gortově zahradě a nakonec i o soudním procesu. Stařík poslouchal a lhostejnost se mu z očí vytratila.

„Nevím, jestli si Tul zaslouží, aby pro něj můj chlapec nasadil život,” řekl stařec, když mág dovyprávěl, „malý princ byl nesnesitelný rozmazlený fracek. Ale Silmur s Korlinem ho měli rádi. Korlin s oblibou tvrdil, že se Tul stará o to, aby jeho rodiče navzdory královské krvi zůstali lidmi. Podle mého názoru ho rodiče měli řezat, řezat a ještě jednou řezat, aby z něj vyrostlo něco užitečného.”

„Nevím, jaký byl Tulian jako malý, já ho potkal jako předčasně dospělého kluka, který je zasmušilý a uzavřený. Vrhal se do učení jako do boje a já měl pocit, že odrostl dětským střevícům dřív než kdo jiný.”

„No, možná se změnil. Silmur o něm moc nemluvil. Bál se prozrazení. Věřil, že kluka chtějí zabít.”

„I já jsem o tom přesvědčený. Oceňuji, že mu váš syn podal pomocnou ruku.”

„Můj Silmur... Co jste viděl, když jste držel v ruce jeho kresby?” zeptal se nemocný muž opatrně.

„V té chvíli jsem si byl jistý, že žije a je někde v lese,” odpověděl po pravdě Artitan, „ale mohu se mýlit.”

Stařík se natáhl a uchopil mága za zápěstí: „Něco mi říká, že se nemýlíte. Jestli to bude ve vašich silách, přiveďte mi ho, musím s ním ještě před smrtí mluvit. Chci mu něco důležitého sdělit. Ale ostatním se nezmiňujte, že žije. Pokusím se na vás počkat.”

Nemocný vyčerpaně klesl do peřin a zavřel oči. Artitan k němu vyslal trochu léčivé energie.

„Nechte toho,” štěkl stařík, aniž otevřel oči, „schovejte si sílu na něco užitečnějšího. A už běžte, jsem unavený.”

Mág se na muže pozorněji podíval a našel náznak magické aury. Nepochybně měl sedmý smysl, i když jen v malé míře. O to silnější mohl být jeho šestý smysl, neboť i v nemoci projevoval mimořádnou vnímavost.

Artitan sešel dolů do kuchyně, kde na něj čekal pracovně oblečený muž se slámou na rukávech.

„Baruška říkala, že jste nový hradní mág. Umíte léčit koně?”

„Trochu léčit umím, ale víc vám neřeknu, dokud neuvidím, o co se jedná.”

„Prima, pojďte se mnou.”

Než se Artitan stihl rozkoukat, už měl práci. Jedna klisna kulhala, protože se jí zanítilo zranění kopyta, další odmítala žrát, a než obešli všechna zvířata s drobnými problémy, byl čas oběda. Samozřejmě ho nenechali odejít hladového. Baruška mu naložila kopec hrachové kaše s uzeným a k tomu báječný zelný salát. Všichni se u stolu bavili jeden přes druhého, sdělovali si své zážitky, domácí potíže a plány na jaro. Mág se tu cítil naprosto uvolněně a příjemně. Bylo vidět, že tu lidé pracují rádi a klid nenarušují žádné vážnější neshody. Po obědě zdvořile poděkoval a vyrazil zpátky na hrad. Hned u brány mu strážný předal vzkaz, aby se hlásil u Barady.

Lorda Baradu objevil ve zbrojnici, kde dohlížel na opravu a čištění zbraní.

„To je dost, že jste se objevil,” vyštěkl na něj, sotva ho spatřil, „mám pro vás práci.”

Vynadal jednomu ze strážných, jaký je nešika, a kývl na Artitana, aby ho následoval. Prošli dlouhým bludištěm podzemních chodeb až k podivným dveřím. Vypadaly jako vytesané ve skále a byly po obvodu zdobené ornamenty. Jedna kruhová ozdoba se nalézala i uprostřed dveří. Barada se jí dotkl prstem a významně pohlédl na mága.

„Teď ukažte, co umíte! Otevřete to!”

Artitan vnímal magické vibrace místa už na dálku. Barada couvl, aby mág mohl přistoupit blíž. Protože však neměl sedmý smysl, nedokázal sledovat, jak kouzelník používá magické vidění a detekci. Viděl jen, jak se označeného místa dotýká a lehce vrtí hlavou. Artitan byl zmaten. Nedokázal rozeznat, na jakém principu mechanizmus dveří funguje, natož aby zjistil, jak se otvírají. Rozhodně by na hradě nečekal špičkové magické zařízení.

„Nedokážu to,” otočil se k lordu Baradovi.

„Hm, Dual mě varoval, že tvoje síly nebudou stačit. Ani on si s dveřmi neporadil. Já se ale musím dostat dovnitř.”

„Co tam je?”

„Zásoby na zlé časy. Byl neúrodný rok, potřebujeme je. Nejde-li to po dobrém, musíte dveřmi proniknout násilím.”

„Nedá se za ně dostat. Tohle je prastarý druh magie, dokonce ani není lidská. Nikdo se zdravým rozumem se je nepokusí zničit. Musíte najít jiné řešení.”

„Hlupáku!”

Artitan jen opovržlivě pokrčil rameny.

„Jestli se, pane kouzelníku, na nic lepšího nezmůžete, dávám vám na starost vyčištění hradního příkopu,” nařídil zamračeně Barada.

„Teď v zimě?”

„Máte přece svou magii, ne? Tak si ho rozmrazte!”

„Jak přikazujete,” zašklebil se Artitan a zamířil zpět chodbami, kterými sem došli.

Nakonec mu úklidová práce ani nebyla proti mysli. Obešel celý hrad, prověřil přístupy na jednotlivá nádvoří, objevil troje nenápadná dvířka v hradbách a jedno poškození zdi, kudy někdo tajně chodil dovnitř a ven. Přišel mu pomoct zanedbaný stařec, který ukazoval nejhorší místa hradního příkopu.

„Je rozumné uklízet v zimě,” pochvaloval si, „na jaře je to smradlavá práce. Vždycky potom páchnu jako tchoř.”

Pracovali na očistě spolu. Artitan magicky přemístil nežádoucí usazeniny na starcovu káru a dědula vozil odpad do jámy na poli. Mág se ho mezitím vyptával, jak to tady chodilo za časů krále. Stařík byl spokojený, že ho Artitan nenutí nepřetržitě makat, a ochotně vykládal o všem možném. Nejraději vzpomínal na slavnostní turnaje, kde si každý mohl snadno přivydělat jako pomocník hostů.

„To vám byla nádhera, když celá královská rodina vyjížděla ven slavnostně uvítat návštěvníky! Děti jako ze škatulky, královna se třpytila jako hvězdná obloha a dračí oko na králově medailonu hořelo v barvě nejkrásnějších červánků.”

„Nebyl vy jste básník?” zasmál se Artitan.

„To ne,” uchechtl se stařík, „ale pomáhal jsem mladým pánům psát milostné dopisy.”

„Vážně?”

„No jistě. Aby ne! Vždyť já býval na hradě kronikářem!”

„Opravdu?” podivil se mág.

„Nevypadám na to, co?” ušklíbl se muž a ukázal hrubé mozolnaté ruce. „To víte, jakmile začal královně radit Barada, už jsem byl zbytečnou přítěží. Dohodil na moje místo svého člověka.”

„Určitě si toho spoustu pamatujete...”

„Na to vemte jed! Já měl vždycky výbornou paměť.”

„A nevíte, jak se otvírala královská pokladnice?”

„To ví každej, přece medailonem. Sloužil místo klíče.”

„A kdyby ho králi někdo sebral?”

„Byl by mu k ničemu! Fungoval jen v rukou právoplatného krále. Jednou jsem s ním dole byl. Pomáhal jsem králi s nějakými knihami, které chtěl prostudovat. Přiložil medailon na dveře a ty se rozplynuly, jako by nikdy ani nebyly. Musela v tom být kouzla.”

„Opravdu tam král schovával zásoby na zlé časy?”

„Nevím, viděl jsem jen část pokladnice - několik polic s knihami, mísy s drahými kameny, zbraně, brnění a zástupy podivných sošek. Pozastavil jsem se nad tím, co dělají laciné hliněné sošky v pokladnici. On ale řekl, že kdyby nás napadl nějaký silný nepřítel, náramně by se hodily. Dodnes ale nechápu, co tím myslel, nepřipadalo mi vhodné dál vyzvídat.”

„Co ty sošky představovaly?”

„Tak různě. Bojovníky, obry, šelmy, draky, a pokud si dobře vzpomínám, i dravé ptáky.”

„Zajímavé.”

„Pod soškami stála zařízení, o kterých tvrdil, že to jsou bojové stroje a prý by bylo nejlepší, kdyby je nikdy nikdo nepotřeboval. Doufali jsme, že si pod jeho panováním užijeme dobrých časů a míru. Akorát že dlouho nevydrželo. Škoda.”

„Jak vlastně král zemřel?”

„Na staré podebrané zranění.”

„A co medailon?”

„Zmizel spolu s jeho synem.”

Stařík se posadil na kámen u příkopu a začal vyprávět vše, co si pamatoval. Konečně Artitan slyšel o událostech od někoho, kdo u nich opravdu byl. Když si nové informace spojil s tím, co znal od Tula, začal se před ním rýsovat podivný scénář jako šitý přímo na objednávku pro lorda Baradu. Pár nejasností ale pořád přetrvávalo. Kde je medailon? A kam s ním zmizel princ Korlin?

„Není král, není medailon... Podle všeho už se do královské pokladnice nikdo nikdy nedostane.”

„Až se objeví právoplatný nástupce krále, amulet si k němu sám najde cestu,” odpověděl stařík, „návratná magie nedovolí, aby se navždy ztratil.”

„Možná princ Korlin dosud žije, když se nepodařilo najít jeho tělo...”

„Abych se přiznal, tak nevím. Král se jednou zmínil, že nošení medailonu je dar i prokletí a že ten, kdo ho nese, nemůže zemřít, dokud kouzelný amulet nepředá právoplatnému nástupci. Kdo ví, jaká je pravda.”

Venku se pomalu setmělo, proto ukončili práci a rozešli se každý jinam. Artitan blahořečil osudu, že mu přistrčil do cesty starého kronikáře. Ani nedoufal, že se toho dozví tolik během jednoho dne. Ještě by potřeboval zjistit fakta a drby o Baradovi. Opravdu pro něj Dual pracuje? A proč? Co nutí mága, aby poslouchal nějakého tuctového lorda bez sedmého smyslu?

U večeře podal královně zprávu o stavu Silmurova otce a Baradu ujistil, že práce na příkopu zdárně pokračuje. Několik příštích dnů proběhlo v klidu. Artitan si začínal zvykat a tiše doufal, že jeho služba uplyne bez mimořádných konfliktů. Ale to by chtěl od osudu mnoho.

Dala si ho zavolat královna a u audience nechyběli ani Barada a Dual. Když přicházel, živě diskutovali o lordu Hungarovi. Barada byl silně rozčilen a zvýšeným hlasem prosazoval svůj názor.

„Nemůžeme dopustit, aby pokračoval! Uvědomte si, vaše veličenstvo, že mu naslouchá stále víc lidí, nesmíme být shovívaví, na to byste mohla šeredně doplatit! Je nutné urychleně jednat.”

„Váš nápad s jeho rodinou se mi nelíbí.”

„Věřte mi, že bude účinný. Hungara nepřinutíte ke spolupráci královským úsměvem, potřebujeme razantnější páku.”

„No dobře, vojenským záležitostem rozumíte určitě lépe než já, proto přijmu vaši radu. A souhlasím, aby se úkolu ujal Artitan. U Hungara to zná, má pro akci nejlepší předpoklady,” podívala se královna vážně na svého nového služebníka.

„O co jde?” zeptal se s neblahým tušením. „Váš bývalý pán dělá potíže. Musíme ho zkrotit. Máte za úkol přivést sem na hrad jeho rodinu. Za každou cenu!

Rozumíte?”

„Budou klást odpor.”

„Jste přece mág, ne? Poradíte si! A kdyby něco, vypalte jejich sídlo do základů, aby věděli, že není radno si zahrávat s vrchností. Očekávám, že úkol zvládnete rychle a bez námitek,” rozkázal Barada. „A co s Hungarem?”

„Vysvětlíte mu, že dokud bude velebit královskou rodinu, zůstanou jeho děti i žena v bezpečí. Jestli se ale doslechneme, že se s někým paktuje, bude jeho dětem hrozit újma na zdraví a na životě.”

„Vážně byste dokázal ublížit jeho dětem?”

„O tom nepochybujte!”

„Mám se podílet na vydírání? Tyhle praktiky se mi nelíbí,” protestoval Artitan.

„Líbí, nelíbí, je to příkaz a vy ho splníte. Nebo snad ne?”

Bojový mág vzdychl a přikývl. Neměl na vybranou. Kdyby porušil podmínky trestu, skončil by ve vyhnanství. Zkoumal příkaz, jestli by se nemohl dožadovat jeho přezkoumání v radě ochránců, ale obával se, že akce v zájmu zachování míru bude hodnocena kladně. Nechtěli po něm, aby rodinu ohrozil na životě, a královna potvrdila svůj souhlas. Nezbývá než jim vyhovět. Zoufale se mu do akce nechtělo. Hungarova rodina byla veselá příjemná komunita a on jim má vzít volnost a radost ze života? Nemá si raději zvolit vyhnanství?

„Dual vás bude doprovázet a dohlédne, aby se něco nezvrtlo.”

Poslední Baradův rozkaz změnil situaci. Hungarovu rodinu nic neochrání. Jediné, co pro ně Artitan může udělat, je zajistit, aby se Baradův plán uskutečnil v klidu a bez násilí.

Škůdci Magického lesa

Konečně nastaly prázdniny. Sváťa vzdychal. Rafan s Hankou se balili na cestu do Magického lesa. Vron je upozornil, aby tentokrát počítali s tvrdými přírodními podmínkami a vybavili se na pořádnou zimu. Budou přespávat ve stanech na sněhu nebo si mohou postavit iglú. To rozhodně nebylo prázdninové pohodlí podle Sváťova gusta. Ale zůstat dva týdny doma bez kamarádů by bylo ještě horší. Navíc ho pobyt v Magickém lese přitahoval. Nikde jinde člověk nemohl být blíž magické přírodě. Akorát kdyby se akce nekonala v zimě! Hanka po něm hodila dvoje teplé ponožky. Chytil je v letu a strčil do vaku. Dobrá nálada jeho přátel byla nakažlivá. Koneckonců se jedná jen o dva týdny. Snad je nějak přežije.

„Kam dáš spacák, když máš polovinu batohu nacpanou sušenkami?” nahlédl mu přes rameno Rafan a tulík při pohledu do Sváťova zavazadla nadšeně zašvitořil.

„Hele, drž Plavíka dál od mého batohu a mých zásob na zlé časy!”

„Radši si přibal dva svetry,” radila mu Hanka, „nečekej, že tě vezmu k sobě do spacáku, až budeš mrznout.”

„Pospěšte si, za chvíli nás přijde Vron vyzvednout,” pobízel je Rafan.

„Kdo všechno s námi jede?”

„Jen drsní jedinci,” zasmála se Hanka, „a jeden trestanec.”

„Tentokrát to R’íhan s trestáním kapku přehnal.”

„Jako bys neznal jednorožce. Etika, serióznost, nemíchání se do cizích problémů. Mohla jsem dopadnout hůř. Všichni ve stádu žijí spořádaně a podle pravidel.”

„Všichni, až na jednu divokou lidskou holku,” popíchl ji Rafan.

„Já otcovy tresty beru. Neponižují a člověk se při nich cítí užitečný.”

Zvenčí se ozvalo hvízdnutí.

„Vron už je tady! Vyrážíme!” popadl Rafan své zavazadlo a Sváťův spacák. Vyběhli z domku a překvapeně se zarazili.

„To je přece Dan! Dan Ferelli! Čau, chlape, kde se tu bereš?”

„Prý se bude makat ve trojicích, tak abychom byli správně do počtu.”

„Ve trojicích? A nepřepočítal se někdo? Vždyť jsme čtyři.”

„Však ono se to v Magickém lese srovná,” kývl na ně Vron a otevřel na zahradě bránu.

Prošli a ocitli se na planině, kde si vítr pohrával se sněhovou pokrývkou a hrnul ji do malebných záhybů. Široko daleko nikde nikdo.

„Kde jsme?” obrátila se Hanka na Vrona.

„Čekáme na dalšího člena výpravy.”

„Tady?”

„Přišel čas odpovědí na některé otázky,” ukázal Vron k obzoru. Dva stíny rostly a změnily se v černé draky.

„Plame! Karmaneuduno!” rozběhla se jim Hanka naproti.

„Promiň, sestřičko, a odpusť mi mé mlčení,” řekl drak, když přistál. Hanka překvapeně sledovala, jak z jeho hřbetu slézá člověk.

„Tule?” nechtěla věřit svým očím.

„Ve jménu našeho přátelství jsem porušila zvyklosti,” promluvila dračice, „a pomohla ohroženému chlapci. Chystali pro něj smrt. Snažila ses ho zachránit. Nebylo to v tvých silách, ale v mých ano. Jeho život je můj dar pro tebe.”

„Tenkrát na zahradě... Tvoje brána?!” vykulila dívka na Karmaneudunu oči.

„Ano. Plamen mě upozornil, že jste uvízli v potížích.”

„Potom se nedivím, že nikdo nedokázal vystopovat autora brány,” zasmála se Hanka a běžela dračici obejmout, „jsi báječná přítelkyně, ale proč jste nám aspoň nenaznačili, že se nemusíme o Tula bát?”

„Nastala příliš choulostivá situace. Co kdyby můj čin vyprovokoval konflikt mezi draky a lidmi? Pletla jsem se do věcí, do kterých by drak správně neměl strkat čumák. Je v zájmu nás všech, aby se o mé bráně nikdo nedozvěděl.”

„Máš pravdu, Karmaneuduno, budu mlčet.”

„To nestačí, Hanko, je nutné vaši vzpomínku opatřit bezpečnostní pojistkou.”

„O tom jsem nikdy neslyšela, co to znamená?”

„Jakmile se tě někdo na naše setkání zeptá, nebo bude pátrat ve tvé paměti, vzpomínka zmizí, a ty v tu chvíli budeš mluvit pravdu, že se na nic nepamatuješ a nevíš, kdo tvého kamaráda osvobodil. Důvěřuješ mi?”

„Absolutně.”

„Takže mi dovol malou úpravu tvé paměti.”

„Samozřejmě, udělej to,” pohlédla na ni s úsměvem dívka. Dračice se dotkla drápem jejího čela.

„A co vy? Chcete vymazat vzpomínku nebo vložit pojistku?” zeptala se Karmaneuduna kluků.

„Pojistku,” odpověděli jednohlasně.

„A ty?” otočila se Hanka k Vronovi.

„Já už paměťovou pojistku dávno mám,” zasmál se, „proto jsem nemohl na otázky o Tulovi odpovídat.”

Tulian vzal Hanku za loket a otočil si ji k sobě.

„Máš skvělé přátele. S jejich pomocí jsem sledoval celý soudní proces. Je mi moc líto, že profesorka Ferinová a mág Artitan doplatili na to, že mi pomáhali. Přemlouval jsem je, abych mohl v soudní síni vystoupit jako svědek, ale nepustili mě. Říkali, že jestli si cením svého života, musím vydržet.”

„Měli pravdu. Pořád jsi v ohrožení a navíc bys musel prozradit, kdo tě vytáhl z Gortovy zahrady,” přizvukoval Vron. „V utajení zůstaneš i nadále. Budeš vystupovat jako spolužák Dana Ferelliho. V rezervaci nehrozí, že by tě někdo poznal. Ostatně i Dan je tu poprvé, takže na tom budete podobně. Nebo bys raději zůstal u draků, Tule?”

„Jsem jim velice zavázaný, ale radši budu o prázdninách s vámi,” omluvně pokrčil rameny směrem k Plamovi.

„To je v pořádku,” ušklíbl se drak, „jsi člověk a patříš k lidem.”

„Ještě jednou vám děkuji,” uklonil se směrem k drakům Tul, hodil si přes rameno zavazadlo, které vyfasoval od Vrona, a zařadil se mezi kluky.

„Umím si představit, co jste riskovali,” pohlédla Hanka na dračici, „jsem vám oběma moc vděčná. Ani nevíte jak.”

„Užijte si prázdniny a nezmrzněte,” naklonil se Plam k Hance a tlamou jí shodil čepici. Když se pro ni shýbla, rozfoukal jí uvolněné vlasy.

„Hele, brácho, dej pokoj!” ohnala se po něm dívka, ale její oči se smály. Drak k ní natáhl hlavu a nechal se obejmout.

￼

Na okamžik v té pozici setrvali, aby se ujistili, že je mezi nimi všechno v nejlepším pořádku.

„Tak co? Připraveni?” zeptal se Vron. „Ještě přibereme jednoho dospělého, který vytvoří trojici s Tulem a Danem.”

„Jsem v pokušení přijímat sázky, kdo to bude,” ušklíbl se Rafan.

„Já bych se sázet nemohl, nikoho tu neznám,” pokrčil rameny Tul.

Vron je vybídl, aby prošli otevřenou bránou. Naposledy zamávali drakům a vykročili. Stáli na kraji lesa a kousek před nimi se kouřilo z komína malého srubu. Vron k němu bez okolků zamířil. Zabušil pěstí na dveře a zahalekal: „Hledáme třetího do party, je tady někdo volný?”

„To jste vy?” ozvalo se zevnitř a závora se odsunula. Ze dveří vykoukl mladý vousatý muž a neomylně spočinul pohledem na Tulovi. Hance připadal povědomý, ale nějak ho nemohla zařadit.

„To je přece Silmur,” zašeptal vedle ní Sváťa. Hanka se otočila, aby viděla na Tula.

Spolužák stál jako vrostlý do země a zíral, jako by nemohl uvěřit vlastním očím.

„Myslel jsem, že tě zabili,” polkl ztěžka.

„Tule, ani nevíš, jak rád tě vidím živého a zdravého,” přistoupil k němu Silmur a objal ho. Tul popadl Silmura kolem krku a Hanka si všimla, jak mu po tváři nekontrolovatelně stékají slzy. Setřel je nenápadným pohybem, ale dojatý výraz mu na tváři zůstal.

„Všechno jsi věděl a nic jsi nám ani nenaznačil,” vyčítavě obvinila Vrona Hanka.

