TOMÁŠ DUŠEK

PROJEKT PANDORA

(POVÍDKA)

Prolog

V roce 2018 zachytilo několik stanic na Zemi podezřelé vysílání. O to podezřelejší, že nepocházelo ze Země. Po vzájemných kontrolách mezi státy a ujišťování, že ony nic nezákonného nedělají, se s překvapením zjistilo, že vysílání pochází z družice, která nepatří žádnému z pozemských států. Nebudeme čtenáře dlouho napínat.

Ano. Družice byla mimozemská.

Nadšení mezi vědci rychle ochladlo, když zjistili, že mimozemská družice nevysílá pozdravnou zprávu na Zem, ale odesílá podivnou zprávu o Zemi, a to někam daleko, hluboko do vesmíru.

Po počátečním nadšení tedy na Zemi zavládlo hluboké znepokojení. Proč se nás nesnaží kontaktovat? Proč nás jen zkoumají?

Přirozená lidská podezřívavost se zde naplno projevila, a rychle umlčela i těch pár odpůrců, kteří celkem rozumně argumentovali tím, že pokud bychom někam vyslali družici, tak první zprávy o neznámém světě pošleme sami sobě.

Na mimozemskou družici bylo pro jistotu uvaleno informační embargo. Ze Země byla vyslána raketa s posádkou, která družici odchytila a v tichosti s ní přistála v nějaké poušti. Poté družice zmizela v tajné laboratoři a na věc se pomalu zapomínalo.

Většina z těch, kteří se v tom nějak angažovali, dostala tučné peníze a bylo jim vysvětleno, že ta věc byl nešťastný pozůstatek z doby studené války a s mimozemšťany má společného to samé, co má společné… (doplňte si sami).

Družice byla tedy v tichosti otevřena a prozkoumávána. Netrvalo dlouho a vědcům se podařilo zjistit odkud je, a co na Zemi pohledává.

První zjištění bylo docela jednoduché. Družice pochází od Tau Ceti, hvězdy vzdálené od Země 11,9 světelných let. Tedy docela blízké. Druhé zjištění bylo komplikovanější a nepříjemné. Čím více pronikali vědci do zákoutí umělé inteligence družice, tím více se hromadily vrásky na jejich moudrých čelech. Znepokojení se měnilo ve strach a strach se změnil v hrůzu.

Družice posílala veškeré dostupné informace o Zemi, vypočítávala sílu paprsku gama záření, který bude potřeba vyslat, aby byl zničen veškerý život na Zemi, ale i za jak dlouho bude sterilní Země připravena na kolonizaci. Vědci s těmito a později s dalšími zprávami předstoupili před vedení Země. Rokovalo se dlouho. V naprostém utajení.

A když rokování ustalo, dospělo se k těmto závěrům:

1) Nemáme žádnou možnost přežít.

2) Máme možnost se pomstít.

A tak vznikl projekt Pandora.

Projekt Pandora

T4221 sledoval západ slunce. Stál na prostorné terase, nechával dopadat poslední sluneční paprsky na své tělo a s úžasem pozoroval, jak se slunce pomalu noří za obzor. Byl to rituál, který takto sledoval už stovky let a nikdy ho za ta léta neomrzel.

Když vše ustalo a sluneční kotouč zmizel za obzorem, T4221 se otočil a pomalu došel k okraji regeneračního centra. Zamyšleně se posadil na jeho okraj a přemýšlel.

Pocit. Už několik dní měl zvláštní předtuchu. Zvláštní pocit.

Zvláštní pocit, jaký už dlouho nezažil. Pomalu ten pocit zkoumal a probíral ze všech stran. Hledal nit, aby mohl zjistit, odkud pocit pochází. Tápal v minulosti a snažil se dohledat příčinu.

Nic.

Jen pocit, že něco není v pořádku. Sílící, a zase odcházející, když začal myslet na něco jiného.

Pocit z pocitu.

Vzal si z replikátoru několik kousků potravy, a aniž by je zvlhčil, zamyšleně je pojídal.

Ten pocit. Stálý a nutkavý. Ne, nebyl tak intenzivní, jako za Velké války. Ne tak jasný, ne tak čistý. Tichý a znepokojivý.

V místnosti se stmívalo. Strop se pomalu rozjasňoval tak, aby majitel místnosti mohl dál nerušeně pracovat. T4221 se rozhodl. Ráno musí ten pocit řešit. Byla to jeho práce. Byl přeci Tušitel.