„Byl by blázen, kdyby něco prozradil tak ukecané ženské, jako jsi ty,” ušklíbl se na ni Rafan a rychle uhnul před Hančiným loktem.

„Doufám, že tě uspokojí fakt, že se o Tulovi a jeho příteli dozvídáš jako první,” adresoval Vron svá slova Hance.

„Prázdniny začaly zajímavě. Co s nimi bude, až skončí?” zeptal se Vrona Rafan.

„To musíme společně promyslet,” mrkl na něj spiklenecky Vron.

„Zůstaneš s námi?” podivil se Sváťa. „V tom případě mi zase nesouhlasí počty. Neříkal snad někdo něco o trojicích?”

„Jsme do počtu úplně přesně. Moji dva parťáci už čekají přímo na místě. Chcete uzavírat sázky, kdo to je?” pohlédl na Sváťu rozpustile Vron.

„Hmmm, tohle bych asi vyhrál,” usmál se Sváťa. „Co takhle dva malí úplně stejní kluci?”

„Dost dobrý, boduješ,” přikývl Vron.

„Nevím jak vy, ale já jsem připravený,” přinesl si Silmur ze srubu zavazadlo, „můžeme vyrazit.”

„Bezva,” kývl hlavou Vron, „jdeme.” A vyrazil pěšinou k lesu.

„A kde je brána? Copak ti došla magie?” udiveně zaprotestoval Dan Ferelli.

„Mladíku, jsme na hranici Magického lesa. Dál se každý rozumný člověk vyvaruje použití magie. Jasné?”

„Musíme se přesunout pěšky?”

„Přesně tak. Jestliže si pospíšíme, možná stihneme i pozdní oběd.”

Dan protáhl obličej a srovnal si popruhy batohu. Pak vyplázl jazyk na Rafana, který parodoval jeho mimiku.

Po několika hodinách chůze dorazili k dalšímu srubu. Byl podstatně větší než ten předchozí. V jeho blízkosti zaútočily na jejich smysly podivné magické anomálie. Museli být uprostřed magické rezervace.

„Jsme tady,” prohlásil Vron, „tohle je naše základna, kde máte šanci se usušit a ohřát, když bude nejhůř. Povede nás Divoch a dva další strážci. Oni vám pak vysvětlí, jakou pomoc očekávají. V současné chvíli doufám, že tu najdeme teplý oběd a moje dva malé parťáky.”

Vtom se dveře rozletěly dokořán a ze srubu vyběhli dva kluci. Tkaničky na botách nezavázané, svetr oblečený naruby, ale oba se halasně překřikovali: „Vrone! No konečně! Ahoj Hanko, ahoj Rafe, čau Svatoušku!”

„Nazdar Same, čau Tome...”

Náhle se dvojčata zarazila a ohlédla se do prázdných dveří. Nikdo v nich nestál, ale oba kluci zírali do prázdna jako očarovaní. Sváťa poklepal rukou Tomovi na rameno, malý kamarád však vůbec nereagoval.

„Páni! To je teda pecka! A my jak blbci pátráme po všech královstvích světa,” prohlásil zničehonic Sam.

„O čem to mluví?” znejistěla Hanka.

Tom se rozhlédl po lidech, kteří právě dorazili, a na všech tvářích nalezl rozpaky.

„Vy ho asi nevidíte ani neslyšíte,” řekl jim, „ale je tady s námi zbloudilý duch Karel...”

Znovu se otočil do dveří a povytáhl obočí.

„Právě si vzpomněl, že se nejmenuje Karel, ale Korlin,” opravil se s omluvným pokrčením ramen.

„Cože?” vyjekl Tul.

„Korlin? Jsi si jistý?” zahleděl se tázavě na Toma Silmur.

„A který z vás je budoucí král?” zeptal se Tom.

„Korlin se jmenoval můj bratr,” zašeptal Tul.

„Duch říká, abych ti půjčil jeho prsten,” stáhl si Tom prsten a nabídl ho Tulovi, „pak prý ho uvidíš i uslyšíš.”

„A co vám duch říkal, když jsme přišli? Vypadali jste jako přešlí mrazivým kouzlem,” zvědavě se vmísila do jejich debaty Hanka.

Odpověděl jí Sam: „Říkal: - No konečně! Konečně jste mi přivedli pravého krále. Teď už jen potřebuji své tělo, abych mu mohl předat amulet.”

„Krále? Netušila jsem, že je Tulian králem. Zdá se, že si budeme mít hodně co vyprávět.”

„Ženská jedna ukecaná, už si zase hodláš pouštět pusu na špacír?” zašeptal jí do ucha Rafan a Hanku skoro polil studený pot, když si uvědomila, jak snadno člověku ujede něco, o čem by se vůbec mluvit nemělo.

„A nemohli bychom dořešit následnictví u oběda?” oslovil přítomné věčně hladový Sváťa.

„No jasně! Divoch stejně nadával, že se couráte a oběd zatím vystydne,” zasmál se Sam, „pojďte dovnitř.”

„Tohle začíná vypadat dobře! ” mrkl na Sváťu Dan Ferelli. „S vámi se člověk vždycky nachomýtne k něčemu zajímavému. Už se těším, co se semele tentokrát.”

„Hele, nesýčkuj a padej dovnitř,” dloubl do něj Rafan, „a nesnaž se nám přičarovat problémy. O žádné potíže nestojíme.”

Při obědě vyprávěla hlavně dvojčata. Kluci byli najedení a ocenili, že mají pozorné posluchače. Sam vylíčil, jak přišli ke Karlovi, vlastně Korlinovi, jak si duch ze své minulosti nic nepamatoval a nedokázal ani říct, co po nich chce. Teprve postupem času pracně sbírali střípky informací. A dnes konečně znají i duchovu totožnost. Přesto zůstává mnoho otazníků. Tělo by se mělo nacházet v Chrámu na pomezí, kam ale není snadné se dostat. Navíc je trápí dilema, mají-li se do chrámu vypravit sami, nebo požádat o pomoc harpyje.

„Vy byste to bez jejich pomoci dokázali?” zapochyboval Sváťa.

„Těžko říct, Karel se sice...”

„Korlin!”

„Korlin se sice dušuje, že nás k tělu zavede, ale při jeho roztržitosti... nevím, nevím.”

„Bez doprovodu harpyjí to rozhodně nezkoušejte,” doporučil Vron, „z toho, co jste vyprávěli o minulé návštěvě, jsem pochopil, že se jedná o záludné místo s problematickým během času. Neriskujte své životy.”

Tul se zpočátku debaty neúčastnil a potichu si povídal s prázdnou židlí vedle sebe. Pak ale předal prsten Silmurovi a začal bedlivě naslouchat, co dvojčata vypráví. Po obědě dal Silmur prsten kolovat.

Hanka si ho navlékla a s úžasem zjistila, že opravdu vidí ducha. Vzájemně se představili a podala prsten dál. Její schopnost vidět Korlina ale nezmizela. Nyní i ona mohla naslouchat rozhovorům, které vedl se svým průvodcem. Tul byl ze setkání s Korlinem celý rozhozený. Všimla si, jak se uzavřel do sebe a jen zamyšleně pozoruje okolí. Přemýšlela, jaké to asi je, když se člověk potká s někým blízkým v nezvyklé duchovní podobě. Napadlo ji, zda by se jeho bratr nemohl vrátit do života podobně jako Sam. Její úvahy přerušil Divoch a gestem ji přivolal k sobě. Když uviděla u dřezu haldu špinavého nádobí, ani se nemusela ptát, co chce. Vyhrnula si rukávy a pustila se do mytí.

Jakmile skončila, všichni se oblékli a Divoch je zavedl do lesa.

„A teď malá přednáška, proč tu potřebujeme každou pomocnou ruku,” začal vysvětlovat. „V minulém roce se nám přemnožily savule. Pro toho, kdo je nezná, připomínám, že sice vypadají jako průsvitní zelení motýlci, ale rodí se jako bílé housenky. Než se zakuklí, dokážou vysát ze svého okolí neuvěřitelné množství magie. Už během léta jsme s nimi měli potíže. Několik stromů zahynulo a podzemní havěť začala vymírat. Než jsme zjistili, co způsobilo nerovnováhu, trápila nás starost o celou rezervaci.”

„Chytání motýlků v zimě bude fakt zábava,” ušklíbl se Dan.

„Nejde pochopitelně o motýlky, ale o jejich kukly. Musíme je sesbírat dřív, než se vylíhnou. Jinak by příští generace savulí úplně zničila Magický les. Právě v těchto místech je nejzamořenější oblast. Dobře si zblízka prohlédněte kmen. Kukly vypadají podobně jako kůra, nejsnáze se dají odhalit a sbírat pomocí spirálovců. Předvedeme vám, jak se to dělá.”

Jeden ze strážců vyšplhal do koruny stromu, kde otevřel pouzdro, které se mu houpalo u pasu. Z obalu se vyrolovala podivná rostlina. Obtočila celý kmen tak důkladně, že vypadal jako zabalený do dárkového papíru. Divoch chytil spodní část rostliny a třetí strážce pomocí oka na tyči zachytil její horní okraj. Začal rychle obíhat strom, aby rostlinu odmotal z kmene. Spolu s Divochem natáhli pruh na zem. Jejich parťák zatím slezl dolů, popadl vak a začal z pruhu sbírat hnědé zámotky, co se nalepily na rostlinu a byly vidět lépe než na kmeni. Poté Divoch spirálovce znovu sbalil do ruličky a vložil do obalu. Kmen označil křížkem pomocí křídy.

„Tady vidíte, proč je potřeba pracovat ve třech,” otočil se k ostatním, „sice se to zdá lehké, ale až budete sbírat třetí den po sobě, garantuji vám, že vás bude bolet celé tělo. Za chvíli si natrénujete postup a večer vám ukážu mapu a systém, podle kterého se budeme řídit. Dnes zůstaneme na noc ve srubu, ale další dvě noci přespíme v terénu. Proto jsem chtěl do party jen zdatné jedince. Myslíte, že to zvládnete?”

„No jasně,” odpověděl nadšeně Dan, „přihrajte nám jednoho spirálovce a jdeme na to.”

„Ještě malá připomínka,” řekl Divoch, „musíte zámotky sbírat rychle, aby spirálovec neměl čas se nasytit. On totiž funguje podobně jako savule a vysává z kukel magii. Budeli sytý, odmítne spolupracovat. A najít v lese jiného není snadné. Takže pozor na něj.”

Zbytek odpoledne strávili tréninkem. Divoch jim nedal pokoj, dokud nedokázali manipulovat se spirálovcem stejně rychle jako on. Chtělo to šikovnost a svižnost. Spirálovec měl snahu se kroutit, a když ho nedrželi pořádně, dokázal se zamotat velice rychle a bylo zatraceně obtížné ho znovu rozbalit. Ani šplhání na stromy nebylo jednoduché. Hanka byla ráda, že mají v partě Rafana. Nejlépe spolupracovala trojice Vron a dvojčata. Vron vyhodil Sama do koruny stromu a dál už šlo všechno jako po másle. Ve zbylé trojici se ujal funkce šplhavce Dan, který lezl jako veverka. Pokud byl kmen vysoký, udělal mu Silmur stoličku ze spojených dlaní. Tul se osvědčil při lapání horní části spirálovce. Divoch je po dvou úspěšných pokusech označil za způsobilé a vrátili se promrzlí do srubu.

V kamnech mezitím vyhaslo a chvíli trvalo, než se uvařil čaj. Přesto byli spokojení a těšili se na samostatnou práci. Obzvláště Dan Ferelli oplýval dobrou náladou a bavil celou společnost svými zážitky ze školy a ze supervolonových aktivit. Jeho bezprostřednost přetrhala všechny zábrany, dokonce i Tul se několikrát srdečně zasmál jeho historkám.

Tom a Sam na něm viseli očima, když líčil, jak vzniká nový druh sportovního zápolení. Označoval ho jako supervolonový víceboj. Líčil, že nestačí jen perfektně ovládat prkno, ale člověk musí zároveň provozovat další související akce. Třeba prohození míče brankou, která je menší než míč -schválně si někdy zkuste magicky slisovat míč, nebo v rychlosti sebrat deset válců, odnést je na zaoblenou plochu a postavit z nich komínek, co nespadne, když odletíte. Snad by se bavili až do noci, kdyby je Vron nezarazil. Divoch vytáhl mapu a ukázal jim, jak budou skupiny postupovat. Půjdou v pásu vedle sebe a ošetří všechny neokřížkované stromy. Večer dorazí na plošinu, která je chráněná skálou, a zde přespí ve stanech.

Následující den budou pokračovat směrem k vrcholu, tam se otočí zpět a ošetří vedlejší pás a do večera se co nejvíc přiblížili ke skalní plošině, kde stráví další noc. Odtud se určenou trasou přesunou do blízkosti srubu. Všechno je naplánováno tak, aby se každý třetí večer mohli ohřát u kamen, usušit mokré věci a dopřát si pořádnou teplou večeři. Divoch slíbil, že se jim o stany postará, ale spacáky a jídlo si budou muset odnést v batohu. Potom je zahnal spát. Před usnutím Hanka ucítila, jak jí otec poslal psychické pohlazení a zároveň se ujistil, že je jeho lidská dcera přesně tam, kde má být. Jeho nevtíravá péče byla Hance příjemná. Pocit, že někam patří, že o ni má někdo starost, jí dlouhá léta chyběl, takže si ho teď dokázala náležitě vychutnat.

Probuzení přišlo dřív, než jim bylo milé. Všichni zívali a protestovali. Akorát Rafan vyskočil beze slova a hned začal balit spacák.

„Zabalíš i můj?” smlouval mžourající Sváťa a ani si nevšiml, že tulík využil jeho rozespalosti a staví si v jeho vlasech hnízdo. Teprve když se mu Sam s Tomem začali smát, odchytil Rafanova kamaráda, vstal a učesal se. Společnými silami popadli Hančin spacák a protestující dívku z něj nemilosrdně vyklepali.

„To si říkáte kamarádi!” mžourala na ně.

„Hele, ženská, neremcej a radši se rozhlédni. Vron už zabalil bágly včetně jídla a oblečení, Divoch je se svými parťáky dávno pryč a ty jsi poslední sedmispáč.”

„Strážci rezervace odešli před dvěma hodinami,” upřesnil duch Korlin.

„Díky za informaci,” zavrčela na něj Hanka rozmrzele. Jakmile se však rozkoukala, začala Vronovi pomáhat se snídaní.

Najedení vyrazili do slunečného mrazivého dne a po chvilce došli k okřížkovaným stromům. Pustili se do práce v pásu hned vedle nich. Do večera stihli vyčistit slušný kus lesa.

Na plošině je uvítaly postavené stany a uvařená teplá polévka. Napůl ji jedli, napůl srkali z hrnků a hřáli si střídavě ruce a záda u ohně. Vron pověsil nad plameny kotlík s vodou na čaj.

„Co budete s kuklami dělat?” zeptal se Sváťa Divocha, když mu pomáhal sesypávat obsah jejich pytlů do jednoho velkého.

„V útulku je využijí jako krmivo pro drobná zvířata. Obzvlášť ptáci je milují. Akorát se musejí uchovat ve tmě a chladu, aby se náhodou nezačaly líhnout.”

Jeden ze strážců dal dětem oblé kameny z okolí ohniště, aby si nahřály spacáky, než do nich vlezou.

„Hlavně, mládeži, nezapomínejte, že jsme v nestabilní oblasti, kde se mohou zvrtnout i drobná kouzla,” varoval je Vron těsně před tím, než se odebrali do stanů, „výjimečně doporučuji spát v botách, nebo si aspoň strčit obuv do spacáku, jinak budete mít ráno problémy se obout. A s magií, ani s tou zateplovací, si není radno zahrávat. Jasné?!”

Navlékli na sebe všechno, co měli, a zahrabali se do spacáků. Sváťa využil možnost se beztrestně přitulit těsně k Hance. Ačkoliv je dělilo několik vrstev oblečení a spacáků, bylo to příjemné, a když se člověk tvářil, že napůl spí, nehrozilo, že se Hanka začne rozčilovat. Noc byla mrazivá a tichá.

Ráno je probudil a vyděsil hlasitý povyk. Rozčilené hlasy dvojčat přehlušilo Vronovo zaklení. To přivedlo Rafana i Hanku do absolutně bdělého stavu. Oba vylétli ze spacáků a snažili se vyhrabat ze stanu. Hanka klopýtla o rozespalého Sváťu, takže se za kamarádem o něco opozdila.

Jakmile se jí podařilo vysoukat ven, naskytl se jí nezapomenutelný pohled. Jako první uviděla Samovu zadnici a divila se, proč má ruce zabořené do sněhu. Tom stál vedle jejich plátěného příbytku a mával chlopní, aby vyvětral. Rafan a Vron klečeli ve sněhu a hrnuli před sebou sníh na hromadu.

„Co tu vyvádíte?” zahalekal z vedlejšího stanu Dan.

„Stačí, už nedoutnají,” kývl na Vrona Rafan a vytáhl z hromady sněhu před sebou očouzenou dětskou botu. Sklepával z ní sníh a prohlížel ji.

„Až na tkaničku přežila docela dobře,” prohlásil.

„Jo,” zavrčel Vron, vytáhl ze sněhu druhou botu a hodil ji směrem k Rafanovi.

Pak popadl Sama, vzal ho za předloktí a otočil k sobě: „A co ty a tvoje ruce? Ochladils je?”

„Snad dobrý,” popotahoval chlapec, „promiň, Vrone, já myslel, že se nic nestane.”

„Jako kdybych včera mluvil do dubu! Co jsem říkal? Žádná kouzla!”

„Když ty boty byly hrozně ledové...”

„Tos je tedy vylepšil! Teď jsou navíc i mokré, očouzené a bez tkaniček,” postavil mu Rafan před stan zachráněnou obuv, „vezmi si do nich aspoň suché ponožky, ať nenastydneš.”

Vron vzal Sama do náruče a odnesl ho ke stanu: „To byla dobrá rada. Vyměň si ponožky a co nejrychleji se obuj. Místo tkaniček si uřízni kousek šňůry z batohu.”

Hance se zpět do vychladlého spacáku už nechtělo, proto vyrazila k ohništi, aby vzkřísila oheň a uvařila čaj. Po chvíli se k ohni začali trousit i ostatní.

U snídaně se ale dlouho nezdrželi. Rozhodli se raději zahřát prací. Brali strom za stromem a už to zdaleka nebyla taková zábava jako včera. Do svalů se vkrádala únava, všechny rukavice měli navlhlé a v noci se jim zdálo, že i spacák hřeje nějak míň.

Třetí den je přesně podle Divochovy předpovědi bolelo celé tělo. Aspoň že se mohli těšit na návrat do srubu, kde je zahřeje teplá večeře a krásně sálající kamínka.

Hanka se Sváťou a Rafanem dorazili mezi posledními. O to příjemnější pro ně byl vstup, protože je vítalo teploučko a Tom jim donesl hrnek čaje, hned jak odložili svršky. Zavlhlé věci vybalili a rozložili do prostoru, aby uschly. Než se umyli, byla hotová večeře. Dostali guláš s těstovinami a jako moučník teplý koláč. Pohodlně se uvelebili a vychutnávali pocit plného žaludku a tepla. Hance se pomalu klížily oči, když se jí dotkl Plamův kontakt.

„Nerad tě ruším, sestřičko,” řekl jí drak, „ale jste na podivném místě, kde nedokážu Vrona kontaktovat. Jen s tebou mi to kupodivu funguje. Můžeš mu něco vyřídit?”

„Samozřejmě. O co jde?”

„Řekni mu, že Artitan naléhavě hledá Silmura. Jeho otec je prý nemocný a ještě před smrtí by chtěl se synem promluvit. Vron by mohl vědět, kde Silmur je.”

„Vyřídím mu to,” odpověděla Hanka a tlumočila vzkaz nahlas.

Silmur prudce vstal a obrátil se na Vrona: „Musím okamžitě domů.”

„To se snáz řekne, než udělá. Tady se nedá otevřít brána.”

„Ukažte mi, kudy mám jít a já vyrazím třeba pěšky.”

„Nepouštějte ho domů,” vynořil se vedle něj duch Korlin, „mohlo by se mu přihodit něco zlého.”

Vron se na oba zamyšleně podíval. Pak oslovil Hanku.

„Požádej Plama, ať se nějak spojí s Artitanem.”

„A nebude jednodušší, když se s ním spojím přímo já? Dokážu ho oslovit, už jsme v kontaktu byli,” prohlásila, a než ji mohl Vron zarazit, zavřela oči, aby upevnila soustředění.

„Pane Artitane,” oslovila ho v duchu, když ucítila, že na její spojení zareagoval, „Vron by s vámi potřeboval mluvit.”

Potom přibrala Vrona do svého psychického krystalu, aby mohl s mágem rozmlouvat přímo. S úlevou konstatovala, že necítí žádné mimořádné magické kolísání.

„Dostali jste můj vzkaz?”

„Ano, a Silmur chce za každou cenu vidět otce. Bude pro něj příchod domů bezpečný?” zapochyboval Vron.

„Ne. Sem ho rozhodně přivést nechci! Ale můžeme se zkusit v noci sejít jinde, například u Zachariáše. Řekněte mi den a hodinu, já tam staříka přepravím.”

„Vydrží průchod bránou?”

„Věřím, že ano, jinak bych tohle řešení nenavrhoval.”

„A co dnes v noci, ve tři hodiny?”

„Dnes se mi to hodí,” souhlasil Artitan, „čekejte nás.”

Hanka otevřela oči a skoro se polekala, když viděla, jak je všichni napjatě pozorují.

„Zvládnete dneska hodinu ostré chůze a jízdu na koni?” zeptal se Vron Silmura.

„Samozřejmě. Už jsem naprosto zdráv.”

„Akorát že nás místo koní povezou fuňové. Snad to nebude vadit,” přikývl Vron.

„Chci jet také,” prohlásil kategoricky Tul a pokusil se neúspěšně odstrčit ducha, který se mu postavil do cesty. Nakonec odhodlaně prošel jeho obrazem a chytil Silmura za loket. Silmur se tázavě podíval na Vrona.

„V žádném případě! Chápu, že starého pána znáš a rád bys ho viděl, ale ty jsi nejhledanější osoba magického světa, tvoji přítomnost nemůžeme v Santareně riskovat. Doufám, že nás chápeš.”

Když Vron viděl, jak je Tul zklamaný, dodal: „Hlavně dohlédni na Dana a na kluky, ať nezboří srub, než se vrátíme.”