Se znepokojivým pocitem ulehl do regeneračního centra a uvolnil se, zatímco centrum se plnilo regenerační tekutinou, která jeho tělo čistila a omlazovala.

Tak jako už tisíce let.

Ráno T4221 vstal z regeneračního centra a znovu se soustředil.

Pocit, předtucha byla stále na místě. O malinko slabší, ale stále dost silná na to, aby z ní byl znepokojen. Znovu zkusil identifikovat její původ a znovu selhal.

Přivolal si vozidlo a rychle se vydal přeplněnou ulicí na jediné místo, odkud mohl dostat pomoc. Sledoval okolí a snažil se stále něco najít. Něco, čeho by se mohl chytit.

Davy běžných spoluobyvatel plnily rozlehlé ulice. Tisíce jedinců užívaly jedoucí chodníky, nastupovaly do vlaků jedoucích na magnetických polštářích, které je dopravovaly na jejich pracovní místa. Práce, odpočinek ve společném regeneračním centru, a zase práce. Veškerá náplň jejich života.

T4221 své spoluobčany zamyšleně pozoroval. V jeho očích splývali v jednotnou masu. Přesto by v nich dokázal díky své výjimečnosti odhalit rušivé elementy. Zdroj svého zvláštního pocitu.

Ale nic. Dav ve městě neměl s jeho předtuchou nic do činění. T4221 přestal sledovat okolí a dál se pohroužil do svého pocitu.

Jeho ornitoptéra se rychle proplétala městem. Jiné dopravní prostředky, dokonce i prostředky ochrany, se jí vyhýbaly a pouštěly ji před sebe. Byl T4221, měl na Novém světě nejnižší číslo.

Což z něj teoreticky činilo vládce Nového světa. Bohužel, opravdu jen teoreticky.

Budova Ochrany byla v centru města. Nejvyšší, nejnepřehlédnutelnější. Nejosamělejší.

Když vystupoval, pečlivě se rozhlížel a čekal. Pokud by pocit zmizel, vrátil by se.

Ale pocit nezmizel.

Tři členové Ochrany před budovou na něj zaměřili pozornost, ale sklopili své zbraně, když si všimli znaků na jeho čele. Prošel okolo nich. Ani jeden z nich mu neprojevil úctu.

Letmo si zkontroloval znaky na jejich čelech. Byli narození na Novém světě.

Ale to je rozhodně neomlouvalo, naopak. Trochu ho to rozladilo a pocit hořkosti přehlušil předtuchu.

Rychle se uvolnil a zbavil se nepříjemného pocitu. Tady a teď si nesmí dovolit udělat chybu.

Prošel vstupem do budovy. U dalšího vchodu stál vyšší důstojník. Jeho číslo bylo vysoké, přesto byl ještě ze Starého světa.

„Tušitel 4221.“ Představil se, i když znaky na čele musely důstojníka informovat o tom, co je zač. „Chci mluvit se sobě rovným,“ požádal důstojníka.

Důstojník přemýšlel. T4221 bylo nejnižší číslo, takže T4221 neměl sobě rovného. Ani Architekt neměl tak nízké číslo. Přesto ale byl Tušitel 4221 na nižší hierarchii, i když jeho číslo bylo nejnižší na Novém světě.

„Ochránce 699878 vás se vší úctou přijme.“ Důstojník se lehce uklonil T4221.

T4221 rychle zapátral v paměti. O699878 bylo asi jedno z nejnižších čísel mezi Ochránci. V mezích možností Nového světa to byl ten správný člen Ochrany, se kterým se mohl setkat.

Lehce se poklonil důstojníkovi a vstoupil do chodby. Nemusel se ptát na cestu. Chodba se osvětlovala vždy kousek před ním a naváděla ho do místnosti, kde pracoval O699878.

„Život věčný tobě a tvému rodu,“ pozdravil O699878 T4221.

„Tisíce potomků tobě a tvým dětem,“ odpověděl T4221 na pozdrav.

„Jsem poctěn návštěvou,“ pokynul O699878 T4221, aby se posadil. „Smím projevit zvědavost?“ pokračoval v konverzaci.

„Jistě,“ posadil se T4221.

„Co tě sem přivádí, T4221?“ zeptal se O699878.

„Předtucha,“ odpověděl T4221. O699878 se odmlčel a chvíli zmateně T4221 sledoval.

„Předtucha?“ opakoval.

„Ano,“ znovu odpověděl T4221, „předtucha.“

O699878 naprosto vypadl ze zdvořilostního konceptu. „Promiň T4221, ale jsi si jistý?“

„Ne. Nejsem,“ přiznal T4221. „Ta předtucha je slabá, neznámá. Podivná a podezřelá.“

„Slabá, neznámá a podezřelá,“ opakoval váhavě O699878. „Zeptám se. Kdy jsi měl naposledy předtuchu?“

„Naposledy?“ T4221 dělal, že přemýšlí, i když to věděl naprosto přesně. „Poslední předtuchu jsem měl při šesté Imperátorově ofenzivě, kdy jsem předtušil protiútok rebelů.“

„To je už ale…“ nedokončil O699878.

„Je to přesně 3677 oběhů naší domovské planety. Pokud sis již zvykl na zdejší časové dělení, tak je to 2588 zdejších oběhů.“

Důstojník váhal. T4221 věděl, o čem přemýšlí.

„Já vím, co si myslíte,“ pomohl O699878. „Říkáte si, jestli jsem po tolika letech ještě schopen tušení.“

„To by mě nikdy nenapadlo,“ zalhal O699878.

„Sám si nejsem jistý,“ nenechal se vyrušit T4221. „Ale ten pocit mám už třetí den a nemizí. Naopak, mírně posiluje. Někde se něco děje, důstojníku.“

„Ale co by se mělo dít?“ nechápal O699878. „Vzpoura? Nepřátelský útok?“

„Ne, to není ono.“ T4221 se snažil v hlavě rozlousknout podobný problém. „Něco, nějaké nebezpečí. Plíživé a neznámé.“

O699878 došel k oknu a zahleděl se ven.

„A co mám dělat, T4221? Mám vyhlásit poplach? Ohrožení?“

T4221 uslyšel v hlase O699878 náznak jízlivosti.

„A vy byste ho vyhlásil?“ zeptal se T4221.

„Ne.“ Tentokrát O699878 s odpovědí ani nezaváhal. „Promiňte T4221, ale nemůžu vyhlásit poplach na základě slabé předtuchy. Když ani nevím, o jaké nebezpečí se jedná.“

T4221 lehce přikývl: „V tom s vámi souhlasím.“

„V tom případě, proč jste tedy zde? Přišel jste mě varovat?“

„Ne, důstojníku. Přišel jsem se zeptat, jestli se na Novém světě nestalo něco neočekávaného. Něco neznámého?“

„Co konkrétně máte na mysli?“

„Já nevím. Nestalo se poslední dobou něco neobvyklého?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou O699878 a T4221 věděl, že lže.

„Pokud se něco stalo, měl bych to vědět,“ naléhal T4221.

„Proč?“

„Jsem Tušitel,“ trochu nervózně odpověděl T4221. „Na základě mých předtuch můžeme analyzovat nebezpečí a čelit mu. Tak, jak tomu bylo za Velké války. Tehdy Tušitelé dokázali předvídat nepřátelský útok nebo jinou jejich činnost. Dokázali vytušit i připravovaný atentát.“

„Já znám dějiny,“ přerušil ho O699878. „Ale to vše je historie. Už tisíce let panuje v říši mír.“

„Ale teď mám předtuchu.“

„Ale nejistou.“

„Protože nemám podklady. Potřebuji informace. Potřebuji, aby mi Ochrana pomohla.“

„To není možné.“

„Důvod?“

„Není potřeba žádný důvod. Žádné nebezpečí nehrozí. Vše máme naprosto pod kontrolou. Vše je v naprostém pořádku,“ usekával O699878 pečlivě slova, aby jim dodal důraz.

„Ale já mám předtuchu.“

„To už nic neznamená.“

„Jak to, že to nic neznamená?“ T4221 začínal ztrácet sebekontrolu. „Víte přeci, kdo jsem?“

„Vím,“ kývl O699878. „Jste Tušitel. Vytušujete nebezpečí a problémy. Kdysi jste byli elita. Máte obrovský podíl na vítězství ve Velké válce. Ale to vše je, T4221, už historie. Tušitelé už nejsou to, co bývali.“

„Důstojníku!“ rozzuřil se T4221. „To, co teď říkáte, zavání urážkou!“

„Není to urážka, ale pravda. Oba to víme. Od skončení války jste přes 3 600 oběhů nic neudělal. To je pravda, to nepopřete. A nyní přicházíte s nějakou nejasnou předtuchou. A chcete, abych vyhlásil poplach.“

„To jsem nechtěl. Jen jsem chtěl vědět, jestli se někde nestalo něco neobvyklého.“