Zboření srubu nakonec nehrozilo. Teplo a únava byla nejlepší uspávací směs. Hanka si nedovedla představit, že budou Vron a Silmur pochodovat mrazivou nocí a ještě přemlouvat funě, aby je zavezli na bezpečné území mimo rezervaci, nemluvě už vůbec o cestě zpátky.

Druhý den si pěkně přispali. Na stole našli vzkaz od Divocha a strážců, v němž jim nakreslili, kde večer najdou postavené stany. Hanka se chopila přípravy snídaně a tentokrát jí jako první přišel pomoci Tul. Mezitím se z postelí vyhrabali ostatní. Vstal i Vron se Silmurem, ale na obou se podepsal noční výlet. Nehýřili energií jako obvykle, spíš se jen přizpůsobili tempu rozespalých dětí.

„Tak co? Sešli jste se?” nemohl se dočkat Tul.

„Ano,” přikývl Silmur, „asi hodinu jsme si s otcem povídali.”

„No a? Co ti tak nutně potřeboval říct?”

„Mluvil hlavně o mojí mámě. Umřela, když mi byly dva. Po její smrti mě vychovával sám.”

„Nic víc?”

„No, jednalo se o hodně osobní věci. Promiň, nechce se mi o nich mluvit,” pohlédl omluvně na Tula mladý muž.

„Ne, ty promiň, že tak neomaleně vyzvídám. Chovám se hloupě,” odpověděl v rozpacích Tul.

„Rád bys věděl, co je doma nového,” kývl chápavě Silmur, „ale nenesu nic potěšujícího. Barada čeká, až bude Dianě sedmnáct, aby si ji vzal za ženu. Vládnutí mu ale, jak se zdá, moc nejde. Na hrad jezdí naštvaní lordové a žádají daňové úlevy. Aby se nevzbouřili, musel mnohým z nich vyhovět. Jako rukojmí drží na hradě rodinu lorda Hungara.”

„A proč proboha?” podivil se Tul.

„Jsi následník trůnu, měl bys to uhodnout.”

„Že on se Hungar snažil vyvolat rebelii proti královně?”

„Ne přímo proti královně, spíš proti vládě krále.”

„Hungar se rozhodl mě zabít?”

„Ale kdepak, to není jeho styl. Namáhej trochu mozkové závity. Komu jako následník stojíš v cestě?”

„Baradovi. Jenže když jsem nezvěstný, může mu to být jedno, ne?”

„Ostatní ho neuznají, dokud na jeho krku neuvidí královský amulet. Ale buď ho nemá, nebo mu nefunguje.”

„Nemá ho. Amulet mám zatím u sebe já, ještě jsem ho nedokázal předat právoplatnému nástupci,” ozvalo se za nimi. Otočili se a zírali na ducha Korlina.

„Nejdřív se však musím dostat ke svému tělu, bez něj se nemůže předání uskutečnit,” pokračoval smutně duch.

„Je jenom dobře, že ho Barada nemá,” uklidňoval ho Silmur, „než aby ho získal on, raději ať navěky zmizí.”

„To nejde. Nemohu odejít, dokud ho nepředám. A věř, že už mě věčné bloudění na pokraji života a smrti unavuje. Ani nevíš, jak rád bych zapomněl a odešel.”

„Korline...”

„Brácho,” ozvali se Silmur a Tul skoro dvojhlasně a lítostivě se zahleděli na mlžnou postavu před sebou. Stejně smutně se na svého společníka díval i Tom, který byl svědkem jejich rozhovoru. I Hance se sevřelo srdce lítostí nad Korlinovým osudem.

„Abys mohl nastoupit na trůn,” otočil se Silmur k Tulovi, „musíš mít královskou krev, což máš, měl bys být plnoletý, ale nad tím se dá přimhouřit oko, a musíš chytit a zkrotit svého divokého koně. Do té doby ať je amulet raději nedostupný.”

„A Barada se sňatkem s mou sestrou nemůže stát králem?” zamyšleně se zeptal Tul.

„Jestli ho tvá sestra bude chtít, může to zkusit. Všechno ale nasvědčuje tomu, že o něj Diana nestojí. Musel by ji donutit. Jenže to my dva nepřipustíme, co říkáš?”

„Schováváme se tu jako dva zajíci. Co proti Baradovi zmůžeme?”

„Domluvil jsem se s Artitanem, že až skončí jeho trest, pomůže nám. Vrátíme se domů pod jeho ochranou a nějaký nezvaný lord se zákeřným mágem budou muset jít po svých.”

„Opravdu nám pomůže?”

„Dal mi na to své slovo.”

Tul se usmál a radostně objal Silmura: „To je skvělé. Artitanovi věřím.”

„Mám pocit, že bychom s předáním amuletu neměli otálet,” protestoval duch Korlin, „něco mi říká, že je to naléhavé, že bychom měli jednat rychle.”

„Ještě vydrž, bráško. Náš plán vypadá dobře. Prosím.”

Duch se zachvěl, ale už nic nenamítal. Hanka se rozhlédla. Všichni přítomní stáli kolem nich a sledovali dění. Veškeré bariéry a tajnosti padly. Dívce se ulevilo, že aspoň tady mezi nejbližšími nemusí hlídat každé slovo, které během rozhovoru plácne.

Znovu vyrazili do terénu a pustili se do práce. Příští den zjistili, že už jim jde lépe od ruky a tělo si zvyklo na každodenní námahu. Znovu se jim vrátil elán a humor. A Tom se Samem začali po večerech vymýšlet lumpárny. Neuplynulo ráno, aby se někdo nestal terčem jejich žertů. Jednou to byly zauzlované tkaničky u bot, jindy šňůra od stanu natažená přes cestu, studené kameny ve spacáku místo teplých a další drobnosti, které jim zpestřovaly táborový život. Největší legraci si užili, když si Tul půjčil od Hanky jehlu a ráno našli Dan, Sam a Tom všechny své rukávy a nohavice na koncích zašité.

Dva týdny prázdnin utekly jako voda. Vyčistili pořádný kus Magického lesa a Divoch si mnul ruce, že stihli víc, než očekával. Najednou byl před nimi poslední večer ve srubu. Strážci odešli už odpoledne s poslední nasbíranou várkou kukel, takže zůstali sami.

„Vy dva zatím musíte zůstat ve srubu,” otočil se Vron k Silmurovi a Tulovi, „tady jste před magickými pátrači v bezpečí. Je problém najít místo, kde byste nebyli ohroženi. Bohužel o vás ví příliš mnoho lidí. Sice jsou spolehliví, ale člověk nikdy neví, co se semele.”

„Díky za vaši starost a pomoc. Cítím se zavázaný, ale neumím si představit, jak se vám můžeme odvděčit,” odpověděl Silmur.

„Podívejte, osud nás svedl, abychom se pokusili rozmotat problémy vašeho království. Stali se z nás přátelé, co bychom chtěli víc?” mrkl Vron na Hanku.

„Škoda že se Tul nemůže vrátit do školy,” vzdychla, „chybí nám při učení do počtu.”

„Ani nevíš, jak rád bych se vrátil,” tiše si posteskl spolužák.

„Opravdu by to nešlo zařídit?” zatahal Vrona za rukáv Sváťa.

„Je mi líto. V Santareně by ho našli,” pokrčil rameny. „A co v Polutě?” zeptal se Dan Ferelli. „Ani tam by Tul nemohl chodit do školy. Vsadím se, že špehové hlídají u všech magických škol.”

„Ale mohli bychom je schovat mezi pracovníky v supervolonovém vývoji. Otec je posedlý bezpečností, cizí lidé se dovnitř nedostanou. A Tul by si mohl zalétat na nejlepších prknech.”

„Stejně bych nemohl na závody.”

„Teď ne. Ale až budeš plnoletý, zkušenosti se ti budou hodit,” zaujal návrh i Hanku.

„A byli byste schovaní, a zároveň mezi lidmi,” snažil se prosadit svůj nápad Dan, „nikdo nemusí znát váš původ. Otec vás zapíše jako sourozence, aby nebylo divné, že chcete bydlet spolu. Budete normálně pracovat. Koho by napadlo, že se skrýváte?”

„Až co řekne tvůj otec,” mírnil jeho plánování Vron.

„Bude souhlasit, jak jinak!”

Hanku napadlo, zdali tuhle variantu Vron nenaplánoval už dřív. Nebo sem opravdu pozval Dana Ferelliho jen proto, aby doplnil správný počet? Jestli ale uvažoval o tom, že Tula a Silmura schová do Poluty, zvolil správnou taktiku. Upevnil jejich vzájemné přátelství a zároveň vyřešil současný princův problém.

Nespokojený duch

Návrat do Airbowanu se Tomovi a Samovi příliš nezamlouval. Prázdniny s přáteli byly zoufale krátké... Zdejší ovzduší bylo na hony vzdálené kamarádskému prostředí ve srubu. Museli oprášit ostražitost a bojového ducha. Ačkoliv si v arénách už dokázali poradit s ostatními spolužáky, po návratu se těžko vraceli do vyjetých kolejí. Barevné siločáry magie pro ně ztrácely svou krásu a oba za dlouhých večerů přemýšleli, jak by se jim asi líbilo ve škole v Polutě, kde člověk může mít spoustu kamarádů.

Navíc jim začal volné chvíle znepříjemňovat duch Korlin. Od setkání se svým bratrem stále poukazoval na amulet, který musí předat. Bylo s ním k nevydržení.

„Omlouvám se, Tome, že zase obtěžuji, ale nemohu si pomoct. Doveď mě prosím k mému tělu, amulet se musí dostat ke králi co nejdříve,” opakoval různými slovy skoro každý večer.

„Rád bych, Korline, ale sám víš, jak je těžké se k němu dostat,” domlouval mu trpělivě Tom, „jestli je tvé tělo v Chrámu na pomezí, jakože nejspíš ano, půjde o složitou akci. Jedná se o zatraceně nebezpečné místo. Možná tělo vůbec nedokážeme najít.”

„Povedu vás, já k němu trefím.”

„Nebo tam zapomeneš, proč jsme přišli, a nikdo z nás se nevrátí.”

„Zaručeně nezapomenu, musím dokončit své poslání.”

„Já nevím,” vzdychl Tom, „sami cestu do chrámu najít nedokážeme.”

„Já ano,” naléhal Korlin, „povedu vás.”

„Zavedeš nás i k truhle s ochranným pláštěm?”

„Jaké truhle?”

„Tak vidíš. Bez pláště bych pobyt v chrámu nepřežil.”

Přesto Korlinovo naléhání Toma nutilo zajímat se o cesty do Chrámu na pomezí. U Kelainy si půjčil několik knih o průvodcích. Číst ve starých harpyjských znacích ho učila Alekta a pomáhala mu i s pochopením informací, které nalezl. Chrám na pomezí byl podle všeho záhadou i pro harpyje. Kdo jim pomáhá při rozmnožování? Proč dochází k výkyvům času? Kdo chrám vybudoval a stará se o něj? Na žádnou z těch otázek v knihách odpověď nenašel. Zato se dozvěděl, že plášť z harpyjích peříček dokáže uchránit nejen před chladem, ale i před nežádoucími nárazy magické energie.

Jednou, když byla Alekta svědkem Korlinova naléhání, řekla při odchodu Tomovi: „Nepodceňuj duchovo vnímání. Jestli má pocit naléhavosti, ber ho vážně. Duch dovede vycítit nebezpečí a problémy, raději se mu snaž vyhovět.”

„Blázníš, Alekto?! Kdybych na něj dal, hnal by mě do Chrámu na pomezí už zítra. Ptal jsem se Gáagry, jestli by nás tam nevzala, ale odmítla, prý musím najít harpyji, která do chrámu Korlinovo tělo donesla. A sám do chrámu netrefím. Duch sice ano, ale bohužel neví, kde je truhla s ochrannými pomůckami. No a ty jsi zase moc mladá na to, abys nás provázela. Tak mi řekni, jak mu mám vyhovět?”

„Já vím, kde je truhla a schody do chrámu. Dovnitř ale opravdu nesmím. Je to zakázané.”

Tom se zadíval na kamarádku-harpyji a skoro se mu udělalo mdlo při představě výpravy do chrámu. Najednou se nezdála tak nemožná. A co když má duch pravdu a předání amuletu nemůže počkat? Okamžik bojoval sám se sebou, než se zeptal.

„Ty bys byla ochotna nás dovést ke vchodu?”

„Ano,” přikývla po delším rozmýšlení a vážně dodala, „jenže bys měl u mě dluh.”

„Musím si to nechat projít hlavou,” usmál se na ni Tom a kývl na rozloučenou. Mít dluh u harpyje není žádná legrace, ale na druhou stranu by se možná vyřešil jejich problém. Kdyby z chrámu dokázali přinést amulet, duch by věděl, komu ho předat, a Korlinovo poslání by konečně bylo naplněno. Kdyby se akce podařila...

„Já všechno slyšel,” ujistil ho Sam, „a jsem proti. Drž se původního plánu a počkej.”

„Nesmíme čekat, není čas,” odporoval jako vždycky Korlin, ale bratři si ducha nevšímali. Dívali se na sebe a věděli, že na jejich rozhodnutí závisí úspěch, nebo smrt. Kdo má pravdu? Mají čekat, nebo nemají?

Při vyučování právě probírali stopování kapky vody proti proudu toku a času. Bylo to fascinující. Kapka ze skal je vedla nitrem masivu, kde byly rozlehlé podzemní prostory. Těmi stékala voda a brala s sebou rezavou stopu horniny. Pramínek vyvěral z hloubi země, kde horkost hnala páry a tekutinu vzhůru. Dál už stopovat vodu nedokázali. Podivný zážitek se jim vryl hluboko do paměti.

V sobotu ráno se jako vždy chystali do arény a na sportoviště, aby získali nějaké ajry. Tentokrát se duch Korlin postavil Tomovi do cesty: „Nechoď tam. Dnes ne!”

„Co blázníš? Musíme si obstarat nějaké ajry. Potřebujeme je pro kerbera.”

„Dnes ne. Dnes zůstaň doma. Den není vhodný na sportování.”

„Nesmysl,” mávl rukou Tom a prošel skrz ducha, i když to obvykle ze slušnosti nedělal. Korlin se za ním jen rezignovaně otočil. Byl smutný z toho, jak málo váhy dával průvodce jeho slovům. Zároveň se o něj bál. Instinkt mu napovídal, že dnešek v aréně nedopadne dobře. On mu ale nevěří. Pomalu letěl za dvojčaty na sportoviště.

V magické aréně se kluci dlouho nezdrželi, jen jeden mladý běs se pokusil jim sebrat stuhu, na což doplatil svými stuhami. V nejlepší náladě se vydali i do arény fyzické zdatnosti.

Nalétli dovnitř a vzápětí za nimi vystartoval na plac i Golián. Ke stuhám se nehrnul, čekal, až to udělají oni. Tom se Samem si vzájemně kryli záda a sebrali své stuhy. Jedním koutkem stále pozorovali svého tradičního soka. Jakmile měli vše, vyjel po nich.

„Pozor na něj, držte si odstup!” houkl Tomovi do ucha duch Korlin.

Chtěli uklouznout obvyklou kličkou, ale čekalo je překvapení. Golián sáhl pod svůj krátký kabát a bleskovým hmatem vytáhl sekeru. Ohnal se po jednom prknu, které rázem ztratilo výkon, a Tom se řítil k zemi. Sam se pokusil bratra zachytit, avšak v té chvíli do něj narazil Golián a sebral mu stuhy. Tom ztěžka dopadl na záda na dno arény. Golián se mihl kolem něj a sebral stuhy i jemu.

„Vy jste ale moulové, ani létat neumíte,” zasmál se jejich nepřítel a prošel východem z arény.

„Sakra, prkno je v háji,” zaklel Sam, když zdvihl bratrovo poškozené létací náčiní.

„Co je s tebou?” houkl na Toma, když uviděl, že nevstává.

„Nevím, nemůžu pohnout nohama,” nadzdvihl se Tom a zase si bezmocně lehl na zem. Vzápětí k nim dorazila harpyje od brány.

„Bratr spadl a něco se mu stalo,” vysvětloval Sam.

Harpyje otočila Toma na břicho a přejela mu rukou po zádech. Na jednom místě ponechala ruku o něco déle.

„Páteř už by měla být v pořádku, vstaň,” poručila zraněnému chlapci.

„Hrozně to bolí,” hekal Tom.

„Nic neobvyklého, to se srovná. Ale zůstaň tři dny na lůžku a zbytečně si nesedej. Ve škole tě omluvím,” nařídila mu. Pak se otočila na Sama.

„Vezmi bratra domů a dohlédni na něj, ať nevstává z postele. Tohle bylo vážné zranění.”

„Nevěděl jsem, že jsou v aréně povoleny zbraně.”

„Tohle je dřevařské náčiní a ne zbraň v pravém slova smyslu,” odpověděla harpyje, „a ani neútočil přímo na vás, takže se proti řádu neprovinil.”

„Zničil nám supervolonové prkno.”

„Můžete si půjčit školní vznášecí disk.”

„Díky,” zavrčel Sam a naložil opatrně Toma na své prkno. Doma ho neobvykle něžně přesunul na lůžko a na stolek vedle něj postavil čaj a mísu sušenek. Korlin ve své éterické podobě seděl v nohách postele a soucitně hleděl na svého průvodce, který hekal při každé změně polohy těla.

„Nemůžeš se, Korline, usadit někde jinde,” zaškaredil se na něj Tom, „a nekoukej tak bolestně, uznávám, že jsi měl pravdu a já tě měl poslechnout. Stačí?”

Duch neodpověděl.

„Vím, co mi chceš naznačit,” zachmuřil se Tom, „mám respektovat i tvé ostatní řeči. Ale uznej, že se snažím.”

„Je málo času,” odpověděl konečně Korlin.

„Dobrá,” vzdychl Tom, „pokusím se naplánovat výlet za tvým tělem.”

Dlouho se Samem a Alektou probírali krok za krokem. Sam neskrýval obavy. Jedno jejich prkno bylo odepsané a školní létací disk se mu nevyrovnal. Čeká je namáhavá cesta.

„Hlavně se musíme teple obléknout,” připomněl Tom.

„Opravdu Korlinovi tolik důvěřuješ?”

„Hele, brácho, pochybnosti jsou to poslední, co teď potřebuju slyšet.”

Sam po něm loupl očima, ale zmlkl.

Několik dalších školních dní proběhlo v pohodě. Konečně nastala chvíle, kterou dlouho plánovali.

Odpoledne vyrazili po okolí jako obvykle. Čekala na ně Alekta a kývla, aby ji následovali. Sam, Tom a Korlin se snažili udržet nasazené tempo. Letěli hrozně dlouho, ale dosud se nesetmělo. Zavedla je na plošinu, kterou si pamatovali. Otevřela truhlu a nabídla bratrům pláště a pásky na oči. Začali být nervózní. Po schodišti stoupali s pocitem, že by tu vůbec neměli být a že nejspíš dělají největší chybu svého života. Mlha se válela všude kolem nich, ale Alekta je vedla bez zaváhání. Když se konečně vyšplhali až nahoru, dolehl na ně stres plnou silou. Sam musel Alektě pomoci, aby dosáhla na kliku. Ještě jim nabídla gel na oči a upravila jim pásky a pláště. Kolem panovala příšerná zima. Korlin nervózně kmital mezi nimi.

„No, kamarádi, teď už záleží na vás a na vašem duchovi. Vyhýbejte se světlým místům v podlaze a nikde se zbytečně nezdržujte. Jste si jistí, že trefíte zpět k východu?” ptala se jich starostlivě a vypadala stejně nervózní jako oni.

„Nemá cenu váhat, jdeme na to,” prohlásil Sam.

„Ne, ty počkej tady!” odstrčil ho Tom. „Nemá cenu, abys riskoval. Počkej tu s Alektou.”

„Sklapni! Jdeme společně,” ušklíbl se Sam a rozevřel křídlo dveří. Kývl na Korlina a náhle byli uvnitř.

„Veď nás,” poručil Tom Korlinovi.

Duch plul chodbou a asi po třech minutách odbočil do jedné postranní a zastavil se přede dveřmi. Několikrát radostně proplul dovnitř a ven.

„Tady je to. Otevřete.”

Tom cloumal klikou, ale marně. Až teprve, když se do dveří zároveň opřeli oba bratři zároveň a duch se dotkl kliky, dostali se dovnitř. Stála zde podobná truhla, v jaké před rokem ležel Sam. Tom zvedl víko a díval se do tváře mladíkovi velice podobnému Tulovi.

„To jsi ty?” vydechl překvapeně. „Jsi mladý. Kolik ti bylo, když...?”

„Když se to stalo? Šestnáct.”

Silný mráz jim pronikal k tělu. Přestávali cítit končetiny. Uvědomili si, že je potřeba si pospíšit.

„Ozdoba na tvém krku je amulet?” zeptal se Sam.

„Ano, vládcovo dračí oko.”

„Předáš nám ho?”

„Vám ne, musím ho předat následníkovi trůnu.”

„Vlez do svého těla a sundej si ho,” vybídl ho Sam.

„To není moje tělo.”

„Je.”

„Nedokážu se ho dotknout. Amulet musíte sundat vy. Potom ho odneseme následníkovi,” nejistě radil Korlin.

„Dobře, vezmu ho k sobě do úschovy,” vzdychl Tom, „musíme si pospíšit, nebo tu zmrzneme.”

Sklonil se nad tělem, jednou rukou nadzdvihl nehybnému mladíkovi hlavu a druhou uchopil řetízek amuletu. Dlaní mu projela šílená bolest, jako by uchopil rozžhavený drát. Neubránil se výkřiku bolesti. Postižené oko se mu zalilo bílou září světla a z té bolesti upadl do bezvědomí.

„Brácho,” zachytil ho Sam, když se kácel k zemi. Oslepující záře zaplavila celou místnost a dveře za nimi zaklaply.

Sam se k nim vrhl, ale marně se pokoušel je otevřít. Byli v pasti.

„Neopouštěj mě, jsi můj průvodce, neopouštěj mě,” kvílel vedle bezvládného Toma duch a svíjel se vedle truhly se svým tělem. Mráz se po zavření dveří trochu zmírnil, ale ani si toho nevšimli.

„To je náš konec,” přitáhl si Sam do klína Tomovu hlavu, „neměl jsem bráchovi dovolit, aby sem šel znovu.”