„Nic se nestalo. A i kdyby se něco stalo, podléhalo by to utajení.“

„Ale já jsem přece Tušitel. Pro mě utajení neplatí. Z moci mého nejnižšího čísla…“

„To bývalo, T4221,“ skočil mu do řeči O699878. „Váš přístup k tajným materiálům byl již před mnoha lety zrušen.“

„Prosím?“ nechápal T4221 „Obávám se, že vám nerozumím.“

„Je to tak, T4221. Před přibližně 3 000 oběhy byli Tušitelé vyloučeni z přístupu k tajným materiálům,“ odpověděl O699878 s mírným zaváháním.

„Proč?“

„To přesně nevím,“ zalhal opět O699878.

„Já nemám přístup k tajným materiálům?“ nemohl pochopit T4221 realitu. „Nikdo mě neinformoval.“

„Nebylo to důležité. Vaše povolání bylo vyhodnoceno jako zbytečné. Od skončení Velké války.“

„Ale…“

„T4221,“ řekl unaveně O699878. „Nemá cenu se hádat. Jste přežitek a jistě to tušíte.“ Schválně dal důraz na slovo tušíte. „Svět se změnil. Války skončily. Je mír. Tisíce let. Doba už vás nepotřebuje. Pro tuhle společnost už nemáte cenu.“

„Důstojníku! To, co říkáte, je urážka mé profese a mého postavení! Víte, že si můžu stěžovat!?“

„Můžete,“ souhlasil O699878. „Přímo Imperátorovi,“ ukázal T4221 na východ a tím mu naznačil, že považuje věc za ukončenou.

Když se T4221 neměl k odchodu, O699878 odešel z místnosti a tím ho ještě více ponížil.

T4221 se vydal zpět. Ne k domovu, ale za jediným přítelem, kterého měl.

„Takhle poníženě jsem se snad ještě necítil,“ šeptal zdrceně T4221.

Seděl v pohodlném křesle přímo u nejvyššího Architekta, ke kterému vyrazil hned poté, co byl tak docela nevybíravým způsoben vyhozen z budovy Ochrany.

„Možná bys měl poslat oficiální stížnost přímo Imperátorovi,“ radil mu A56696.

T4221 zavrtěl hlavou.

„V první chvíli jsem to chtěl udělat. Ale potom jsem si uvědomil, že má vlastně pravdu. Jsem k ničemu,“ choulil se T4221 jako hromádka neštěstí.

„Úplně k ničemu nejsi. Jinak by tě Imperátor neposílal na tenhle svět,“ chlácholil ho A56696.

„Imperátor mě na Nový svět neposlal. Poslal mě sem zákon. Na každém světě musí být Tušitel.“

„A Architekt,“ řekl A56696.

„A Architekt,“ souhlasil T4221. „Ale ty máš alespoň něco na práci. Projektuješ, řídíš další stovky svých podřízených. Máš právo na potomstvo.“

A56696 souhlasně pokývl. „To je pravda. Na tomto světě jsem už zplodil tři stovky dětí. A oni mají právo na další potomky.

„Já nedostal povolení už přes dva tisíce let. A naposledy to bylo jen jeden potomek,“ stěžoval si T4221.

„Je pravda, že Tušitelé už nejsou v kurzu,“ souhlasil A56996.

„Tomu rozumím. Neodvážil bych se protestovat. Ale proč nesmím k tajným materiálům!?“ rozčílil se T4221.

„To nevím. Ale Ochrana musí pro to mít své důvody.“

„Ty bys mi mohl pomoct. Máš přece přístup k tajným projektům.“

„Nemohl,“ zavrtěl hlavou A56696. „I mě před mnoha lety vyjmuli z možnosti prohlížet si tajné materiály.“

„Tebe také?“ zeptal se překvapeně T4221.

„Ano.“

„Ale vždyť musíš projektovat, stavět. Musíš pracovat s tajnými materiály.“

„Musím si podat žádost a oni rozhodnou, co mohu dostat. Mnohokrát dostanu jen pár údajů.“

„To nechápu. Je přece mír, nic nám nehrozí. Tak proč najednou to utajení?“

„To také nevím. Ale zvykl jsem si neptat se. I Architektů je hodně a nerad bych skončil někde na zapadlé planetě jako pracovní záloha a čekal tisíce let, jestli se neuvolní někde nějaké místo.“

„To ti rozumím. Kdybych neměl tak nízké číslo, také bych asi čekal,“ zavzdychal T4221.