Stáhl si rukavice, aby se mohl dotknout tváře, která byla odrazem té jeho: „Tome, bráško, odpusť mi. Mám tě rád. Kéž bych mohl všechno vrátit zpátky.”

Slzy mu mrzly na tvářích. Smutně pohlédl na Korlina, který klečel u nich, a neustále opakoval: „Nesmí umřít, ne kvůli mně! Pomoz mu. Prosím! Nechci mít na svědomí jeho život.”

Netušili, kolik uplynulo času, když se dveře místnosti znovu otevřely a v nich stála harpyje, obklopená podivným světlem. Jediným mrknutím oka pochopila Kelaina celou situaci. Vzala Toma do náruče a kývla na Sama.

„Jdeme,” poručila.

Na chodbě se otočila ke světlu a uctivě řekla: „Díky, zářící. Netušila jsem, že je v tobě tolik soucitu a shovívavosti ke slabostem nás smrtelníků. Chovám tě ve veliké úctě a lásce. Děkuji ti i za ně.”

Nasadila rychlé tempo a než se Sam vzpamatoval, prostrčila ho východem ven. Zde čekala Alekta a nervózně si kousala drápy na rukou. Stará harpyje z kluků strhla pláště a pásky a hodila je Alektě k nohám.

„Ukliď je do truhly, dole si promluvíme,” zasyčela na ni. Samovi vtiskla do rukou supervolonové prkno, kývla na ducha a vzápětí se pekelnou rychlostí řítili k zemi. Tam harpyje uprostřed mlhy otevřela bránu a protáhla oba bratry skrz průchod. Ocitli se před jeskyní kouzel. Vešli a harpyje Toma uložila na známé lůžko. Sam a Korlin jen opatrně zpovzdálí přihlíželi.

„Bude žít,” prohlásila stará harpyje na jejich adresu, „ale vaše záchrana mě stála veškerou magii, co mám. Oba dva budete mými dlužníky. Jak jste si vůbec mohli dovolit vstoupit do chrámu?! Provinili jste se proti nejzákladnějším pravidlům Airbowanu. Až se Tom uzdraví, budete vyloučeni.”

„Chtěli jsme pomoct jemu,” ukázal Sam na Korlina.

„To sice chápu, ale bylo vám přece řečeno, že nejdřív musíte najít harpyji, která do chrámu tělo odnesla. Bez ní je zbytečné se o cokoliv pokoušet.”

„Jak to, že Tom nedokázal sundat Korlinovi amulet?” pokoušel se Sam zjistit co nejvíc, dokud je harpyje rozčilená a je ochotná mluvit.

„Jedná se o mocný amulet. Nelze ho ukrást, musí být předán dobrovolně.”

Vzala Toma za ruku a prohlédla mu dlaň. Spálenina od řetízku amuletu se mu táhla přes všechny prsty. Harpyje mu mastičkou potřela postižené místo.

„Jak na tom je?” zeptal se Sam opatrně.

„Šok z bolesti, slabost z prochlazení, myslím, že bude za dva dny v pořádku.”

„Můžu se zítra stavit?”

„Ne. Vy dva už sem nikdy nebudete mít přístup.”

Sam na Kelainu vyděšeně vykulil oči.

„Běž domů,” nařídila mu.

Ale Sam přistoupil ke staré harpyji a objal ji.

„Mám vás rád a... omlouvám se.”

Pak se otočil a vyběhl ven, takže už neměl šanci zahlédnout zvláštně vlídný a dojatý Kelainin pohled.

Před svou jeskyní se setkal s Alektou. Byla zvědavá, jak je Tomovi, a nechala si vyprávět, jak dopadli uvnitř.

„Vy jste viděli zářícího?” vydechla užasle, když se líčení nachýlilo ke konci.

„No, motalo se kolem nás spoustu světla, nevím, co to bylo.”

„Škoda že jsem nešla s vámi. Zářícího zahlédlo jen pár jedinců. Musí být nádherný.”

„Spíš ti hrozí oslepnutí. Ale zdálo se, že světlo přivolalo Kelainu.”

„Zářící vám zachránil život? To je úžasné. Sice budu nejspíš do konce života čistit za trest okolí školy, ale jsem ráda, žejsem vás doprovodila. Kelaina mi vlastně ani nevynadala, akorát Gáagra. Jen počkej, tebe zítra zpucuje taky. Připrav se.”

„Průšvih je, že jsme sice našli tělo, jenže v závěru jsme neuspěli. Korlinův problém přetrvává. Tom z toho bude smutný. A zřejmě nás vyhodí ze školy.”

„Fakt?”

„Jo, Kelaina neříká nic, co nemyslí vážně.”

„Škoda. Výlety s vámi se mi líbily.”

„Školní ročník asi nedokončíme. Děda se bude zlobit.”

„A co váš duch?”

„Těžko říct,” pokrčil rameny Sam a celý večer přemýšlel, co bude, jestli je opravdu vyloučí ze školy.

Druhý den musel strpět dlouhé a důrazné kázání o tom, co si žáci mohou a co si nemohou dovolit. Nejhorší na situaci bylo, že kázání naslouchala celá škola. Viděl Goliánův poťouchlý úsměv i Alektin smutný pohled. Nakonec mu třídní učitelka oznámila, že jejich pobyt v Airbowanu skončí v okamžiku, kdy na návštěvu dorazí někdo z příbuzenstva. Do té doby se budou učit stejně jako ostatní.

Další den se objevil Tom s Korlinem. Vypadal v pořádku, až na zavázanou ruku. Spálenina od amuletu pořádně bolela. Duch se tvářil obzvlášť nešťastně. Držel se vpovzdálí a téměř nemluvil. Ani Tom nebyl veselejší. Při vyučování jen rezignovaně zíral před sebe a večer se vymlouval na nechuť k jídlu. Sam nevěděl, jak ho zase probudit k životu.

„Pojď, zajdeme ke kerberovi a ohlásíme splnění úkolu. Kouzlo protiproudu jsme zvládli a dvacet ajrů taky máme,” pobízel odpoledne Toma.

„A k čemu? Doufáš, že najdeme za tři dny poklad a dokončíme ročník?”

„Možná ne, ale můžeme se kerbera na něco zeptat. Třeba umí odpovídat i na otázky, které se školou nesouvisí.”

Tom jen pokrčil rameny a zdálo se, že opět upadne do letargie, ale duch Korlin se zatřepotal a přilétl blíž.

„Odpovědi potřebujeme,” podotkl opatrně.

Tom se na něj znechuceně podíval a vstal. Sam se usmál a podal bratrovi supervolonové prkno. Sám naskočil na disk a vyrazili ke kerberovi.

Smutně se dívali, jak jim přibyl další symbol, a věděli, že požadovanou kouzelnou větev a padesát ajrů, které po nich trojhlavý pes požadoval, už neseženou.

Sam se postavil před třetí hlavu a zeptal se: „Jak máme co nejrychleji najít poklad?”

„Místo oběda uvolněte zlatý vlas. Na jeho konci je to, co hledáte.”

„Hm,” zavrčel Sam a otočil se na Toma, „další promarněná otázka, vymysli si lepší, brácho.”

Tom se smutně ušklíbl: „Chci vědět něco jiného. Jak zjistím, která harpyje dopravila tělo Korlina do chrámu?”

„Zeptej se a ukaž své znamení po amuletu. Ta, která tělo odnesla, bude mít podobné znamení.”

„Mám se vyptávat?” zamračil se Tom, ale pak se jeho tvář rozjasnila. „Vlastně už nemám co ztratit. Zkusím to. Měl bych sebou hodit, moc času mi nezbývá.”

Jako by do něj vjela nová energie.

„Jdeš se mnou, Same?”

„Že váháš,” zasmál se bratr a rozpustile mávl na kerbera, „díky, nejvyšší avelleto, měj se tu fajn.”

Do večera oslovili tři harpyje z řad učitelek. Báli se, že nedostanou odpověď, ale kupodivu harpyje odpovídaly celkem ochotně. Bohužel ani jedna z nich harpyji s jizvou na dlani neznala.

Než šli spát, mrkli se ze zvědavosti na mapu k pokladu. Ani s novým dílkem nedokázali poznat, jakého území se podivná mapa týká. Znechuceně ji odhodili do kouta. Mrzelo je, že celoroční hádanku nevyřeší a neuvidí školní poklad.

Uprostřed noci Toma probudil zvláštní sen. Zdálo se mu, že je jejich jeskyně plná brouků a že našli odhozenou mapu. Začali po mapě šplhat a vytvářet zvláštní útvary. Hodil po nich sněhovou kouli, která se změnila v bláto a zakryla brouky rozbahněnou vrstvou. V té chvíli se probudil. Před očima mu setrval obraz zabahněné mapy a ještě v podvědomí se mu spojil s jednou vzpomínkou. Najednou věděl, kde je ukrytý jejich poklad. Nakonec nevydržel a vzbudil bratra. Rozložili mapku na posteli. Ještě jim chyběly tři dílky uprostřed, ale přesto měli jistotu, že je Tomův objev správný.

Další den měli napilno. Kromě učení a vyptávání měli v plánu vyrazit za pokladem. Po vyučování se vybavili světlem a vyrazili k Uplakané skále. Nejdřív bylo potřeba najít cestu do jeskyně, kudy voda protékala, a která se shodovala s mapou k pokladu. Na soukromý pozemek divoké harpyje se jim moc nechtělo, ale Korlin za nimi přiletěl a hlásil, že našel vstup. Znovu museli narušit ohraničené území. Naštěstí bezpečnostní systém vstup povolil a nařídil jim, aby se nezdrželi déle než jednu hodinu. Protáhli se dovnitř a v odlescích světla s uspokojením konstatovali, že se nezmýlili. Prohledali prostor, ale nic nenašli.

„Co to říkal kerberos o zlatém vlasu?” snažil se vzpomenout Tom.

„Místo oběda uvolněte zlatý vlas... Proč místo oběda? To nechápu,” snažil se rozšifrovat nápovědu Sam.

„Nic zlatého tu nevidím. Žádná nit, žádný vlas... To jsem blázen. Co by to mohlo znamenat?”

„Místo oběda nejspíš znamená, že tu musíme být přesně v poledne.”

„Proč v poledne?”

„Zlatý vlas, zlatý vlas, uvolněte zlatý vlas...” Sam nasměroval světlo ke stropu a pátral očima i magickým zrakem.

„Tamhle by to mohlo být,” ukázal Tom ke straně, kam se dalo dosáhnout. Ve škvíře byl zapasovaný podivný kámen. Když ho uvolnili, zjistili, že drží drahokam. Zároveň dovnitř pronikl paprsek světla.

„Zlatý vlas,” vydechli oba najednou.

„Vrať ho na místo,” vyzval Sam bratra, „zkusíme se sem dostat v poledne.”

„Jedině zítra. Pozítří přijde děda a balíme.”

„Vynecháme vyučování a riskneme cestu za pokladem. Vyloučení už jsme, co víc nám mohou udělat?”

Nazítří provedli svůj plán. Poblíž Uplakané skály počkali na polední slunce a vlezli dovnitř. Paprsek mířil do okrouhlé prohlubně. Sam si vyhrnul rukáv a sáhl do hloubky. Nahmatal malý kruh. Zatáhl a z otvoru se pomalu vynořilo zvláštní pružné pouzdro. Tom mu ho pomohl otevřít.

„Gratuluji,” ozvalo se nad nimi a oba kluci nadskočili leknutím. Dokonce i Korlin v úleku vyrazil k východu.

„Jste první, kdo objevil poklad,” řekla neznámá harpyje, „máte právo si vzít první dvě kouzla z pouzdra.”

Sam sáhl dovnitř a na dlani se mu rozzářilo magické světlo. Zvolna se mu vsáklo do dlaně.

„Právě jsi získal kouzlo brány a dokončil jsi úspěšně tento školní rok,” přikývla harpyje.

Tom opatrně hrábl do pouzdra, které mu bratr přistrčil pod nos. I na jeho dlani zasvětélkovala magie a vstřebala se mu pod kůži.

„A ty jsi získal dar jazyků. Budeš rozumět a hovořit všemi způsoby, jaké existují. Blahopřeji. I ty jsi úspěšně dokončil školní rok. Můžete se dál učit nebo podle svého uvážení zvolit cestu domů a prázdniny.”

„Nemůžeme se vrátit, od zítřka jsme vyloučeni ze školy,” vzdychl Sam.

„To mě mrzí, ale asi k tomu byl důvod,” přikývla nevzrušeně harpyje, „nyní můžete jít. Jen ještě vraťte kámen na své místo a zakryjte sluneční vlas.”

Učinili, co požadovala, a téměř byli na odchodu, když se najednou Tom ohlédl. Natáhl k harpyji svou dlaň.

„Jsem poznamenaný amuletem. A co vy, neznáte někoho, kdo má podobné znamení?”

Harpyje vyhrnula rukáv a přikývla: „Amulet je i moje prokletí. Co ode mě chceš?”

„Amulet se musí dostat k novému králi.”

„Ty znáš nového krále? Kdo jsi?”

„Jsem Korlinův průvodce a následníka trůnu znám osobně.”

„Dobře, přiveď ho. Zařídím, aby byl amulet předán.”

„Jak ho sem mám dostat?”

„Tvůj bratr se právě naučil kouzlo brány. Ale dej pozor. Ostatním harpyjím se nebude líbit, že se do Airbowanu courají lidé skrz bránu. Až dorazíš, musíš být připraven na případnou konfrontaci.”

„Jak se jmenujete?”

„Divoká.”

„Zvláštní jméno pro harpyji.”

„Jiné už nemám.”

„Děkuji vám, avelleto, já se vrátím.”

„Budu tě čekat. A teď už běžte.”

Korlin se krčil ve výklenku těsně před vchodem a vyhlížel, až vylezou.

„Čeho se děsíš?” smál se mu Tom. „Tohle je přece harpyje, co ji celou dobu hledáme. Tys ji nepoznal?”

„Ne, udělalo se mi nějak mdlo,” odpověděl zahanbeně duch.

„Ani jsi neviděl, že jsme právě úspěšně ukončili druhý ročník školy v Airbowanu.”

„Opravdu?” začal se Korlin uklidňovat.

„A frčíme domů,” naskočil Sam vesele na létací disk.

Odpoledne se s nimi přišli rozloučit spolužáci. Zen s Alektou se zdrželi nejdéle. Trochu smutně si povídali dlouho do včera.

Ráno si pro kluky přišly Gáagra a Kelaina. Dvojčata si sbalila věci a vylezla ven obložená zavazadly. Harpyje na ně hleděly s nečitelným výrazem.

„Je nám líto, že neexistuje jiné řešení. To, co jste provedli, nelze odpustit. Vyloučení byla jediná možnost. Pozitivní je, že se vám podařilo dokončit ročník. Doufám, že díky tomu odcházíte s pocitem dobře odvedené práce,” promluvila Gáagra.

„Díky, avelleto, za vše, co jsme se u vás naučili. Omlouváme se za potíže, které jsme způsobili,” odpověděl Tom, „nejednalo se o zlý úmysl nebo naschvály.”

„Jsi ještě příliš mladý na průvodce,” kývla na něj Kelaina, „ale jednou budeš patřit mezi nejlepší. Myslím, že se ještě uvidíme. Užívejte s bratrem své schopnosti rozumně a s velkou opatrností. A studujte dál.”

Zvolna se přesunuli do katedrály, aby počkali na dědu.

Když dorazil Mojerana, vzaly si ho harpyje stranou a chvíli s ním důvěrně hovořily. Děda se k vnukům vrátil zamyšlený. Pohlédl na ně, sevřel rty a na jeho pokyn se všichni tři přesunuli do Dubovníku. Dvojčata byla zaražená, protože na ně děda zatím pořádně nepromluvil. Mlčky se dovlekli i se zavazadly do nejbližšího hotelu. Děda je nechal v pokoji a přikázal, aby tam zůstali. Nejistě se po sobě podívali a bylo jim úzko. Takhle zle to ještě nikdy nevypadalo. Co s nimi děda provede? Korlin se držel v pozadí a ani nedutal.

Najdi princeznu!

Na pokyn královny sháněl Artitan obilí a zásoby potravin pro obyvatelstvo Jižního kontinentu. Některá místa už neměla daleko k hladomoru. Množily se násilné potyčky s krvavým koncem.

Obchodníci zavírali krámy a mizeli do vlídnějších končin. Chudoba se šířila krajem jako nakažlivá choroba. Žádný z lordů se neodvážil mezi lid bez ochranky. Nikdo už neměl na to, aby uživil všechny poddané. Královna vyčerpala všechny své finanční rezervy, aby uhasila nejpalčivější problémy. Měla pocit, že se jí vláda hroutí pod rukama. Barada ve spolupráci s Dualem potlačoval zárodky povstání proti koruně, ale najednou jich bylo víc než obvykle. Zuřil, že královna pověřuje Artitana úkolem sehnat potraviny, když podle jeho názoru bylo důležitější udržet v království pořádek. Stejně ho rozčilovalo, že se nemůže žádným způsobem nabourat do královské pokladnice. Začínal ztrácet trpělivost. Avšak do svatby s Dianou ještě musí vydržet. Potom bude vláda plně v jeho rukou. Myšlenky na svatbu mu trochu zvedly náladu. Už nechal ušít šaty pro nevěstu a královně vysvětlil, že svatba může být pro poddané velice pozitivním prvkem. Lidé budou nadšeni lepšími vyhlídkami do budoucna a přestanou se bouřit, bude příležitost jim vysvětlit, že nedostatek potravin je jen přechodný a po nástupu nového krále se všechno otočí k lepšímu. Jen Diana se ještě nevyjádřila. Viděl na ní, že vyhlídkou na svatbu není nadšená, ale byla příliš rozumná, aby ho přímo odmítla. Rozhodl se neposkytnout jí příležitost, aby mohla couvnout.

Společně s královnou plánoval podrobnosti svatebního dne. Díky Dualovu menšímu ovlivnění se královna na celou akci těšila a Diana jen nešťastně sledovala matčiny úsměvy a nápady, jak jí zpříjemnit důležitý životní krok. Potom si dívka představila, jak ji Barada vede do ložnice, a udělalo se jí špatně od žaludku, málem na ni přišlo zvracení. Ne, i kdyby sebevíc chtěla, nezvládne to. Trápil ji pocit, že klid a mír v království pravděpodobně závisí na jejím rozhodnutí. Barada tvrdil, že jinak hrozí nepokoje, a možná dokonce pokus o svržení královské moci. Ale co když to nezarazí ani svatba? A ona bude mít celý život na krku lorda Baradu, toho nechutného dědka! Vždyť je o třicet let starší než ona, i její otec byl mladší! Cítila potřebu se s někým poradit. Ale s kým? Po chvíli přemýšlení dospěla k názoru, že v jejím okolí nikdo důvěryhodný neexistuje. Bude se muset rozhodnout sama.

Artitan se ze své výpravy vrátil unavený a nespokojený. V současné době už byly potraviny zatraceně drahé. Kdyby nebylo Zachariášovy pomoci a jeho dobrých kontaktů s obchodníky, získal by s bídou polovinu toho, co přinesl a rozdělil do nejchudších oblastí. Přesto jídlo nestačilo. Snažil se lepit malé záplaty na velkou bezednou díru. Navíc ti, kteří zásoby přebírali, nevypadali vždy důvěryhodně. Kdyby rozhodoval sám, zvolil by jiný systém pomoci. Během cesty ho přepadly dvě skupiny lapků. Tu první zlikvidoval, ale druhou jen rozprášil. V ní se shromáždili hlavně hladoví rolníci, kteří nedávno přišli úplně o všechno a jinak se uživit nedokázali. Neměl z toho dobrý pocit.

Jakmile se královna dozvěděla, že je doma, hned ho povolala k sobě. Na rozdíl od Artitana hodnotila jeho cestu jako velice úspěšnou.

„Teď už snad do jara přežijeme,” usmála se.

„Na jaře budete stát před dalším problémem. Kde vezmou rolníci osivo? Jak jsem zjistil, veškeré zásoby snědli.”

„V té době už bude lord Barada králem a já věřím, že si s rolníky poradí. Ani nevíte, jak ráda mu předám vládu.”

„A je to rozumné?”

„Přece víte, v jak složité situaci se nacházíme.”

„A princezna se sňatkem souhlasí?”

„Diana je rozumné děvče. Udělá všechno, aby předešla nestabilitě a nepokojům v zemi.”

„Nezdá se, že by měla lorda Baradu v lásce.”

„Jak říkám, je to rozumná dívka.”

„A kdyby se čirou náhodou nalezl váš syn?”

„Víte snad, kde je?”

„Kéž by bylo možné ho najít,” vzdychl mág nad tím, jak královna rezignovala.

„I kdyby se vrátil, nic by se nezměnilo,” pokývala smutně hlavou, „co by zmohl malý kluk s hladomorem a vzbouřenými lordy?”

„Je následníkem, mohl by znamenat naději.”

„A co lord Barada?”

„Nařiďte mi, abych ho vyhnal, a já ho odtud vystrnadím.”

„Ale ne, nemohu, přispěchal nám na pomoc, když bylo nejhůř. To bych se mu špatně odvděčila.”

„A své dceři můžete zkazit život?”

„Nebuďte drzý!”

„Promiňte.”

„Vy mě nechápete. Nic si nepřeji víc, než aby byla Diana šťastná. Jestliže odmítne vzít si Baradu, budu její rozhodnutí respektovat. Sňatek je důležitý životní krok.”

Artitan přikývl. Viděl, že rozhovor nikam nevede, a nechtěl královnu dál trápit.

„Mohu vám být ještě nějak užitečný?” zeptal se.

„Dnes už ne, odpočiňte si po té dlouhé cestě. Od zítřka pomozte Baradovi s přípravami na svatbu.”

„Jak si přejete, madam.”

Navzdory vší opatrnosti, kterou na hradě zachovával, usnul Artitan velice tvrdě. Ráno ho ale vyburcoval rozčilený halas a hluk. Vstal, oblékl se a vyšel ven, aby zjistil, co se děje. V té chvíli mu jeden ze sluhů předal vzkaz, že ho volá královna. Rychlým krokem vyrazil k její komnatě. Bylo otevřeno. Na místě se nalézali lord Barada, Dual, velitel stráží, komorná a několik dalších sloužících. Barada zuřivě spílal veliteli stráží, málem si ani nevšimli jeho příchodu.

„Dám tě veřejně zbičovat před celou jednotkou! Tomuhle říkáš ostraha hradu?!”

„Ale pane, princezna není žádný vězeň. I kdyby běžela hlavní bránou, pustil bych ji,” bránil se muž.