„Kolik vás vlastně vůbec je? Nemyslím tím jen tvůj rod. Myslím, kolik je všech Tušitelů na světě?“ zeptal se Architekt T4221.

„Tušitelé jsou už jen v mém rodě,“ odpověděl okamžitě T4221. „Z mých šedesáti čtyř žijících předků jsou jen čtyři Tušitelé. A z mých sto devadesáti dvou potomků je jen osmnáct Tušitelů. Celkem je v našem rodě jen dvacet dva Tušitelů. A stejné číslo je i na celém světě.“

„To je hodně málo.“

„Bylo nás více. Ale za Velké války byli Tušitelé jeden z hlavních cílů. A Imperátor nechal zase jako první popravit všechny Tušitele mezi rebely.“

„To bylo samozřejmě spravedlivé, Imperátor se nikdy nemýlí,“ řekl servilně A56696.

T4221 také kýval souhlasně, i když mezi popravenými Tušiteli bylo několik jeho potomků, kteří sice nestáli na straně rebelů, ale Imperátor byl podezřívavý a řídil se heslem „Raději deset mrtvých nevinných, než jeden živý protivník.“

Podezřívavost Imperátora dosáhla nakonec takových rozměrů, že nechal v tichosti popravit a pozabíjet všechny své předky i potomky, aby jej nemohl nikdo z příbuzných ohrozit. Nakonec zůstal ze svého rodu jen on sám. Obklopen přepychem a mocí, ovládal neomezeně celý známý svět, svoji planetu a více než desítku dalších světů, které po velké válce nařídil vyčistit a obsadit.

„Jedu domů, ať stihnu západ slunce,“ vzdychl T4221. „To je jediné, co můžu udělat. Sledovat slunce na téhle planetě a čekat. Mám tušení, slabé a nevýrazné. Ale nemohu s ním pracovat, když nevím, kterým směrem mám tápat.“

Několik dalších dní T4221 dál sledoval západy slunce a prohlížel zprávy z Nového i Starého světa, a i z ostatních světů, které k nim ale samozřejmě docházely s mnohaletým zpožděním. Posílal soukromou korespondenci svým dětem a přijímal odpovědi na otázky, které zaslal před mnoha lety. To mu však nevadilo, smrt byla už dávno historií a v celém známém světě se umíralo už jen nešťastnou náhodou.

Asi sedmnáctý den byl povolán k Ochrance. V místnosti na něj čekal O699878 a ještě O322771.

O 322771 byl vyšší šarže, tak se T4221 obracel jen na něj.

„Proč jste mě sem zavolali?“ zeptal se T4221 po nezbytných obřadnostech.

„T4221, chci se zeptat. Můj podřízený důstojník mi řekl, že jste před pár dní u něj byl s předtuchou.“

„Ano.“

„A máte ji ještě?“

„Předtuchy časem odezní. Zmizí,“ váhavě odpověděl T4221.

„A tahle?“

„Tahle je trošku jinačí. Je vytrvalá.“

„Co to podle vás znamená?“

„Že nebezpečí trvá.“

Oba důstojníci na sebe pohlédli a potom se opět otočili na T4221.

„A jinou předtuchu jste neměl?“ zeptal se O322771.

T4221 zavrtěl hlavou.

„Ne. Už stovky let žádnou jinou.“

„Můžete tu předtuchu nějak definovat? Dokázal byste určit, čeho se třeba týká? Příčinu?“

„Dokázal bych poznat, čeho se ta předtucha týká, pokud bych se s příčinou předtuchy setkal.“

„Můžete mi to trochu osvětlit?“

„Dejme tomu, že by se třeba chystal atentát a já měl předtuchu, že se něco chystá. Pokud bych se setkal s členem atentátnické skupiny, poznal bych, že patří do okruhu té předtuchy. Pokud bych uviděl atentátníka v davu, hned bych ho dokázal identifikovat. Nevěděl bych, že má u sebe například bombu, ale věděl bych, že je to ta hlavní příčina mé předtuchy.“

„Aha. Rozumím,“ souhlasně pokýval hlavou O322771. „Takže, pokud bychom vám ukázali něco, co by mělo souviset s vaší předtuchou, poznal byste to?“

„Určitě.“

Bylo ticho. Oba důstojníci stáli proti němu a pozorně ho sledovali.

„Děje se něco?“ zeptal se.

Chvíli mlčeli. „Ne. Můžete jít,“ rozhodli po chvilce.