„No jistě. Problém je v tom, že o jejím odchodu nic nevíš! Z hradu bez tvého vědomí nesmí uniknout ani myš! Jak se dostala ven, aniž jsi ji zpozoroval? No?! To mi vysvětli!”

„Netuším, pane...”

„Co když ji někdo unesl?!

Barada se prudce otočil a ukázal prstem na Artitana.

„Třeba náš nový mág! Ten má přece únosy v malíčku!”

„Pane, já o princezně nic nevím.”

„Zeptejte se ho vy,” šlehl Barada pohledem ke královně, „vám lhát nemůže.”

Nešťastná královna se otočila na Artitana: „Možná o ní přece jen něco víte...”

„Opravdu nic nevím, madam, od chvíle, kdy jsem se vrátil z cesty, jsem s ní nemluvil, a mám pocit, že jsem ji ani neviděl,” pokrčil rameny mág.

Barada zlostně zaskřípal zuby.

„Co když utekla, aby se nemusela vdát?” nevinně se zeptala komorná.

Artitan sledoval Baradu a měl sto chutí se zasmát. Nač ale dráždit hada bosou nohou? K tomu úplně stačila nahlas vyslovená otázka.

„Nesmysl,” zaječel na ni Barada, „někdo jí musel vyhrožovat, nebo ji postrašit.”

„Okamžitě zjisti, kde je,” hodil lord po Dualovi princezninu rukavičku.

„Na to ale potřebuji čas a klid,” couvl oslovený z lordova dosahu.

Barada se k němu vztekle natáhl, rukavičku mu vytrhl a hodil ji Artitanovi.

„Radši to zjisti ty!” nařídil mu a královna souhlasně přikývla.

Artitan sevřel hebkou látku v dlani a zavřel oči. Představil si štíhlou ručku navlečenou v rukavičce a nechal svou mysl, aby se ustálila jako kompas do hledaného směru. Vyslal představu ruky a přidal kouzlo magického pátrání. Hledaná ruka právě svírala otěže a pružné Dianino tělo uhánělo pryč od hradu na strakaté klisně. Magicky zaostřil vidění. Kůň byl osedlaný a ve výborné kondici. V princeznině tváři byl šťastný výraz, akorát vlasy...

„Ostříhala si vlasy nakrátko,” řekl překvapeně nahlas a všiml si, jak sebou komorná trhla.

„Cože?” zamračil se na něj Barada.

„Právě uhání na koni pryč od hradu a má ostříhané vlasy,” oznámil Artitan královně, „jede sama, je převlečená za chlapce a vypadá spokojeně.”

„Okamžitě vyrazíš za ní a přivedeš ji zpět!” nařídil lord Dualovi.

„Ne!!!” zarazila ho kategoricky královna.

Ukázala na Artitana a ostře mu pohlédla do očí: „On ji našel a on za ní pojede!”

Lord se zaškaredil, ale protestovat se neodvážil.

„Koukej ji přivést zpátky co nejdřív!” nařídil.

„Ručíš mi svou hlavou za to, že se jí nic nestane a že jí nikdo neublíží,” dodala královna, „a ne abys ji vyděsil! Chci, aby se vrátila v klidu, bez násilí. Snaž se, aby pochopila, co se v naší zemi děje a čím ona sama může nejlépe přispět k obnovení stability. Chovej se k ní citlivě a vstřícně.

Jasné?!”

„Jak poroučíte, madam, vyrazím okamžitě,” uklonil se královně a urychleně vyběhl z komnaty, aby náhodou nezazněl ještě jiný příkaz, který by byl jednoznačnější. Tahle varianta dávala Dianě šanci. Jestli Baradu opravdu nechce, on ji k návratu násilím nutit nebude. Při běhu po schodech začal přemýšlet, jak se co nejrychleji dostat do blízkosti uprchlice. Ujížděla směrem k Vantaru, kde to znal. Může se do její blízkosti přemístit. Ale měl by se stavit v pokoji pro věci, aby nebyl úplně bez prostředků. A taky bude potřebovat koně.

U sebe shrábl věci do vaku, který nosil na cesty a vyběhl z hradu směrem k pastvinám. Bránu se neodvážil použít, aby příliš nevyčerpal rezervy své magie. Tam, kam se přemístí, ji nebude mít z čeho doplnit. Vzal to poklusem k nejbližší pastvině. Vybral si klidnou silnou klisnu. Dojel na ní do blízkosti stájí, aby požádal o sedlo.

Než mu klisnu stájníci osedlali, přihnala se Baruška a strčila Artitanovi do ruky naditý vak.

„Buďte na naši Dianku hodný,” řekla mu, „tady máte s sebou něco k jídlu.”

„Vy to víte?” podivil se.

„Naši mládenci ji viděli, když si v noci brala svou Babetku. A Václavovi sebrala náhradní oblečení. Musí být zoufalá, když se rozhodla uprchnout tajně. Nemohl byste se tvářit, že jste neuspěl? Jste takový sympatický, nechce se mi věřit, že byste ji chtěl násilím nacpat do náruče toho hnusáka na hradě.”

„Nebojte se, k ničemu ji nutit nebudu. Sama se musí rozhodnout, co dál.”

„Pomůžete jí?”

„Uvidíme,” řekl neutrálně Artitan a popadl vak s jídlem, „děkuji za spolupráci.”

Koně vyvedl kus dál od stájí a otevřel bránu na pastvinu u Vantaru. Protáhl klisnu bránou a rozhlédl se. Znovu sevřel v dlani jemnou tkaninu rukavičky. Princezna se zastavila a odpočívala poblíž nějaké cesty. Mírným klusem jí vyrazil naproti. Vychutnával si jízdu liduprázdnou cestou a byl rád, že svítí slunce.

Na přestrojenou princeznu narazil nečekaně za zatáčkou. Pro stromy a křoviny nebylo na cestu vidět, takže oba byli překvapeni. Jakmile poznala mága, pokusila se kopnout svého koně do slabin a ujet. Artitan ale podobnou reakci předvídal. Stihl sklouznout ze sedla a zachytit otěže princeznina koně.

„Zbytečná námaha, Diano. Přece víte, že mi nemůžete utéct.”

„Mě zpátky nedostanete. Ani vy, ani Dual!” trhla uzdou a prudce ho kopla do obličeje. Mág zavrávoral, ale uzdu nepustil. Vrhla se na něj a snažila se ho pěstmi a kopanci přinutit, aby uvolnil sevření. Když neuspěla, vytáhla drápky.

„Sakra, nechte toho,” obořil se na ni Artitan, pustil koně a chytil dívku za ruce, aby mu nevyškrábala oči.

Byl soustředěný na Dianu a nevšiml si, že tu nejsou sami. Svou chybu si uvědomil, když se na něj vrhli tři chlapi a strhli ho na zem. Užuž sahal po magii, když postřehl, že muži mají na košilích neuměle vyšitý symbol jestřába v půlkruhu. Stejný symbol vlál i na zástavě lorda Hungara, když vyjížděl na cesty se slavnostním doprovodem. Přestal se bránit a dovolil mužům, aby ho prohledali.

„Udělal vám něco, slečno?” zeptal se nejstarší z přítomných.

„Chtěl mě donutit, abych jela s ním,” mračila se Diana a byla v rozpacích, jestli má přijmout ochranu cizích mužů, nebo přiznat, že mága zná.

„Potřebujete ochranu?”

Diana si muže přeměřila pohledem a místo odpovědi se zeptala: „Kdo jste?”

„Svobodní lidé.”

„Nerozumím. Co to znamená?”

„Že si od nikoho nenecháme do svého života mluvit. Už máme po krk toho, jak nás páni ožebračují a děti umírají hlady jen kvůli tomu, aby na hradě mohli pořádat hostiny. Jsme svobodní lidé a hodláme jimi zůstat.”

„A kde berete jídlo a střechu nad hlavou?” podivila se Diana.

„Všechno se dá obstarat, když člověk potřebuje. Nechcete se k nám přidat?”

Diana se zamyslela. Artitan byl velice zvědavý na její odpověď. Moc ho zajímalo, jestli má princezna nějaký plán, nebo se jednalo o spontánní čin.

„A když řeknu ne, co bude?”

„Vezmete si svého koně a budete pokračovat v cestě,” usmál se muž.

„A on?” ukázala na Artitana.

„Až odjedete, trochu mu domluvíme, aby si příště nedovoloval na osamělé poutníky.” Maličko se usmála.

„Hezká představa, ale asi se vám to nepodaří, on je totiž mág. Raději ho pusťte.”

Artitan ucítil, jak ho muži uvolnili. Vstal a oprášil se.

„Co vám vlastně přikázali?” otočila se Diana k mágovi. „Abyste mě dovlekl zpět domů?”

„Mám vás přivést zpět jen v případě, že s tím budete souhlasit a pojedete dobrovolně.”

„A když se nevrátím dobrovolně, tak co?”

„Potom odpovídám vlastní hlavou za vaši bezpečnost. Mám vás chránit.”

„A když se rozhodnu přidat k nim?” kývla hlavou k mužům.

„Budu vás následovat.”

„To zní zajímavě,” bleskla jí v očích šibalská jiskra. „Už jsem se rozhodla. Půjdeme s nimi.”

„Dobrá,” přikývl nejistě starší muž, „vezmeme vás do našeho ležení.”

Artitan chytil oba koně, a když procházel těsně kolem Diany, zašeptal jí do ucha: „Rychle si vymyslete, kdo jste a proč jsme tady.”

Muži je vedli do lesa. Šli asi půl hodiny, ale mág si všiml, že je vodí do kruhu, aby zmátli stopu k jejich táboru. Nic nenamítal. Doufal, že ty muže nebude muset zabít. Tím, že se zastali dívky, prokázali jistý smysl pro čest, a žádnou mimořádnou agresivitu z nich necítil. Přesto bylo jejich působení ve zdejších končinách znepokojující.

Konečně dorazili na místo. Dostali kávu a Artitan vybalil vak s jídlem, což bylo přijato s velkým nadšením. Výslech se odehrával formou hovoru u jídla. Jedním uchem poslouchal příběh o dceři obchodníka, kterou chtěli provdat proti její vůli za starého lumpa, a druhá část jeho mysli zatím zkoumala lidi kolem nich. Vesměs se jednalo o chudáky, které hlad a nouze vyhnaly z domovů. Tábor nebyl jejich základnou. Ze všech vyzařovala nejistota a opatrnost. Ani se jim nedivil vzhledem k tomu, že princezna prozradila jeho identitu. Důvěřovat mágovi by ani nebylo rozumné. Vnímal, že by se jich nejraději zbavili, ale neodvažovali se. Báli se ho. Očekával, že zavolají šéfa, aby tuhle zapeklitou situaci vyřešil.

Dorazil v průběhu noci. Artitan o něm věděl hned, když překročil ochrannou zónu, kterou vytyčil kolem spící Diany. Alarm ho vzbudil. Otevřel oči, ale nepohnul se. Jen příchozího napjatě pozoroval a pak se usmál. Už věděl, koho má před sebou.

„Lhala vám,” zašeptal muž ke svému doprovodu.

„Zachovejte její inkognito, lorde,” řekl mág a posadil se.

Okamžitě se o jeho krk opíralo několik nepříjemně velkých nožů.

„A do háje! Tys mi tu teda scházel!”

„Jen ji chráním.”

„Máš u mě zatraceně velkej vroubek. Moc rád bych tě za to, cos mi udělal, zabil.”

„Neměl jsem na výběr. Vždyť víš. Doufám, že mi přičteš k dobru, že nebyl nikomu zkřiven ani vlásek.”

„Ale moje rodina...”

„Zatím jsou živí a zdraví.”

„Mohl bych je vyměnit za Dianu,” řekl muž tiše.

„Nemohl.”

„Proč se mi pořád pleteš do života?”

„Nechci ti ublížit, Hungare, a stejně jako ty hledám řešení zapeklité situace. Dianu zpět na hrad nevezmu. Jedině kdyby sama chtěla. Hádám by jí prospělo, kdyby poznala na vlastní kůži starosti svých poddaných.”

„Zvládne pohled na všechnu tu bídu?”

„To opravdu nevím. Jsem však toho názoru, že by měla znát pravdu.”

„Já tě nesnáším, mágu. Ale mluvíš rozumně. Zítra se přesunete s mými lidmi do tábora uprchlíků. Pak se uvidí.”

„Souhlasím,” přikývl mág. Nože od jeho krku zmizely a Hungar se ztratil ve tmě.

V dalších dnech se zapojili do táborového života. Roznášeli potraviny, vzkazy, pomáhali při zásobování dřevem. Diana neřekla jediné slovo protestu a dělala všechno, co ostatní. Jednala i s nejchudšími a nejšpinavějšími jako s lidskými bytostmi a snažila se jim pomoct. Akorát dojení koz jí činilo potíže. Brala svou nešikovnost s humorem. Artitan ji musel obdivovat. Celý život ji chovali jako v bavlnce, jediný sport, který směla provozovat, byla jízda na koni, přesto si zachovala zdravé instinkty a nechovala se povýšeně. Dobrý začátek. Zatím s ním nechtěla mluvit. Nenaléhal a dopřával jí čas. Měl jediný problém - nedostatek magie. Větší část použil na ochranu, aby Dual nedokázal vystopovat místo jejich pobytu. Zdejší nemagická krajina mu neumožňovala doplnit energii, kterou vydal. Potřeboval by si odskočit, ale princeznu se opustit neodvážil.

Jednoho dne je poslali s potravinovou pomocí do vzdálené vesničky. Artitan odhadoval, že je Hungar vyslal do opravdu chudé oblasti. Šli pěšky dva dny, než se dostali na místo. Co uviděli, je šokovalo. U cesty se povalovalo několik mrtvých těl a v celé vesnici zbyl pouze jeden zdravý člověk. Kulhající stařík chodil od domku k domku a nosil nemocným vodu. Když někdo umřel, vytáhl ho z domu ven, na nic dalšího neměl sílu. Bylo to hrozné. Když viděl, jak Diana zvrací do křoví, přišlo jí Artitanovi líto. Podal jí kapesník.

„Díky. To je strašlivé. Co se jim stalo?”

„Nevím, asi nějaká nákaza. Zkusím zjistit, o co jde.”

Vrátili se k ostatním. Diana chtěla vejít do chatrče, ale jeden z Hungarových mužů ji zadržel a lehce zavrtěl hlavou.

„Nechoďte dovnitř. Zdá se to být nakažlivé. Musíme teď zůstat někde mimo vesnici a počkat tři týdny, abychom nepřivlekli nákazu k nám.”

„A co zdejší nemocní? To je necháme umřít?”

„Jestliže mezi ně vlezete, nakazíte se morem i vy.”

„Umírají tady děti!”

„Chcete spáchat sebevraždu? Prosím! Jak je libo, děvče, ale zůstanete tu sama!”

„Zadržte ji,” požádal muž Artitana, „je ještě mladá a nemá rozum, byla by jí škoda.”

Než stihl odpovědět, Diana byla uvnitř.

„Nevracejte se do tábora dřív než za tři týdny,” varoval je důrazně jeden z mužů, „jinak byste nemoc mohli zavléct i tam.”

„Rozumím,” přikývl Artitan a sledoval, jak muži z jejich skupiny mizí v blízkém lese. Odnesli s sebou i potravinovou pomoc pro vesnici.

„Přines mi vodu,” vykoukla Diana z chatrče, „mají horečku. Potřebují napít a trochu umýt.”

Artitan vzdychl a rozhlédl se. Nedaleko tekl potok. Vedle chatrče se povalovalo pár nádob. Vzal dva hrnce a přinesl Dianě vodu. Už měl magie s bídou na otevření brány, musel se rozhodnout. Vyhledal staříka, který tu jako jediný přežíval.

„Vy jste se nenakazil?” zeptal se ho.

„Jó chlapče, já už toho přežil...”

„Znáte tuhle nemoc?”

„Možná jo, možná ne. Něco podobného jsem chytil, když jsem ještě jako námořník ztroskotal u ostrova opic. Tam tomu říkali opičí mor a léčili ho nějakým magickým lektvarem. Chutnalo to jako žluč smíchaná s pepřem.”

„Jak se sem nemoc dostala?”

„Dorazili příbuzní z vedlejší vesnice. Pak nám začalo být špatně.”

Artitana polilo horko. Nemoc se nejspíš šíří po celém kraji. To je zlé. Přemýšlel, co s tím může udělat. Aby neohrozil princeznu, musí se vypravit domů. Bude ji muset vzít s sebou, jinak ji před nákazou neuchrání.

„Pojďte mi pomoct,” řekla mu, když se k ní vrátil.

Postupně umyli všechny nemocné a dali jim napít. Diana odhodlaně čelila i nejhorším podmínkám. Když večer skončili, vypadala přepadle a unaveně.

„Máte nápad, kde se můžeme vyspat?” zeptala se mága.

„Ano. Chyťte se mě za ruku a ničeho se nebojte.”

Tázavě na něj pohlédla, ale poslechla. Otevřel bránu k sobě domů a protáhl ji do zahrady, kterou tak důvěrně znal. Zalil ho příjemný pocit z proudění magie. Energie byla všude kolem a on se zase cítil ve své kůži.

„Kde to jsme? Co jste se mnou provedl?! Chci se vrátit!” obořila se na něj rozzlobeně, když se rozhlédla.

„Můžete mi věnovat hodinu své pozornosti? Žádám jen jednu jedinou hodinu, potom vás vrátím tam, odkud jsme přišli, budete-li si to přát.”

„Já vám nevěřím.”

„Uvažujte, princezno, není pro mě nic jednoduššího, než vás magicky ovlivnit, abyste mě poslechla. Ale nepovažuji to za etické. Věřím ve váš zdravý rozum a rád bych vám nejdřív předložil své návrhy. Pojďte prosím se mnou. Očistíme se, něco malého sníme a začneme spolu přemýšlet, jak pomoct nemocným nešťastníkům z vašeho království.”

V jejím pohledu se stále zračila nedůvěra, ale nakonec přikývla: „Dobře, příští hodinu budu naslouchat.”

Artitan si oddechl a okamžitě nasadil ozdravná kouzla, pro ni i pro sebe. Poslal ji do koupelny a našel čisté šaty, které si mohla obléknout. Ty, v nichž navštívili vesnici, pro jistotu spálil.

Po koupeli se posadili do křesel u krbu. Mág nasypal do misky sušené ovoce a nalil do sklenic trochu vína. Viděl, jak dívka s úlevou zapadla do měkkých polštářů v křesle a usrkla víno.

„Mluvte rychle, než usnu,” mrkla po Artitanovi.

„Víte, princezno, já sice dokážu zařídit, abyste neonemocněla vy, ale není v mých silách vyléčit celou vesnici, tím spíš, že to pravděpodobně nebude jen jedna vesnice, kde lidé onemocněli. Nemají dostatek potravy, hygieny, ani pořádně nevíme, o jakou nemoc se jedná.”

„Co navrhujete?”

„Seženu informace a pomoc v magickém světě.”

„Jak dlouho vám to bude trvat?”

„To nedokážu odhadnout. Možná den, možná týden.”

„Ale co když ty děti zatím umřou?”

Artitan neodpověděl, na to žádná odpověď neexistovala. Diana se na něj dívala s bolestí v očích.

„Vím, co chcete říct. Nejspíš umřou, i když budeme u nich. Kdyby ale dostaly lék...”

Chvíli nepřítomně zírala do ohně a pak pomalu opět zvedla zrak k mágovi.

„Vzbuďte mě brzo ráno. Chci vás při hledání léku doprovázet.”

„Jak si přejete, princezno.”

Zívala na celé kolo, když ji ráno vytáhl z postele, ale rychle se vzpamatovala. Artitan nejdřív navštívil tři léčitele, potom ve městě Dianě koupil střízlivé dívčí šaty s kožešinovým pláštíkem a zateplenými botami. Pokračovali magickou bránou do dalšího města, kde promluvili s vědmou. Pomalu se rýsovala reálná možnost, že se opravdu jedná o nemoc, o které se zmiňoval stařík z vesnice. Tím by byla vysvětlena i jeho imunita. O léku však nikdo z Artitanových známých nevěděl. Váhal, kde dál zkusit štěstí. Rozhodl se pro Zachariáše a Vrona. Kvečeru se přemístili do Santareny. Vrona nezastihli, přivítal je Zachariáš.

„Sháníš svatební šaty, mágu?” zasmál se trpaslík, když je uviděl. Princezna se ale při jeho slovech zaškaredila tak, že povytáhl obočí.

„Můj nevinný žertík vám není po chuti, princezničko?” ušklíbl se a vysloužil si vražedný Dianin pohled.

„Tomu se říká šlápnout přímo do čerstvého,” smál se Artitan, „ani nevíš, jak blízko ses dostal k jejím problémům. Ale ty jsme sem řešit nepřišli. Máme potíže s epidemií. Potřebujeme najít lék na opičí mor a musíme ho najít zatraceně rychle.”

„Opičí mor? Název mi nic neříká. Zkus se zeptat Vrona.”

„To bych rád. Kde je?”

„Shání pro mě nějaké speciality na tržišti v Polutě. Znáš to tam?”

„Jako své boty.”

„A jak se má královna?”

„Nic moc. Jestli neuspějeme, přibydou jí další vrásky,” pokrčil rameny a kývl trpaslíkovi na rozloučenou.

Přenesli se do Poluty na tržiště. Zvolna se začínalo šeřit.

„Drak! Támhle je drak!” vyděsila se Diana.

„Není čeho se bát,” uklidňoval ji Artitan, „draci jsou inteligentní bytosti a nakupují tu jako každý jiný.”

Začal se rozhlížet a magickým zrakem hledal v šeru známou auru. Lidí ubývalo. Začínal mít strach, že Vrona minul. Když ale procházeli odlehlejší částí tržiště, konečně ho našel. Chytil Dianu za ruku a spěchal za ním.

„Vrone,” zavolal nahlas a oslovený muž se otočil. Pustil princezninu ruku a vykročil k němu.

„Artitan,” řekl Vron překvapeně a položil předmět, který si u obchodníka právě prohlížel. Potřásli si přátelsky rukou.

„Konečně jsme tě našli. Potřebuju poradit. Jižní království má problém...” mág nedořekl, protože se za jeho zády ozvalo vyjeknutí.

Dianě strčil jeden z prodejců před obličej ještěrku. Dívka se polekala a zakopla o nohu jednoho z prodejních stolků. Jak hledala ztracenou rovnováhu, vrazila do muže v šedivém plášti s kapucí na hlavě. Chytil ji do náruče a jeho silné paže ji postavily zpět na nohy. Rozhořčeně ho od sebe odstrčila, až se mu kapuce svezla a pro změnu musel hledat rovnováhu on.

„Ženská zatracená, co blázníš?” ohradil se, ale pak ztuhl a zalapal po dechu.

„Silmure?” vydechla Diana a nechtěla věřit svým očím.

„Ty žiješ?”

„Princezno? Jste to opravdu vy? Co tu proboha děláte?”

„Jsem tu s ním,” ukázala na Artitana, „a kde ses tu vzal ty?”

„S tím druhým,” usmál se na ni Silmur.

„Snad to není Diana?” ozval se další hlas a za Silmurem vykoukl zvědavý kukuč.

„Ty mě nepoznáváš, co?” zasmál se kluk a přistoupil k ní. Ukázal na její šaty, a když sklonila tvář, cvrnkl ji do nosu. „Vyrostla jsi do krásy, sestřičko.”

„Tulian?”

„A do háje!” vzdychl tiše Artitan. „Budeme mít starosti.”

„Jaký má vaše království problém?” zeptal se Vron.

„Hledám lék na opičí mor.”

„Říkáš mor? A kde?”

„Na Jižním kontinentu.”

„Z hlavy složení lektvaru neznám, ale během zítřka ho zjistím.”

„Dost to spěchá.”

„Víte co? Přespíte u nás. Ještě v noci se vypravím pro recept.”

„Hej, mládeži,” houkl Vron na povídající si trojici, „nechte toho tlachání, musíme domů.”

Ocitli se ve skromné místnosti s postelemi, židlemi a policí na knihy. Byl to pokojík u testovací haly, kde se v tajnosti zkoušely vlastnosti nově vyvinutých supervolonových prken. Nic moc, ale Tulian v něm byl spokojený. Večer po práci mohl prohánět prkno, jak se mu zachtělo. Nejlepší bylo, když za ním přišel i Dan Ferelli a létali spolu. Přes den uklízeli a udržovali v pořádku prkna, žili skromně a nenápadně a občas je vzal Vron do města.

Teď, když se tu objevila Diana, jako by s sebou přinesla i kousek domova. Oba zatoužili po návratu. Nemohli se nabažit novinek, o kterých jim princezna vyprávěla, i když zdaleka ne všechny se daly označit jako dobré zprávy. Vron donesl večeři a zmizel.

„Ne, tomu nemůžu uvěřit,” vrtěla hlavou Diana, když Tul vysvětloval, jak dospěl k podezření, že Dual odstranil otce a jejich bratra.

„Chtěl mě zabít, tím jsem si naprosto jistý. Proto jsem utekl. Nikdo mě neunesl, byla to moje volba zmizet z hradu hodně daleko. Kdyby mi však Silmur nepomáhal, nevím, jak bych si poradil. Vlastně mi pomáhala spousta lidí. A nejen oni. Hrozně moc bych se chtěl vrátit, sestřičko, to mi věř. Ale přátelé říkají, že bych tím ohrozil ty, co mi pomáhali.”

„Měl by ses vrátit, Tuliane,” vážně na něj pohlédla princezna, „naše země balancuje na hranici ozbrojeného střetu. Konflikt se může rozhořet každým dnem. Lorda Baradu je ochotno přijmout za krále jen několik nejbohatších lordů. Jestli se ostatní vzbouří, poteče krev.”

„Nemyslím, že by chtěl Hungar napadnout váš hrad,” vmísil se do hovoru Artitan.

„Ale, mágu, copak jsi v táboře neposlouchal? Hungar je jen figurka, která má za úkol vyburcovat nespokojené. O útoku budou rozhodovat úplně jiní lidé. Ženské říkaly, že povstání může vypuknout každým okamžikem.”

„Cítil bych, kdyby se něco dělo. Váš hrad určitě ještě napaden nebyl.”

„To je dobře,” uklidnila se trochu Diana, „ale řekni sám, nebylo by skvělé, kdyby královstvím projel na koni slavnostně oblečený Tulian s dračím okem na hrudi?”

„Nejsem plnoletý a nezkrotil jsem koně, dračí oko by mi stejně nefungovalo,” namítl bratr.

„Věk není rozhodující, byl bys pro lidi symbolem naděje. Vsadím se, že by tě uznali i vzbouřenci proti Baradovi.”

„Snad máte pravdu, princezno, ale co kdyby se Dualovi ve spolupráci s Baradou podařilo vašeho bratra zabít? Co by se stalo potom?”

„Artitan ho může ochránit, nebo ne?”

„Dokud vaše matka bude těm dvěma důvěřovat, nemohu nic zaručit,” pokrčil mág rameny.

„Sakra!” zaklela Diana. „Já nechci, aby u nás lidi válčili! Proč nemůže všechno fungovat jako za vlády našeho otce?!”

„V podstatě váš nápad, princezno, není špatný. Možná by se akce podařila i bez ohrožení Tula. Kdybychom měli slavnostní brnění a králův amulet, mohl by v roli vašeho bratra vystoupit i někdo jiný. Tím bychom snížili riziko, že bude Tul zabit.”

„Ale potom by smrt hrozila jeho náhradníkovi.”

„Já se smrti nebojím,” prohlásil Silmur.

„Ty bys tu roli vzal?” pookřál Tul.

„Mohla by to být legrace. Nezdá se ti, bráško?”

„Jenže nám chybí amulet.”

„Vyrobíme napodobeninu.”

„A ty víš, jak přesně vypadal?”

„Ne.”

„Ani já si nejsem úplně jistá,” vzdychla Diana, „ale risknu cokoliv, co může zarazit občanskou válku.”

„A kde vezmete slavnostní doprovod?” mírnil jejich nadšení mág. „A koně? Královská družina musí jet na těch nejlepších, jinak by vám v Belistounu nikdo nevěřil.”

„Přemístíme se ke mně domů,” řekl pomalu Silmur, „na statku jsou nejen koně, ale i několik mužů, kteří dřív sloužili v králově družině. Určitě své slavnostní uniformy mají schované.”

„Uvědomujete si, že jsem královnin služebník? Jestli má k podobné akci dojít, budu povinen ji o všem informovat předem,” upozornil je Artitan.

Silmur se na mága zamyšleně podíval a kývl hlavou.

„A co kdybyste na zbytek noci odešel do míst, kde nás neuslyšíte?” otočila se na mága princezna.

„Jak si přejete,” uklonil se jí Artitan a opustil místnost. Dělal to nerad. Jejich ztřeštěný plán se mu zdál neuskutečnitelný. Ale na druhou stranu - co kdyby opravdu fungoval? Doufal, že Vron přinese ohledně moru dobré zprávy a že bude v jejich silách nemoc zlikvidovat. V každém případě bude muset zpátky na hrad, ať už s princeznou nebo bez ní. Nelze před královnou zamlčet, že potkali jejího syna. Netroufal si odhadnout, co bude následovat. Snad aspoň tuhle noc může královským sourozencům dopřát trochu soukromí. Posadil se v chodbě na schody, opřel hlavu o zeď a usnul.

Vron ho probudil před svítáním.

„Jako lék se používá směs těchto bylin,” podal mu kousek pergamenu.

„No jo sakra, ale teď je zima, kde je mám v tomhle ročním období hledat?!”

„Nic hledat nemusíš, nechal jsem ti na zahradě u Zachariáše dvě bedny s namíchaným lektvarem. Jen je nutné ho ředit vodou. Jedna lahvička na litr vody. Děti tři lžíce denně, dospělí devět. Účinnost je bohužel jen asi padesátiprocentní.”

„Výborně. Moc děkuji. V to jsem ani nedoufal. Co jsem dlužen?”

„Odneste to nemocným co nejrychleji.”

„Půjdu vzbudit Dianu. Bojím se, že během noci upekla se Silmurem a svým bratrem nebezpečný plán, jak odvrátit občanskou válku. Mám o Tula starost.”

„S dětmi člověk nikdy neví, co je napadne,” posteskl si Vron, „včera mě Mojerana požádal, jestli bych si na nějaký čas nevzal na starost jeho vnuky. Nevím, jak zvládnu naráz hlídat Tula i ty dva rošťáky, ale odmítnout jsem nemohl.”

Zatímco Artitan spolu s princeznou vyrazil léčit nemocné na Jižním kontinentu, Vron se vydal do Santareny, aby převzal do péče Mojeranovy dvojčata. Našel kluky u Zachariáše, děda tu s nimi nebyl.

„Přivezli je rodiče,” vysvětloval trpaslík, „jenže pospíchali tolik, že ani nepočkali, až se vrátíš.”

„Ještě že máme tebe, Vrone,” objal ho na přivítanou Sam, „naši na nás nemají čas a teď s námi dokonce nemluví ani děda.”

„A ty se divíš? Nechat se vyloučit ze školy! Taková ostuda. Co vám na to řekli rodiče?”

„Že to s námi jde od deseti k pěti.”

„A dál?”

„Dál nic. Řeší v práci nějakou záhadu a pořád debatují o nevratně poškozeném artefaktu. Prosili, aby nás děda pohlídal, ale ten odmítl, prý je výchova potomků záležitostí rodičů. Až teprve, když nás chtěli strčit do nějaké úschovny pro opuštěné děti, domluvil nám děda pobyt u tebe.”

„A co s vámi bude dál?”

Kluci svorně pokrčili rameny.

„Třeba by vás přijali na jinou magickou školu.”

„Naši zkoušeli v několika školách domluvit přestup, ale neuspěli. Prý mají všude plno.”

„Kdepak plno! Nikde nemají zájem o uličníky, které vyhodili i z Airbowanu. A víte, že se jim ani nedivím? Kdo by stál o nezvladatelné žáky.”

„Za všechno může on,” ukázal Sam na Korlina, „vytrvale do nás hučel, že není čas, že je potřeba vrátit amulet, až nás dohnal k akci. Kdo mohl tušit, jak dopadne.”

„A získali jste amulet?”

„Ne. Prý musíme přivést příštího krále osobně, jinak není možné ho předat,” odpověděl Tom.

„A jak se do Airbowanu dostanete, když vás vyloučili?”

„Já umím bránu,” pyšně oznámil Sam.

„Cože?”

Kluci se pustili do vyprávění, celí nadšení, že je konečně někdo pozorně poslouchá.

„Měl bys je podpořit,” podotkl Zachariáš, když skončili, „možná už opravdu nastal správný čas.”

Vron se na něj tázavě podíval.

„Doslechl jsem se, že na Jižní kontinent dorazila velká zásilka zbraní. Meče, bojové kuše, sekery, štíty, helmy a další výzbroj. Jestli tam do týdne nezačnou cedit krev, projdu se nahatý falanskými močály.”

„Ty ses na objednávce podílel?” zamračil se na něj přítel.

„Co si to o mně myslíš, ty mizerná napodobenino džina?!”

„Já jen, že víš tak přesně...”

„Řídím se rozumem, a ne všechny obchodní nabídky, které dostanu, jsou mi po chuti,” ušklíbl se Zachariáš.

„Ať je po tvém. Vezmu je do Poluty.”

„Dej na ně pozor,” zavrčel trpaslík a vrazil Vronovi do ruky vak s potravinami. „Otevřu ti účet u tamních obchodníků.”

„Dobře víš, že ho nepotřebuji.”

„Když to udělám, budeš působit důvěryhodně.”

„Abys ty neměl vždycky pravdu,” usmál se Vron a přenesl se i s dvojčaty do svého soukromého příbytku v Polutě.

Kluci se zabydleli a hned začali vyzvídat.

„Uvidíme se s Danem? A co Tul a Silmur?”

„A neříkal děda, jestli se na nás přijede podívat?”

„Můžu si tu někde zkoušet kouzlo brány? Víš, sice ho umím, ale malý nácvik by se šiknul.”

Vron vzdychl: „Víte co? Nejdřív se půjdeme projít a dáme si oběd. Odpoledne vás vezmu na trénink Danova sportovního družstva ve školní supervolonové hale. Souhlasíte?”

Zatímco se kluci královsky bavili, Vron přemýšlel o tom, jak se situace změní, vypukne-li v Tulově království válka. V takovém případě už prince v Polutě nic nezadrží a bude chtít domů. Předání amuletu je možná důležité a Tom jako průvodce bude mít problémy, jestliže se ta podivná akce neuskuteční co nejdřív. Měl by celou záležitost naplánovat krok za krokem. Pro jistotu zavedl Sama dál od města a nechal si předvést, jak ovládá bránu. To je nápad, svěřit dítěti takové nebezpečné kouzlo, zlobil se v duchu. Ale mladý Mojerana prokázal neobvyklou zručnost. Nebylo pochyb o tom, že přesun do Airbowanu zvládne.

Odpoledne měl Vron na přemýšlení víc času. Kluci nábožně sledovali trénink supervolonového družstva, poposedávali a vzdychali, že se nemohou zapojit. Když začali nahlas fandit, konečně si jich všiml Dan. Odhodil prkno, vyběhl ke klukům a oba srdečně objal.

„Dane, Dane Ferelli! Okamžitě se vrať zpátky, nejsi žádná primadona, abys opouštěl trénink, kdy se ti zachce,” zařval na něj trenér. Dan mrkl spiklenecky na kluky a vydal se zpět. Mohutná trenérova postava vzbuzovala respekt. Chytil chlapce za ruku, aby ho důrazně pokáral. Dan ale začal tiše mluvit a trenér se zvědavě zadíval k jejich sedadlům. Nakonec přikývl.

„Hej Tome, Same, pojďte si s námi zalítat,” zahalekal Dan a kluci k němu vystřelili jako šíp.

Mohutný trenér vytáhl stopky a členové družstva se postavili do řady. Jejich úkolem bylo proletět připravenou opičí dráhu a posbírat cestou z háčků barevné kroužky. Dvojčata pozorně sledovala jednotlivé výkony. Když došla řada na Sama, Dan na ně povzbudivě gestikuloval. Vron spokojeně pokýval hlavou, když Sam projel cílem. Trenér nevěřícně zíral na stopky a zatřepal s nimi, aby se ujistil, že jdou normálně. Tom sice nebyl tak rychlý jako bratr, ale i on předstihl nejméně polovinu zúčastněných. Mohutný chlapík je uznale poklepal po rameni a dvojčata zářila jako sluníčko.

Po skončení tréninku se oba kluci vrátili do hlediště rozjaření a oči jim svítily jako lampičky.

„To bylo super, Vrone, nemohli bychom sem chodit častěji?”

Při odchodu je u dveří odchytil Dan a za ním se objevila mohutná postava trenéra. Začal se vyptávat na rodiče kluků a na to, kam chodí do školy.

„Víte, takovou posilu bychom u nás potřebovali,” řekl Vronovi.

„Jenže to má háček,” přiznal Vron.

„Já vím. Chodí na jinou školu, kde se jim líbí...” vzdychl muž.

„Právě naopak. Před dvěma týdny je vyloučili ze školy v Airbowanu jako nezvladatelné žáky.”

„A už je někde přijali?”

„S jejich pověstí?”

„Já bych je bral. Znám tady učitele, který si dokáže poradit i s těmi nejhoršími uličníky. Dokonce u něj vyrostlo hodně úspěšných podnikatelů. Kdybyste chtěli, přimluvím se.”

„Ano, Vrone, ano,” škemrali kluci, „nám se tu líbí. My už fakt budeme sekat dobrotu.”

„Až co řeknou rodiče,” usmál se Vron a vzal si od trenéra kartičku se jménem.

„Musíte je ukecat,” naváděl dvojčata Dan.

Večer odvedl Vron oba kluky do pokoje, kde přespával Tul a Silmur. Vybídl dvojčata, aby vyprávěla, co ve škole v posledních dnech zažila. Tom vylíčil, jak dopadl v Chrámu na pomezí a zopakoval slova Divoké. Korlin okamžitě ožil a radostně se třepetal v místnosti.

„To znamená, že bych musel jít s Tomem a Samem k harpyji?” nedůvěřivě se Vrona zeptal Tul.

„Nepatrně bych obměnil původní návrh, jak tuhle složitou akci uskutečnit,” otočil se k němu Vron, „Sam otevře bránu pro mě, abych prohlédl místo a zeptal se harpyje, jakým způsobem proběhne předání amuletu. Teprve potom otevřu bránu i pro tebe, Silmura a Toma a dohlédnu, aby se nikomu nic nestalo.”

„To zní rozumně,” přikývl Silmur.

Náhle se duch zarazil a v místnosti se zčistajasna ochladilo. Všichni se po něm udiveně ohlédli.

„Korline, co se děje?” polekal se Tom.

„Je pozdě, všechno je ztraceno.”

„Cože?”

„Už to začalo.”

„A co?”

„Zánik království.”

„Nesmysl! Nemůže být pozdě! ” vyskočil ze židle Tul.

„Jasně! Vyrazíme za harpyjí hned,” přidal se k jeho odhodlání Tom, „vydrž, Korline.”

„Já slábnu,” tiše upozornil duch.

„V místnosti ne,” chtěl Vron chytit Sama za ruku, ale chlapec byl rychlejší a už měl bránu otevřenou.

„Jdeme,” popadl Tula za ruku. Tom se vrhl s duchem za nimi a Vron protáhl Silmura.

Najednou stáli v Airbowanu poblíž místa, kde bydlela Divoká. Sam bez rozmýšlení narušil hranice jejích pozemků.

Vmžiku se harpyje objevila před nimi a mračila se: „To jste vy? Jdete pozdě. Síla amuletu se ztrácí.”

„Přesto se o předání pokusíme,” rozhodl rázně Tom.

„Dobře, pojďte za mnou,” kývla Divoká a kráčela ke své jeskyni. Sotva jí stačili.

Před vchodem rozžala dvě louče a postavila návštěvníky do kruhu.

„Čekejte a ani se nepohněte,” nařídila.

Vzduch se zachvěl, obrys harpyje se rozmazal a oni uviděli truhlu. Divoká strhla víko a pokynula, aby přistoupili. Vron cítil, jak vysílá svou energii směrem k ležícímu tělu.

„Nyní, duchu, vstup do svého těla a dokonči poslání,” oslovila slavnostně Korlina.

„Já, já to nedokážu,” zasténal duch.

Tom sebral veškerou svou psychickou sílu a vyslal vlnu energie směrem ke Korlinovi.

„Nevzdávej se! Tak dlouho jsi čekal, tolik ses snažil a teď přišel tvůj čas. Dokážeš to. To ti říkám já, tvůj průvodce. Stačí jen udělat první krok. Králi Korline, seber odvahu!”

Duch se pomaličku sunul k tělu.

„Vždycky jsem obdivoval tvou statečnost, příteli. Mám tě rád,” povzbudil ho i Silmur.

„Brácho...” nedokázal dojetím pokračovat Tul.

Duch se na ně naposledy ohlédl a vnořil se do svého hmotného těla. Všichni napětím zadrželi dech. Korlin ztěžka vstal z truhly a Tom ucítil ozvěnu jeho zoufalé bolesti. Zatnul zuby, aby nevykřikl. Silmur přiskočil, aby svému příteli podal pomocnou ruku. Ten se ho beze slova chytil a vykročil z bedny.

S viditelnou námahou stáhl amulet ze svého krku a dal ho do ruky Silmurovi. Pak se sesunul na kolena.

„To ne, Korline, bojuj s tím! Zůstaň ve svém těle,” naléhal Tom a přiklekl k němu. Silmur podal amulet Tulovi a podepřel Korlina vlastním tělem.

„Děkuji ti, můj malý příteli, byl jsi skvělý průvodce. Nemohu zůstat v těle, hrozně to bolí. I mně podali otrávený nápoj. Odpoutám se od bolesti. Konečně mohu odejít do své krajiny snů. Díky. Díky i vám všem ostatním.” Korlinova hlava poklesla a Tul ho chytil za ruku. Už byla bezvládná.

„Již nepatří mezi smrtelníky,” oznámila jim harpyje, „jestli dovolíte, doprovodím jeho duši do příjemnějších končin.”

„A jeho tělo?”

„Za okamžik se rozpadne v prach. Uděláte dobře, když rychle opustíte Airbowan. Už sem směřují sestry, které vycítily narušení z lidského světa. Zároveň se děje něco špatného v království, jež má tento amulet chránit. Nezměníte-li urychleně rovnováhu sil, nebude existovat ani království, ani kouzelný předmět, který jste právě získali. Jestli se král neujme své funkce, bude hrad během krátkého času ztracen.”

„Ale jak se odtud dostaneme na Jižní kontinent?” podíval se nešťastně Tul na amulet ve své ruce.

„Neboj se, před několika lety jsem cestoval po vaší zemi, dokážu nás přesunout,” stiskl mu rameno Vron.

Louče zaplápolaly v nárazu větru a Korlinovo tělo zmizelo. Tom se zachvěl chladem. S duchem jako by ztratil i kousek sama sebe.

„Předání skončilo, musíme jít,” jemně se ho dotkl Vron.

„Jste připraveni?” otočil se na ostatní a otevřel bránu. Silmura protáhl skrz, ostatní prošli sami.

Přílet krále

Najednou stáli ve tmě. O kus dál ale hořelo několik ohňů a zdálky se ozýval křik. „Kde to jsme?” nemohl se zorientovat Tul. „Koukám, že už jsi doma dlouho nebyl, co?”

ušklíbl se Silmur a mávl, aby ho následovali. Před nimi se vynořilo známé stavení.

„Pozor,” odstrčil Vron Silmura a zachytil muže, který na ně ze tmy zaútočil, „rychle dovnitř, je jich tu kolem víc.”

Vpadli do budovy. Ale i tady se hned naježilo několik nebezpečných předmětů. Mířily na ně dvoje vidle, jeden krumpáč a sekera.

„Jéžišmarjá, dejte to pryč, dyť to je Silmur, akorát není voholenej,” ozval se známý hlas, a mezi vidlemi se vynořila Baruška. Bouřlivě objala Silmura a zadívala se na ostatní.

„Ale to je... to musí být...” koktala nejistě, než větu dořekla, „princ Tulian. Vy žijete, to je úžasné, to je báječné. Ale... asi nevíte, co se tu děje.”

„Doufám, že nás vezmete dál a všechno nám řeknete,” usmál se na kuchařku Silmur.

Ulevilo se jim, když seděli v kuchyni a atmosféra se uvolnila. Ukázalo se, že útok na hrad začal během dne. Nejdřív Hungarovi lidé zabavili na statku všechny koně, pak obsadili příjezdové cesty a večer zaútočili na hrad.