„Myslel jsem, že jste mě zavolali, aby vám s něčím pomohl.“

„Je pravda, že se stala událost a my jsme trošku v rozpacích, protože nevíme, co s tím. Ale předpokládáme, že to do vašeho oboru nepatří. Možná časem dospějeme k jinému názoru a znovu vás zavoláme. Ale teď, teď buďte trpělivý, příteli.“

„Víte,“ řekl T4221, „předtucha u Tušitele odezní, pokud se s ní nepracuje. Naopak, dalšími podněty se posiluje. Pokud máte něco, co byste mi měli ukázat, něco neobvyklého, tak to udělejte, protože za pár dní předtucha odezní a budě na vše pozdě.“

„Co tím myslíte, něco neobvyklého?“

„Něco neobvyklého.“

Chvíli přemýšleli. Pak O322771 mávl rukou a v prostoru se objevil obraz.

„Je tohle vaše předtucha?“ zeptal se.

T4221 hleděl na mrtvého. Prohlížel si ho ze všech stran. „Jak zemřel?“

„Je to vaše předtucha?“ opakoval O322771

„Ne. Ale souvisí to s ní.“

„Nerozumím,“ řekl O322771.

„Já také ne,“ přiznal T4221 „Je to důsledek předtuchy.“

„Důsledek předtuchy?“

„Já nevím, jak to vysvětlit. Jako když cítíte kouř. Víte, že někde je oheň, ale najdete jen spáleniště.“

„Takže to, co ho zabilo, žije?“ přidal se O699878, který doteď způsobně mlčel, k hovoru.

„Něco ho zabilo?“

„My nevíme. Našli jsme ho včera na pláních.“

„Nevíte, jak zemřel?“

„Poranění nemá.“

„Můžu vidět číslo?“ požádal T4221

V prostoru se objevilo kartotéční číslo. Ne číslo sejmuté z hlavy oběti.

„D99887787889,“ přečetl nahlas T4221. „Hodně mladý. Narodil se už tady, na Nové zemi.“

„Ano. Neměl ještě ani tři sta místních let.“

„Co dělal na pláních?“

„Vyměřuje se tam silnice k novému městu. Dělal dozor nad automaty. Souvisí tyhle dotazy s vaší předtuchou?“ odpověděl O322771 a z hlasu byla cítit nervozita.

„Souvisí.“ T4221 obcházel hologram dělníka. „Můžu ho vidět osobně?“ zastavil se.

„To není možné. Byl již rozptýlen.“

T4221 znovu obcházel hologram.

„Nestalo se něco na pláních?“ podíval se na Ochranku.

„Nic důležitého.“

„Co se stalo na pláních?“ naléhal T4221.

„Nic důležitého. A nyní jděte,“ rozhodl O322771.

T4221 zaváhal. Mohl teoreticky požádat důstojníka, vlastně ne, on mohl rozkázat z moci nižšího čísla, o podání vysvětlení, ale T4221 věděl, že by se vysvětlení nedočkal a mohl by být obviněn z pokusu o vyzrazení státního tajemství, za což byl rozsudek smrti. Proto se T4221 rozhodl raději neriskovat. Znechuceně se otočil k východu a hrdě odkráčel.

„Tvrdíš, že se něco děje?“ Architekt se tvářil znepokojeně.

„Něco se stalo na pláních. Vím to určitě. Něco tam je, co zabilo toho dělníka.“

„Nesmysl. Na všech světech, co jich je, neexistuje nic, co mohlo zabít našeho jedince. Kromě nešťastné náhody.“

„Tohle nebyla nešťastná náhoda.

„Byl zraněný? Řekli, jak zemřel?“

„Ne. Nechtějí pustit žádnou informaci, a to mě ještě více znepokojuje. Tebe neinformovali?“ zeptal se T4221 A56696.

„Ne. To nepatří do mé kompetence.“

„Kolik ti umřelo lidí za posledních sto let?“

„To nevím, snad nikdo.“

T4221 vrtěl hlavou. „Mám pocit. Mám tušení, které po tom, co mi ukázali to tělo, sílí.“

„Co to je za tušení?“

„Tušení smrti.“

Za další dva dny pro něj přijela Ochrana osobně.

„Další mrtvý?“ vynechal při vstupu veškeré vítací obřadnosti.

Zachmuřeně přikývli.

V místnosti už jich bylo mnohem víc. Na jejích obličejích byl vidět zmatek, nejistota a poprvé po tisíci letech i strach.

„Můžu vidět tělo?“

„Tělo není. Nasměroval to se vznášedlem přímo do skály,“ informoval ho O322771.

„Sebevražda?“ zeptal se T4221.

Všichni mlčeli.

„Nepamatuji si, že by si někdo vzal dobrovolně život,“ pátral v paměti T4221.

Nikdo neodpověděl, ale byla to pravda.

„Potřebuju něco, co po něm zůstalo.“

„Co tím myslíte?“

„Něco osobního.“

„Všechno shořelo na prach.“

„Něco z jeho osobních věcí.“

„Byl to obyčejný dělník. Neměl žádné osobní věci.“

T4221 se zamyslel. Vlastnit něco osobního bylo proti příkazu Imperátora. Vše patřilo všem, a pokud se u někoho našla nějaká osobní věc, byly za to těžké tresty. Ale většina populace se tím neřídila. Měla třeba kamínek ze Staré země, který si přinesla s sebou na Nový svět. Měla nějakou drobnost po svém prvním potomkovi. A někdy, což bylo nejhorší, to byl nějaký artefakt z doby před Velkou válkou, nebo z doby těsně po ní.“

„Přesto, nemohl mít tenhle dělník něco osobního? I přes zákaz?“ zeptal se T4221.

„T4221,“ zavrčel O322771. „Tohle bylo první, co jsme udělali. Prohledali jsme společné ubikace a regenerační centra. Vyslechli spolupracovníky. Můžu vás ujistit, že tenhle dělník poctivě pracoval dvě třetiny dne a jednu třetinu dne trávil ve společném regeneračním centru. Tím jsme si naprosto jistí. My totiž máme metody, jak se dopátrat pravdy.“

T4221 se při jeho slovech lehce otřásl. „V tom případě vám ale nedokážu pomoct. Já neumím spojit předtuchu bez podnětu.“

„Můžeme vám ukázat záznamy z kamer,“ navrhl O699878. „Máme záznam jak z kamery majáku, který sledoval staveniště, tak i přímo z kabiny stroje.“

„To není dobrý nápad,“ oponoval O322771.

„Pane, při vší úctě,“ postavil se O699878 proti svému nadřízenému. „Tohle je nezvyklá situace. A nezvyklá situace vyžaduje nezvyklé postupy.“

O322771 se rozhlédl po místnosti. Téměř všichni důstojníci byli ze Starého světa, ale přesto se postavili za O699878, čímž naznačili souhlas. Takové jednání by na Starém světě mohlo hraničit se vzpourou, ale tady byli na Novém světě. Imperátor byl daleko.

„Podvoluji se,“ rozhodl O322771. „Ale budu o vašem jednání informovat Imperátora a nejvyšší velení na Starém světě.“

Souhlasně kývli a O322771 poodstoupil a přenechal místo O699878.

„Co chcete vidět první?“ zeptal se O699878 T4221.

„Celkový pohled,“ požádal T4221.

Prostor vyplnil holografický obraz. T4221 viděl velké staveniště, plné automatických strojů a nad nimi stovky kontrolních ornitoptér dohlížejících na práci. Krajina se vteřinu po vteřině měnila obrovskou rychlostí. Náhle jedna z ornitoptér zakolísala a vybočila z dané pozice. Pár vteřin zmateně létala z místa na místo a potom přímým letem narazila do skály.

Další ornitoptéry začaly vypadávat z řady a zmateně kroužit. Stroje na zemi, které přestaly být řízeny a pod kontrolou, se také zmateně roztočily na místech. Někde do sebe narážely, jinde bezúčelně jezdily sem a tam. Nastaly první srážky a havárie. Nakonec se po několika minutách celá stavba zastavila a zmizela v obrovském chaosu.

Obraz zmizel a v místnosti se rozjasnilo.

„Pomohlo vám to?“ zeptal se O699878

„Ne. Ne,“ opakoval zmateně T4221. „To, to bylo hrozné. Příšerné.“

„T4221! Vzchopte se!“ zakřičel na T4221 O322771. „Jste tu na práci, a ne abyste se tu hroutil.“

„Já... já se nehroutím, ale… Přiznám se, že jsem ještě nikdy neviděl smrt jedince v takovém přímém přenosu. Navíc ten zmatek a ten chaos po jeho smrti…“

„Ano. Je vidět, že naše společnost funguje jako skvěle namazaný stroj. Ale stačí, když se jedno kolečko poškodí…“ pronesl někdo ze síně.