„Dovnitř se jim však dostat nepodařilo,” referoval jeden z mužů, „královský mág udělal z těch, co pronikli za bránu, mrtvoly. Ty pak vystavili na hradbách. Vedle nich přivázali Hungarovu rodinu. Její členové jsou zatím živí. Útočníci se obráncům vysmáli a prohlásili, že Hungara nechali doma, aby jim do akce nekecal. Podruhé dosud nezaútočili. Obklíčili hrad, a pokud někdo vystrčí nos, střílejí.”

„Vám neublížili?” staral se Silmur.

„Ne, jenom sebrali koně a nějaké potraviny.”

„Co uděláme?” otočil se princ na Silmura.

„Potřebovali bychom co nejpřesněji vědět, jaká je situace na hradě.”

„Je uvnitř mág Artitan?” zeptal se místních Vron.

„Ne, ten se snaží na jihu zastavit nápor epidemie. Na hradě je akorát Dual.”

„Co Barada?”

„Příští týden plánuje svatbu s princeznou.”

„Jasně. Proto ten útok. Je jednodušší ho odstranit, dokud ještě není spřízněný s královskou rodinou. Princezna je na hradě s ním?”

„Jo. Komorná povídala, že od návratu neopouští svou komnatu a trucuje.”

„Potřebujeme s ní mluvit.”

„To se snadno řekne, ale hůř udělá,” vzdychl Silmur.

„Já se do hradu dokážu dostat,” prohlásil Tul, „pamatuji si všechny tajné chodby.”

„Dobrá, půjdu s tebou,” přikývl Vron, „já tě propašuji nenápadně a bezpečně k hradbám, potom mě povedeš ty.”

„V žádném případě! Je to nebezpečné,” snažil se je od nápadu odradit Silmur.

„Neblázni,” oslovil ho Sam. Oči mu svítily radostí nad dobrodružstvím, v jehož středu se nacházejí. „Vron je špička mezi čaroději, ostatní proti němu nemají nejmenší šanci.”

„Nesmíme ztrácet čas, jdeme,” kývl na Tula Vron.

Natáhli na sebe tmavé pláště, které jim nabídla Baruška, a vyrazili ke hradu. Vron je zahalil kouzlem nenápadnosti a těsně před hradbami přidal neviditelnost. Proklouzli jedním postranním tajným vchodem, o němž zřejmě nevěděli ani útočníci, ani obránci.

„Moc lidí tu nemají, jak se chtějí ubránit?” zašeptal Tul.

„Barada spoléhá na mága.”

Několikrát se museli zastavit, když potkali služebnictvo. „Tady bydlí,” ukázal Tul na dveře Dianiny komnaty. Bylo zamčeno.

„Kdo je to?” ozvalo se zevnitř. Princezně neuniklo, že někdo vzal za kliku.

„Můžeš mluvit, je v místnosti sama,” ujistil ho Vron. „To jsem já. Tulian.”

„Barada mě zamkl.”

„S tím si poradíme,” řekl Tul a použil malé kouzlo na mechanizmus zámku.

Tiše se protáhli dovnitř. Princezna právě odkládala těžkou sošku, kterou svírala v ruce.

„Bráško, moc ráda tě vidím. Co se děje venku?”

„Hrad je v obležení povstalců.”

„Ještě to neskončilo?”

„Povstalců je mnoho a obránců hradu málo,” řekl Vron, „proto jsme tady. Kdy se má vrátit Artitan?”

„Včera večer se u mě zastavil. Královna prý chce osobně dohlédnout na rozdělení potravin v nejchudších oblastech a mezi nemocnými. Šeptal, že matku tajně vezme do Poluty, aby se setkala s Tulianem. Ale jak vidím, minuli jste se.”

„Vypadá to tak. Aspoň že je královna v bezpečí. Netušíte, co chystá Barada?”

„Ani v nejmenším. Dnes za mnou přišel s Dualem, abych se připravila, že je potřeba svatbu urychlit.”

Sledovali pohled princezniných očí směřující na křeslo s pomačkanými svatebními šaty.

„Museli na mě použít nějaké kouzlo nebo co,” pokračovala zamračeně, „opravdu jsem se ustrojila do šatů a čekala na jejich příchod. Vzápětí jsem si uvědomila, co dělám, a zhrozila se. Naštěstí se tu neukázali. Zřejmě je zaměstnalo přepadení hradu.”

„Odvedeme vás odtud,” rozhodl Vron.

„Nemáš tu nějaké slavnostní šaty, vhodné pro budoucího krále?” vzpomněl si najednou Tul.

„Mám tu něco lepšího,” zasmála se Diana, „tamhle v koutě stojí poslední otcovo brnění i se standartou. A nezapomeň na přilbici.”

„Bude asi pěkně chrastit.”

„Jestli se postaráš o sestru, já dohlédnu na brnění,” řekl Vron.

„Nemůžeš pro nás vykouzlit bránu?”

„Myslím, že zatím není v našem zájmu Dualovi prozrazovat, že se mu na hradě courají jiní kouzelníci. Dokud jsou si obránci jistí, že mají vše pod kontrolou, nehrozí, že by ublížili rukojmím.”

„Ale až zjistí, že princezna zmizela...”

„Musíme sebou hodit a dát dohromady nějaký slušný plán ještě v průběhu noci,” přitakal Vron.

Proplížili se ven z hradu. Obléhající se naštěstí chovali téměř bezstarostně, jako by už měli vítězství v kapse. Seděli kolem ohňů a stráže postavili jen symbolicky.

„Jak chtějí proboha dobývat hrad, když nemají pořádné vybavení?” opovržlivě zavrtěl hlavou Tul.

„Táta říkával: Nikdy nepodceňuj nepřítele, ani toho nejslabšího,” zašeptala Diana, „co ty víš? Možná i oni mají mága, nebo i víc mágů...”

„Nemají. Všiml bych si jich.”

„Třeba začne kouzlit až ráno.”

„Kdyby měli mága, použili by ho při prvním útoku.”

„Nehádejte se, nebo nás odhalí i bez magie,” napomenul sourozence Vron.

Ačkoliv byla na statku tma, když dorazili, zjistili, že Silmur nezahálel. Část jeho lidí odešla hlídat povstalce a další dva muže poslal do města, aby na tržišti rozšířili zprávu, že se následník trůnu vrátil.

„To je paráda,” zaradoval se, když spatřil princeznu, brnění a vlajku, „jestli ještě dokážete vykouzlit koně, smeknu před vámi.”

„Fuj, to brnění máte pěkně zašlé,” zamračila se Baruška hned poté, co uvítala Dianu mateřským objetím, „dejte ho sem, trochu ho vyleštím.”

Vron vyšel do chladné noci. Zkusil navázat kontakt s Artitanem, ale neuspěl. Nedá se nic dělat, bude muset vzbudit Hanku, aby mu pomohla. S ní se znal natolik dobře, že spojení naskočilo téměř okamžitě. Její schopnost komunikovat dračí technikou se teď náramně hodila. Potěšilo ho, že ještě nespala a nepolekala se.

„Cože? Ty hledáš Artitana?” zasmála se. „To je ale náhoda! On je i s královnou tady u Zachariáše. Tahá z něj rozumy, kde tě má hledat. Společně jsme večeřeli a ještě před chvílí jsem si povídala s Tulovou matkou o santarenské škole.”

„Můžeš mě s ním spojit?”

„Jistě,” odpověděla Hanka.

„Sakra, chlape, kam jsi zmizel,” ozval se podrážděný Artitanův hlas, „přestaňte si hrát s duchem a vraťte se.”

„Duch se rozplynul a Tul má v rukou svůj královský amulet. Návrat nepřipadá v úvahu, protože máme problém. Jsme v Belistounu a hrad je obležen povstalci.”

„To snad ne! Před chvílí jsem mluvil s Dualem. Tvrdil, že se doma nic zvláštního neděje.”

„Asi má strach, že bys protestoval proti tomu, jak zacházejí s rukojmími.”

„Co jim udělali?” v mágově otázce zazněl podtón zuřivosti.

„Nařídili, aby byla rukojmí připoutána na hradbách.”

„Nejsou tam doufám... i děti?”

„Jsou. Do jednoho. Po prvním útoku povstalců je dal Barada připoutat vedle mrtvol útočníků, kteří nepřežili útok.”

„Ten hajzl! A mně tvrdí do očí, že je všechno v pořádku! Okamžitě se vracíme domů! Mohli by ublížit i Dianě.”

„Princezna je v bezpečí na Silmurově statku, dám na ni pozor. Tul dokonce na hradě uzmul otcovo brnění a plánuje na ráno velký slavnostní příjezd nového krále na hrad. Nejsem si jistý, jak bude jejich plán fungovat. Povstalci odvedli všechny koně a jako doprovod seženeme maximálně šest mužů. Obávám se, že to povstalce neohromí ani neodradí od dalšího boje.”

„Já mám úžasný nápad,” vmísila se do jejich hovoru Hanka, „můžu vám ho říct?”

Vron si náhle uvědomil, že Hanka není sama, kdo jejich rozhovor poslouchá. Byl tak soustředěn na mága, že si ani nevšiml Plamovy přítomnosti.

„Jestli se nemýlím, má Tul v plánu jakési divadelní představení s maximálním účinkem,” pokračovala, aniž čekala na jejich svolení, „co kdyby jako budoucí král použil při svém návratu na hrad místo koně draka?”

Vrona její nápad zaskočil. Ale u Plama vycítil pobavený souhlas.

„To nezní špatně!” vydechl Artitan. „Drak by způsobil pěkný poprask.”

„K tomu bychom přidali pár drobných světelných efektů jako při divadle ve škole a myslím, že by královský příchod neměl chybu,” dořekla nadšeně.

„Nebude mít tvoje hnízdo námitky, Plame?” oslovil Vron přímo draka.

„Podle toho, jak Hanka vidí celou scénu, budu na místě jen několik minut. Žádný boj, žádní mrtví! Nikdo se nedomákne, že jsem vám pomohl.”

„Bezva,” spokojeně uzavřela diskuzi Hanka, „za chvíli se sejdeme v Belistounu. Já si jen ještě skočím vypůjčit u Zachariáše pár drobností.”

„Budeme vás čekat na Silmurově usedlosti. Při příchodu buďte opatrní,” připomněl Vron a spojení ukončil.

„Nuže, pánové,” oslovila dívka Rafana a Sváťu, „jestli si nechcete nechat ujít Tulovo velkolepé představení s podtitulem Návrat krále, hoďte na sebe nějaké vhodné oblečení. Za chvíli vyrážíme do Belistounu s Artitanem a královnou.”

„Další malér na obzoru?” zajiskřily Rafanovi oči a už sahal po kabátu.

„Teď v noci?” zívl Sváťa, ale už si natahoval teplé boty.

Hanka uháněla směrem k budovám. Královna se právě oblékala a trpaslík s mágem balili do bedny další potravinovou pomoc pro Jižní kontinent. Dívka vtrhla dovnitř jako vichřice.

„Hele, Zachariáši, můžu si půjčit kostýmy, co si u tebe schovala ta bláznivá divadelní skupina, co tu byla o Vánocích?”

„Máš na mysli ty čepice, co jste se jim ještě další tři dny chechtali?”

„Jo, přesně ty bych potřebovala. Nevíš, kde jsou?”

„Vážně si je hodláte nasadit?” ušklíbl se pobaveně trpaslík. „Tak moment, já ti je najdu. Chceš i pláště?”

„Jasně! A něco pěkně efektního, aby zrak přecházel.”

„Co takhle ohnivý déšť’? Nebo bouchací směs?”

„Ukaž, ohnivé drobnosti budu opatrovat já,” dorazil k nim konečně i Rafan.

Vzal si od trpaslíka krabičky a zašeptal Hance: „Jestli myslíš, že vezmu na sebe ty bláznivé čepice, tak na to rychle zapomeň!”

„Neblázni, přibalila jsem i škrabošky. Nikdo nás nepozná,” odpověděla mu stejně tiše.

Artitan přejel pohledem skupinku připravenou na zahradě. Měl sice sto chutí nařídit dětem, aby zůstaly doma, ale když nic nenamítal ani Zachariáš, kterému visela u boku děsivá sekera, odpustil si zbytečné řeči a otevřel bránu do Belistounu.

Ocitli se ve tmě poblíž Silmurovy usedlosti. Bojový mág nabídl rámě královně a opatrně ji vedl po kamenité cestě. Zachariáš s dětmi se chopili beden.

„Vaše výsosti,” klaněli se všichni, když královna vstoupila dovnitř.

„Maminko,” vydechl Tul. Konečně si po dlouhých letech padli do náruče. Ostatní dojatě přihlíželi jejich setkání.

„Ty můj tuláku, víš, kolik vlasů mi kvůli tobě zešedivělo?!” rozcuchala mu láskyplně vlasy.

Potom se otočila na Silmura: „Jak se daří tvému otci?”

„Je ještě slabý a nedokáže sám vstát z postele, ale chce vědět o všem, co se tu šustne,” usmál se oslovený.

Všichni se postupně usadili kolem stolu, kam jim Baruška naservírovala čaj. Královna posadila Tula vedle sebe. Mezi Hanku a Rafana se zase vmáčkla dvojčata Mojeranova.

„Až bude víc času, povíme ti o Korlinovi,” zašeptal Sam Hance do ucha a teprve nyní dívce došlo, že už je nedoprovází duch.

„Bylo mi řečeno, že chystáte pro povstalce překvapení,” oslovila přítomné královna, „může mi někdo stručně říct, o cojde?”

„Samozřejmě, mami,” ujal se slova Tul, „mám v úmyslu přijet do hradu s plnou parádou, aby všichni na vlastní oči viděli, že se následník trůnu vrátil.”

„Přepokládáš, že tě uznají jako krále a slíbí ti poslušnost?” zapochybovala jeho matka.

„Mám i náš rodový amulet,” řekl vážně a vyndal z kapsy královský medailon. Kolem stolu se rozhostilo napjaté ticho a oči přítomných sledovaly, jak se v jeho ruce točí odznak královské moci.

„Kde jsi ho vzal?”

„To je na dlouhé povídání, mami. Setkal jsem se s duchem našeho Korlina a on mi ho předal. Vím, že to zní divně, ale je to pravda.”

„Ano. Tvůj otec říkal, že amulet je svázán kouzlem, které mu nedovolí se ztratit. Jenže pořád si nejsem jistá, že tvůj příjezd přiměje povstalce, aby složili zbraně.”

„Nemusíte mít obavy, madam,” vložil se mezi ně Artitan, „když se ti pod hradbami nevzpamatují, poradíme si s nimi po zlém. Nebojím se nepřátel, bojím se spojenců. Tulovi by mohl ublížit spíš Dual nebo Barada.”

„Navíc musíme sundat rukojmí z hradeb,” připomněl Vron.

Vzrušeně se dohadovali, jak jednotlivé kroky načasovat.

„A co koně?” zeptal se Tul.

„Nepotřebuješ koně,” odpověděla tiše Hanka, „ke hradu tě odnese Plam.”

„Cože?”

„Moc už se na tvoje divadlo těší a čeká na můj pokyn. Až přijde čas, Vron mu otevře bránu.”

„Kdo tě má odnést na hrad?” přece jen je zaslechla královna.

„Ále, jeden přátelský drak, mami.”

Královna viditelně zbledla: „Ne! To nedovolím! Nebudeš riskovat svůj život, sotva jsem tě našla!”

„Mami, když plán vyjde, zabráníme ozbrojenému střetu. V sázce je klid a mír celé naší země.”

„Ne! Na tom trvám! A opovaž se odmlouvat své matce! ”

„Silmure,” obrátil se Tul ke svému příteli, „asi mě opravdu budeš muset zastoupit.”

„Nevím, jestli je vhodné si hrát na následníka,” podíval se muž nejistě na královnu.

„Ale ano! Výborný nápad!” souhlasila a přejela pohledem jeho postavu, „dokonce bych řekla, že ti to vyleštěné manželovo brnění padne mnohem lépe než mému synovi.”

„Budeš muset na hrad doletět na drakovi. Zvládneš to?” zašklebil se Tul.

„Zdejší král by měl přijet na koni,” zamračil se Silmur, „ale... no, pokusím se vypadat důstojně, abych nepokazil efekt. Snad neslítnu jako zralá hruška.”

„Pane,” vstoupil do místnosti jeden ze Silmurových mužů, „právě mi přinesli zprávu, že se povstalci chystají zaútočit ráno ve čtyři.”

„To bude ještě tma.”

„Tím lépe. Osvětlíme akci po svém,” řekl Artitan, „začneme v půl čtvrté, to už by měli být vzhůru.”

„Máme nejvyšší čas všechno připravit,” konstatoval Rafan, „hej, Tule, jdeš s námi? Hanka obstarala parádní oblečky.”

„Upozorni Plama, aby byl připravený,” přikázal Hance Vron, „my zatím s Artitanem vyměníme rukojmí na hradbách za iluzi.”

„Jdu s vámi,” zavrčel Zachariáš.

„Jak si přeješ,” souhlasil Vron, „schováme tě poblíž místa, kde se celé divadlo odehraje. Kdyby se nám někdo vplížil do zad a snažil se návrat krále překazit, podáš si ho jako první.”

„S velikou radostí,” zkontroloval trpaslík ostří své sekery.

Hanka s Rafanem, Sváťou a dvojčaty vyrazila ven, aby našla místo, kam mohou nenápadně povolat draka. Usoudili, že nejlepší bude políčko kousek za statkem. Tam je posléze našel i Tul se Silmurem. Uznale ohodnotili, jak mu brnění krásně padne.

„Vypadáš fakt královsky,” osahával stříbrně se lesknoucí pláty Sam.

„Nešmatej po něm,” plácl ho přes ruku Sváťa, „víš, jakou práci dalo leštění.”

„No,” zasmál se Tul, „Baruška vypulírovala dokonce i meč. Měl bys ho, Silmure, vytáhnout, aby její práce nepřišla nazmar.”

„Dej pokoj, ať nepřivoláš nějaký malér,” napomenul ho přítel, „z létání na drakovi mám přece jen obavy.”

„Nespadneš-li z koně, nespadneš ani z draka,” uklidňovala ho Hanka.

„Hele, kluci,” otočila se na dvojčata, „půjčí některý z vás Tulovi prkno?”

„No víš, momentálně máme jenom jedno,” řekl Tom, „ale jestli ho potřebuje...”

Vtom se vedle nich objevili Vron s Artitanem.

„Běžte se připravit,” pobídl Hanku a kluky Vron, „já tu zatím se Silmurem a dvojčaty počkám. Až budeme potřebovat Plama, otevřu mu bránu.”

„A já se přesunu na hradby a ohlídám Baradu a Duala, aby se nám nepletli pod nohy,” přikývl Artitan.

„Ještě moment,” zarazil Tul při odchodu kamarády a vrátil se k Silmurovi, „zapomněl jsem na důležitý detail.”

Vytáhl z kapsy amulet a navlékl ho Silmurovi přes hlavu. Jakmile se předmět dotkl brnění na jeho hrudi, rozzářil se ohnivým světlem.

Silmur si amulet okamžitě strhl z krku a podával ho zpět Tulovi: „Tohle není dobrý nápad, raději si ho nech.”

Tul ale o dva kroky ucouvl a chvíli trvalo, než si uspořádal myšlenky a než mu došlo to, co právě viděl.

„Nic to neznamená, Tule, ten amulet je právem tvůj,” ujišťoval ho Silmur a natáhl k němu ruku s amuletem.

Tul na něj zíral, ale nevzal si ho. Zmateně zvedl zrak ke svému příteli. I ostatním pomalu docházelo, že se právě přihodilo něco zvláštního a nečekaného.

„Co mi tajíš, Silmure? Tebe to nepřekvapilo,” hleděl mu přímo do očí Tul.

„Pamatuješ, jak se mnou onehdy chtěl otec naléhavě hovořit? Měl pocit, že umírá, a chtěl mi říct, že není mým skutečným otcem. Prý se proslýchalo, že moje matka měla pletky s králem těsně před tím, než se oženil. Ona sama však tyhle řeči nikdy nepotvrdila. Když umřela, byl jsem batole a na statku se mě ujali jako vlastního. Zdá se, že mám částečně královskou krev, ale věř mi, že o trůn tě rozhodně připravit nechci.”

„Ty tajnůstkáři! V Polutě jsme si hráli na bratry a ty ani nepípneš,” začal se usmívat Tul, „ale mně se to zamlouvá. Vlastně se mi to velice zamlouvá. Nabízí se nám geniální řešení naší budoucnosti. Máma sice bude prskat, ale my dva máme po problémech.”

„Nejsem si jistý, jestli ti rozumím,” zaváhal Silmur.

„Ty se staneš králem, pošleš Baradu a Duala k čertu a já budu moct v klidu dostudovat a jezdit na supervolonové závody. Nic lepšího nás nemohlo potkat, brácho!”

„Já nevím, nemyslím, že by mě uznali...”

„Neblázni, člověče, dneska jim všem ukážeš, co v tobě je. Jakmile staneš na hradbách, navlékni si amulet. Až se na něm rozhoří dračí oko, nezbude těm, kdo ho uvidí, nic jiného než ti složit hold. Znovu se vlády ujme právoplatný král. A kdyby chtěli lordové protestovat, já už jim vysvětlím, co je v zájmu naší země. Hlavně svůj přílet sehraj co nejlíp.”

„Má pravdu,” přidal se k Tulovu názoru i Artitan a ukázal na amulet, „s tímhle máte velkou šanci dát věci do pořádku po dobrém.”

„Nerada ruším vaši rodinnou idylku, ale je nejvyšší čas na převléknutí,” zatahala Hanka Tula za rukáv, „nebo vážně nestihneme začátek představení.”

Oblékli se do tmavých plášťů a vysokých špičatých čepic posetých zlatými hvězdami. Když se uviděli, vyprskli smíchy. Tulíka Rafan schoval pod čepici, aby ho při přesunu neztratil.

„Moc vám to sluší,” vydechla Baruška úžasem, když je v té jejich maškarádě uviděla. Měli co dělat, aby zachovali vážnou tvář. Sváťa připravil supervolonová prkna ke dveřím a Rafan zastrčil pod plášť vak s krabičkami od Zachariáše. Jeden z balíčků si nechal v ruce.

„Výroční představení začíná. Máš trému?” podala Hanka Tulovi vypůjčené prkno.

„Budeš se divit, ale mám. Jde o hodně,” zašeptal převlečený princ.

„Ta šílená čepice mi furt padá do očí, doufám, že ji po cestě neztratím,” hudroval Sváťa.

Hanka se zkontaktovala s Vronem: „Je čas do akce přizvat Plama, my jsme připraveni.”

„Zdravím, sestřičko, jsem na poli za statkem a čekám na tvůj pokyn,” ujistil ji po chvilce drak.

„Artitane? Všechno v pořádku?” oslovila v duchu i bojového mága.

„Jsem na místě. Povstalci už se začínají houfovat, pusťte se do akce, je nejvyšší čas,” zazněla jeho odpověď.

„Všichni čekají jenom na nás,” oznámila Hanka nahlas klukům.

„Leťte pomalu v řadě za mnou a dejte bacha, ať vám ohnivý déšť nezapálí hábity,” vyzval je Rafan a vznesl se nad statek. Vzápětí začal z balíčku sypat krystalky, které se měnily na plamínky, padaly k zemi a osvětlily noční oblohu. Lidé pod nimi polekaně vzhlédli k nebi. V té chvíli Sváťa kolem nich vyvolal světlo, aby bylo vidět, kdo přilétá. Hábity kouzelníků efektně vlály, jen čepice si museli chvílemi přidržovat, aby jim nespadly z hlavy. Na hradbách seskočili z prken a Rafan nasměroval zbytek ohnivého deště zpět do míst, odkud se měl vynořit drak.

Na hradby se vyřítily stráže s pochodněmi v rukou a mezi nimi i Barada a Dual. Artitan je však zarazil hned na schodech a ujistil je, že všechno, co se bude dít, nařídila sama královna a že v žádném případě nemají zasahovat. Barada zuřivě skřípal zuby a jen s největším úsilím ovládl svůj vztek. Fakt, že se tu něco děje bez jeho vědomí, nemohl rozdýchat. Dual se jen lhostejně opřel o hradby a se zájmem sledoval přílet mladých čarodějů.

„Startujte,” poslala Hanka vzkaz Plamovi.

„Udrží mě hradby, když na nich přistanu?” zeptal se drak Silmura.

„Posaď se nad bránu, tam je zdivo nejsilnější a vyztužené.

„Dobře se drž, králi.”

Drak se vznesl a vynořil se v místě, kde dohasl ohnivý déšť. Letěl pomalu a držel se nad vojáky povstalců tak nízko, jak jen bylo možné. Mladí mágové ho náležitě osvětlili, aby bylo zřetelně vidět krále, kterého nesl.

Kolem se začaly ozývat jednotlivé hlasy: „Král! To je belistounský král. Drak ho přinesl z říše mrtvých. Náš král! Ať žije král!”

Hlasy sílily a velitelé se marně snažili v řadách vojáků zjednat pořádek. Plam dosedl na hradby a Silmur z něj sklouzl dolů.

K sedícímu drakovi se přikradl zezadu Dual, vytáhl jakousi hůlku a dotkl se drakova ocasu. Plam zaslechl, jak tiše opakuje: „Iluze není, iluze mizí, iluze se ztrácí... zatracená iluze! Ruším iluzi draka... iluze zmiz!”

￼

„Já ti dám iluzi!” ušklíbl se na něj drak a přišlápl mu dvěma drápy ruku i s hůlkou. „A jestli budeš rušit, přišlápnu ti i krk,” dodal.

Kouzelník ztichl a přestal se kroutit.

Rafan, který stál v doslechu, ocenil Plamův zásah uznalým gestem.

„To není král, to je podvodník!” ozval se hlasitý výkřik z davu.

Silmur se postavil na hradbách a velitelským gestem si zjednal klid.

„Tady stojím já, váš nový král, a slibuji, že budu vládnout podle svého nejlepšího vědomí i svědomí. A pro ty, kdo o mně pochybují, tu mám malé překvapení.”

Silmur udělal dramatickou pomlku a vytáhl královský amulet. Chvíli ho svíral v ruce, aby všichni šperk dobře viděli. V okamžiku, kdy se chystal si ho vložit na krk, vyšplhal se nahoru na hradby lord Barada s mečem v ruce a zlostně zaječel.

„Ty mizernej podvodníku, za tohle mi zaplatíš. Jediný pravý král jsem tady já,” vrhl se na Silmura i přesto, že neměl ponětí, kdo se v brnění ukrývá. Zuřivě po něm sekl a mladý muž měl co dělat, aby se nečekané ráně vyhnul. Vmžiku také vytasil meč, který se nebezpečně zaleskl ve světle pochodní, a postavil se do střehu.

„Žádnou magii, Tule,” stačil ještě vykřiknout, než se souboj rozběhl. Pak v rychlém sledu padala rána za ranou a kovový zvuk úderů se nesl rozbřeskem.

Boj napjatě sledovali nejen muži na hradbách, ale i povstalci. Všem uniklo, že tři muži z Baradovy stráže vykročili kupředu a vytasili meče, aby pomohli svému lordovi. Než se jim však podařilo dostat k bojujícím, zastoupil jim cestu trpaslík.

„Máte chuť si zabojovat? Výbornej nápad, já taky,” zašklebil se na ně a vyzývavě pozdvihl svou bojovou sekeru.

Muži při pohledu na jeho odhodlaný postoj schovali zbraně a couvli mezi ostatní diváky. Málokdo si Zachariášova zásahu všiml. Souboj na hradbách začal být napínavý. Síly se zdály vyrovnané. Lord Barada byl bez brnění mrštnější, ale oproti svému soupeři zase zranitelnější. Silmurovi překážela ve výhledu přilba a diváci několikrát zatrnuli, že našlápne mimo úzký ochoz. Pak Baradův sek do kolena poškodil kloub brnění a Silmur nemohl ani ohnout, ani úplně narovnat levou nohu.

Artitan se dotkl Tulova ramene a tázavě kývl.

￼

Tul však zavrtěl hlavou a zašeptal: „Nechte ho to vybojovat bez magie. Je hrdý a naše pomoc by mu nebyla po chuti. S mečem to umí, já mu věřím.”

„Ale mně se zdá, že ochabuje, jeho údery slábnou,” nesouhlasil Artitan.„Když jsem byl ještě malý, vzpomínám si, jak si Korlin často stěžoval na nechutné Silmurovy triky při soubojích. Byl dobrej už tehdy. Věřte mu. Barada je možná přesvědčený, že bojuje se mnou, třeba ho podcení.

Barada se zaradoval, že soupeř ochabuje, a vložil do souboje veškeré síly. Jednou ranou se mu podařilo trefit mezi pláty brnění a po lesklém kovu začal stékat proužek krve. Vystupňoval svůj nápor a pokusil se zasáhnout soupeřův krk. Tím však odkryl tělo a Silmur plnou silou vrazil svůj meč do protivníkovy hrudi. Rána na jeho krk sice dopadla, ale už neměla potřebnou razanci a vzápětí se Baradovo tělo pomalu svezlo k zemi.

Ohlušil je řev přihlížejících. Povstalci nadšeně jásali. Silmur si strhl helmu z hlavy a Artitan mu podal amulet, který na začátku souboje upustil na zem. Silmur zdvihl ruku s amuletem do výše a kolem se postupně rozhostilo napjaté ticho. Pomalu si zavěsil šperk na krk a záře dračího oka jako by vybuchla na jeho hrudi rudým světlem. Nový jásot byl snad ještě silnější než ten předchozí.

„Ajéje, mamka jede,” řekl Tul kamarádům a ukázal za vojska povstalců, kde se objevila skupina lidí na koních.

Silmur si gestem zjednal ticho a zahalekal: „Uvolněte průchod pro královnu, pro moji sestru princeznu Dianu a pro jejich doprovod. Vzdejte hold královně!”

Uprostřed vojáků se rozevřela ulička a první z nich v úctě poklekli na zem. Za nimi se přidávali další a další, až nakonec neochotně poklesli na koleno i jejich velitelé. Hanka i kluci nadšeně shlíželi na klanějící se dav a s úsměvem na sebe mrkli.

„Páni, ono to vyšlo,” radoval se Sváťa, „můžu si konečně sundat čepici?”

„Už budu muset letět,” oznámil jim Plam, „hlavně si pohlídejte tohohle troubu, kterej mě považoval za iluzi.”

Potom roztáhl křídla, přeletěl nad přijíždějící skupinkou, vznesl se do výšky a přímo ve vzduchu otevřel bránu, v níž zmizel.

Dual si starostlivě prohmatával ruku, jestli ji nemá zlomenou. Chtěl vycouvat ke schodům, ale Artitan mu zastoupil cestu. Dual jako by si najednou vzpomněl, že je královským mágem. Napřímil se a oprášil si rukáv. Ukazováček jeho ruky zamířil směrem k Silmurovi: „Nemůže být králem, je to slouha od koní!”

„Já ti dám slouhu od koní,” přistoupil k němu Tul, který si právě sundal špičatou čepici, „ke králi se budeš chovat s náležitou úctou! Bude mnohem lepším králem, než ty jsi byl mágem! Je ti doufám jasné, že jsi právě domágoval! Už u nás nebudeš uzavírat podezřelé dohody s harpyjemi. Ani vraždit mé příbuzné! ”

Dual poznal Tuliana a svěsil ramena. Sloužil Baradovi a ten byl mrtev. Vidina pohodlného života na hradě se mu rozplynula před očima.

„To s harpyjemi je pomluva,” nejistě si olízl rty. Pohledem hledal zastání u Artitana, ale marně.

„Kdo obchoduje s lidskými těly pro harpyje, nemůže v magickém světě čekat žádný soucit. Připrav se na soud a vyhnanství,” uplivl si před ním bojový mág.

Hradní brána se otevřela a na nádvoří vjela družina na koních. Sestoupili z hradeb, aby je mohli uvítat. Kluci Mojeranovi na ně vesele mávali a ukazovali Hance standartu, kterou jim královna svěřila.

„Kde jste vzali koně?” podivila se.

„Přivedli je muži ze statku chvíli poté, co jste odešli.”

I Rafan konečně odložil čepici a všichni kolem se při pohledu na něj vesele rozesmáli. Tulík si z jeho vlasů umotal hnízdo, v němž sladce podřimoval. Rafan po něm zlostně hmátl, a nedbaje jeho rozhořčeného prskání ho podal Sváťovi. Pak si rukama prohrábl vlasy a zamračil se vyčítavě na své kamarády, kterým stále cukalo v koutcích.

„Vezměte si na starost povstalce a přiveďte na hrad všechny jejich velitele,” nařídila královna Artitanovi, „kdyby se jim nechtělo po dobrém, donuťte je.”

Pak se podívala na přicházejícího Silmura.

„A já bláhová těm pomluvám o manželovi nevěřila. Jak jsi to mohl Tulovi udělat?”

„Přestaň, mami,” chytil ji za ruku Tulian, „křivdíš mu. Já ho donutil, aby se stal králem. Mám v úmyslu studovat. A moc rád bych jezdil na závody. Promiň, že ti to říkám tak neomaleně, ale nějaký trůn mi může být ukradený. A on bude perfektní, lepšího krále bys nenašla, věř mi.”

„Stejně by moje námitky neměly váhu,” vzdychla královna, „amulet ho uznal a to je podstatné.”

„Vaše veličenstvo,” uklonil se jí Silmur, „vždy budu plně respektovat vaše zkušenosti a přání.”

„Přestaň s tím klaněním a veličenstvem. Říkej mi madam jako ostatní,” zarazila ho královna, „musíš se naučit vystupovat jako král. A nech se ošetřit, teče ti krev.”

„Já se mu na to mrknu,” přitočil se k nim Sváťa, „ale musíte si, pane králi, sundat brnění.”

„Jestli mi budeš říkat pane králi, přestanu s tebou kamarádit,” ušklíbl se na Sváťu Silmur.

Diana na ně kývla, aby ji následovali. Zavedla je do koupelny, kde vždy stála připravená voda a čisté osušky.

„Pomoz mu sundat brnění. Já pro něj přinesu oblečení po otci a královskou korunu,” usmála se na Sváťu a vesele mrkla na Silmura.

Artitan zatím mezi povstalci vyhledal jejich vůdce.

„Kde je Hungar?” zeptal se popuzeně.

„Úplně se pomátl, museli jsme ho uklidit,” odpověděl jeden z nich neochotně.

„Uklidit?!”

„Je v zásobovacím stanu,” zavrčel a kývl směrem k jednomu přístřešku.

Artitan k němu vykročil a odkryl plachtu. Jeho bývalý zaměstnavatel ležel spoutaný s roubíkem v ústech. Osvobodil ho a vytáhl na světlo. Nezdálo se, že by mu nějak ublížili. Hungar si mnul ztuhlé končetiny a jeho pohled zabloudil k hradbám. Najednou ztuhl a v jeho tváři se objevil zuřivý vztek.

„Ty hajzle,” chytil mága pod krkem, a zatřepal s ním, „podívej, cos mi udělal s rodinou!”

Artitan se ohlédl na hradby a uvědomil si, že iluze připoutaných rukojmí je ještě aktivní. Ani se nedivil, že muže tak rozčílila. Luskl prsty a kouzlo zmizelo.

„Cos to s nimi...” povolil stisk u jeho krku, „co to má znamenat?”

„Svoji ženu a děti najdeš na Silmurově statku. Ale teď potřebuji, abys šel se mnou ke králi.”

„Ke králi? K jakému králi?”

„Nech se překvapit. Právě před chvílí zabil lorda Baradu v čestném souboji.”

Artitan využil toho, že je Hungar poněkud vyvedený z míry, a postrčil ho směrem k ostatním. Pokynul jim, aby ho následovali na hrad. V očích přihlížejících vojáků četl strach, že své vůdce vidí naposledy. I on byl zvědavý, jak si nový král s povstalci poradí. Silmura zatím poznal jako mírného citlivého člověka. Jestli ale bude příliš mírný a nezíská si jejich respekt, může v budoucnu očekávat problémy.

Když se dostali na hrad, zavedli je do velké audienční síně. Mág s překvapením zjistil, že král sedí ve slavnostním oblečení na trůně a vedle něj má stolek starý muž, bývalý kronikář, a pilně zapisuje. Na svých místech seděly i královna a princezna a zdálo se, že čekají právě na ně.

„Přistupte blíž a poklekněte,” nařídil vůdcům povstání Silmur.

Neochotně poslechli.

„Rozpoutali jste v naší oslabené zemi válku, proto jsem se rozhodl, že vás budu soudit podle válečného protokolu. Správně bych měl dát popravit vás a každého desátého z vašich mužů. Nechci ale svou vládu začínat takovým krvavým způsobem. Odsuzuji tímto každého z vás k deseti letům těžkého žaláře.”

Artitan si zezadu všiml, jak pod těmi slovy poklesly hlavy a ramena klečících. Hrdí mužové věděli, že jsou ztraceni. A kdo ví, co bude s jejich lidmi a rodinami.

Silmur se odmlčel a ohlédl se na královnu. Ta lehce mrkla na souhlas. Nový král pokynul klečícím, aby vstali.

„Než nastoupíte svůj trest, mám pro vás jeden návrh. Odjíždím na dva týdny do oblastí nejhůře postižených nemocí a chudobou. Pokusím se zorganizovat pomoc pro ty, kdo přežili. Nabízím vám výsadu mě doprovázet. Kdo ji přijme, bude vykonávat práci těch nejnižších sloužících. Jde-li vám o blaho lidu, máte příležitost mi to dokázat. Třeba v průběhu cesty změním názor na délku vašeho trestu. Máte tři dny na uspořádání svých věcí a zabezpečení rodiny. Potom se buď připojíte ke mně, nebo nastoupíte do vězení. Nyní požaduji váš slib, že se nepokusíte o útěk,” vstal Silmur z trůnu a vážně pohlédl na odsouzené muže.

Jeden po druhém před něj předstoupili a zavázali se požadovaným slibem. Artitan v duchu Silmurovi tleskal. Možná to vymyslel on, možná královna, ale rozhodně se dříve nebo později pozná, kdo je kdo, komu lze a komu nelze věřit. Dokud bude na hradě přítomen mág, stejně by nikdo z nich před svým trestem neutekl, i kdyby sebevíc chtěl. Artitan ustoupil z cesty, aby mohli odsouzení projít ven. Nedělal si iluze, že by všichni dodrželi slovo, ale doufal, že většina pochopí, že se jedná o zkoušku jejich důvěryhodnosti.

Jakmile zapadly dveře za posledním povstalcem, pozval Silmur své přátele na vycházku do hradního podzemí.

Starý kronikář je vedl bludištěm chodeb až k pokladnici. Podle reliéfu ve skalním portálu nový král okamžitě pochopil, že odemknout dveře je možné pouze pomocí amuletu. Sundal ho z krku a přitiskl do obrysu na dveřích. Ty vzápětí zmizely, jako by nikdy ani neexistovaly, a uvolnily vchod.

„Opravdu, pane, myslíš, že je vhodné, aby všechny ty děti vstoupily dovnitř?” oslovila Silmura královna.

„Uvědomte si, madam, že bez jejich přispění už byste neměla ani jednoho syna a právě bychom na hradbách válčili o své životy. Nemohu jim dát nic, co by už neměli, kromě své důvěry a možnosti nahlédnout do tajemství Belistounu.”

Královna o krok ustoupila a gestem pokynula všem návštěvníkům, aby vešli dovnitř.

V okamžiku, kdy dveřmi prošel král, objevila se harpyje v podobě anděla.

„To je Divoká,” strčil loktem do Sama Tom.

„Vítám tě, králi, a jako služebnice amuletu jsem ti k dispozici. Až si budeš přát vysvětlení ke všemu, co se ve zdejších prostorách nachází, stačí požádat.”

„Děkuji za milé uvítání, možná příště. Nyní mám v plánu se věnovat hostům.”

„Jak si přeješ,” odpověděla harpyje a zmizela.

„Páni, to je pokladů! Už se nedivím, že mě chtěl Barada zabít, aby se stal králem. Tohle je něco fantastického. Hned bude za co nakupovat léky a obilí,” nadšeně pobíhal mezi policemi Tul.

„Vyber si, bratříčku, cokoliv, co ti padne do oka,” pobízel Tuliana Silmur.

„Nó,” uličnicky se rozhlédl Tul, „jako král bys mi mohl splnit dvě přání.”

„A to?”

„Dopřát mi nějaké solidní supervolonové prkno a umožnit mi návrat do školy v Santareně.”

„Máš to mít,” usmál se Silmur a spolu s ním i královna a Diana.

„Mohu pronést jednu malou technickou poznámku,” ozval se Vron, „přibližně za hodinu začíná vyučování, takže máme nejvyšší čas se vrátit domů, abychom stihli nachystat vše potřebné do školy. To platí i pro tebe, Tule.”

„Ach jo,” posmutněla Hanka, „a nešlo by dnešek vynechat a omluvit nás?”

„Myslím, že nešlo,” odpověděl místo Vrona Silmur, „válčení skončilo, je potřeba se vrátit k povinnostem.”

„To kralování mu leze na mozek nějak brzo,” zašeptal Hance do ucha Tul.

„Já tě slyšel, bráško...” ušklíbl se na něj král a vzápětí se všichni rozesmáli.

Opět se vymotali z bludiště podzemních chodeb a vynořili se venku na hradbách. Dole se hemžili lidé, kteří balili a odjížděli. Bylo příjemné se v klidu rozhlédnout po zdejším kraji. Vron otevřel bránu a Hanka s oběma kamarády i Zachariáš a dvojčata prošli do zahrad v Santareně.

Jakmile starší žáci zmizeli směrem ke škole, zamnul si Sam ruce: „To je bezva, že aspoň my dva máme prázdniny.”

„Měl bys jim krapet přistřihnout brčka,” doporučil Vronovi Zachariáš, který také spěchal za svými povinnostmi.

„Co tím myslí,” načepýřil se Tom, „přece jsme vůbec nezlobili.”

„Mám na vás dva dotaz,” vážně se na ně zadíval Vron, „máte zájem udělat něco pro to, aby s vámi váš děda zase začal mluvit?”

„Ty po nás budeš chtít něco nepříjemného, že?” zeptal se s podezřívavým pohledem Sam.

„Přesně tak. A čekám na vaši odpověď.”

„Jasně, že se s dědou chceme udobřit,” odpověděli téměř najednou.

„Výborně. Vezmu vás ještě dnes do Poluty, požádám o vaše přezkoušení a o to, aby vás podle znalostí zařadili do odpovídající třídy. Přijmou-li vás, začnete do školy chodit hned teď. Jasné? Což znamená, že prázdniny budete mít stejně jako všichni ostatní.”

„Já to věděl,” vzdychl Sam, „a tohle že má dědu obměkčit?”

„Neblázni, brácho, budeme chodit nejen do školy, ale i na supervolon. S našimi zkušenostmi tam převálcujeme všechny jejich favority,” nesdílel bratrův pesimismus Tom.

„Na tom možná něco je,” zajiskřilo v očích i Samovi, „tak jo. My to bereme, Vrone.”

„Dobrá volba,” usmál se na ně významně a vytáhl kartičku s kontaktem na učitele.

„Ještě se budou divit, co všechno se dá s prknem provozovat,” zašklebil se na bratra Tom.

„Ukážeme jim, jak se lítá s ohnivou koulí za zadkem,” nakazil se jeho nadšením Sam.

Snad je dobře, že je z Airbowanu vyhodili, pomyslel si v duchu Vron a tiše doufal, že doporučený učitel je opravdu tak schopný, jak tvrdil trenér v Polutě.

Ilka Pacovská

Sedmý smysl

5

PRŮVODCE ZTRACENÝCH

Ilustroval Jan Patrik Krásný

Grafická úprava a sazba Jakub Požár

Vydalo nakladatelství Albatros v Praze roku 2014 ve společnosti

Albatros Media a. s. se

sídlem Na Pankráci 30, Praha 4

Číslo publikace 18 265

Odpovědná redaktorka Šárka Krejčová

Výtvarná redaktorka Alexandra Horová

Technická redaktorka Arnoštka Svobodová

1. vydání

Pro čtenáře od 10 let

1. Obsah

2. Zasvěcení Sama a Toma

3. Nový králův mág

4. Airbowan

5. Doba ochrany

6. Chrám na pomezí

7. Splynutí

8. Závěr roku sfingy

9. Našli mě!

10. A zase do školy...

11. Průvodce nemá nikdy klid

12. Záplatovaný princ

13. Vánoční mise

14. Záblesky paměti

15. Proces v Santareně

16. Těžký život v Belistounu

17. Škůdci Magického lesa

18. Nespokojený duch

19. Najdi princeznu!

20. Přílet krále