„Nefilozofujte O4228787!“ utrhl se na řečníka O322771. „A po vás, T4221, chceme, abyste nám řekl, jestli tohle souvisí s vaší předtuchou.“

T4221 se zkusil soustředit, ale hlavou mu prolétávaly obrazy chaosu a zmaru na staveništi.

„Můžu vidět ještě záběry z kabiny?“ zeptal se.

O322771 mávl znechuceně rukou a v místnosti se znovu objevil hologram.

Kamera zabírala tvář mladého dělníka. Jeho obličej byl soustředěný na práci, jeho oči se míhaly ze strany na stranu a kontrolovaly práci automatů. Ruce mu kmitaly nad displejem a opravovaly drobné chyby, které se objevovaly v průběhu stavby.

T4221 se ale nesoustředil na práci dělníka. Pozorně se vpíjel do jeho obličeje. Sledoval drobounké záškuby v koutku jeho oči. Náhle se dělníkovy oči začaly kalit. Od okraje bělma se šířily drobné prasklinky, které plnily oči krví.

Dělník několikrát zmateně zamrkal. Oči se dál zaplňovaly krvavou tekutinou. Dělník se přestal věnovat práci a zakryl si oči. Celou místností se rozlehl jeho bolestný řev.

Kamera se zakymácela, jak stroj vypadl z pozice a začal zmateně kroužit. Dělník zmizel z obrazu. Pak se najednou objevil jeho obličej přímo před kamerou. Místo očí měl teď dělník hluboké rány, ze kterých se valila krev. Pak krev vycákla i na kameru a obraz zmizel.

V místnosti se opět rozjasnilo.

„Je vám jasné, že to, co jste viděl, podléhá nejpřísnějšímu utajení?“ informoval T4221 O32277.1

T4221 se chytil okraje nějaké sedačky. Před očima se mu tmělo.

„T4221?“ zeptal se O322771. „Je vám něco?“

T4221 se narovnal a s hrůzou se zahleděl na O322771.

„Tohle přece nebyla sebevražda. Lžete mi. Musím vědět, co jste našli na Pláních.“

„Banda byrokratů,“ zuřil T4221. „Něco se děje a nesmím vědět co.“

„Nedali ti povolení?“

„Ne. Tohle povolení může dát jen Imperátor. To je dvaadvacet let čekání.“

„Čas nic neznamená.“

„Znamená, pokud nám začínají umírat dělníci.“

Sledovali s Architektem západ slunce.

„Všechny práce na Pláních jsou do odvolání zastaveny. Dělníci zmizeli,“ řekl potichu A56996.

„Zmizeli?“

„Ano.

„Jak mohli zmizet?

„Nevím. Ráno nastoupili do práce a od té doby mrtvé ticho.“

„Zkoušel jsi něco?“

„Zkoušel jsem se dostat na Pláně. Ale ornitoptéra Ochrany mě zahnala zpět. Chvíli na to mi přišla zpráva, že jsem dočasně mimo službu.“

„Dočasně mimo službu? To znamená, že jsou práce zastaveny?“

„Ne. Jsou zastaveny jen práce na Pláních. A já jsem mimo službu.“

„Ale vždyť máš pod sebou padesát milionů zaměstnanců. Od nižších architektů po obyčejné pomocné dělníky.“

„Týká se to mě a všech, co měli něco do činění s Pláněmi.“

„Ale tebe přece nemůžou odvolat. Jsi nejnižší číslo na Novém světě.“

„Až po tobě, příteli. Ale máš pravdu, jsem druhé nejnižší číslo na Novém světě. Přesto jsem byl odvolán. Výjimečné okolnosti.“

„Tebe odvolat můžou, kvůli výjimečným okolnostem, ale mně prozradit nechtějí, co se stalo na Pláních,“ rozčiloval se T4221.

A56996 mlčel a pozoroval sluneční kotouč.

„Na Pláních se objevilo nějaké zlo,“ řekl, když bylo Slunce skoro za obzorem. „Myslíš, že bys ho dokázal zastavit?“

„To ne. Ale mohl bych určit, co ho způsobuje.“

„Zkusím pro tebe vyjednat povolení. Dvě nejnižší čísla na Novém světě, to už nebudou moct ignorovat.“

„Děkuji,“ poděkoval T4221 a pozorně se na A56996 zadíval.

„Máš úplně bílou pokožku, A56996,“ informoval Architekta. „Je ti něco?

„Jsem poslední dobou hrozně, hrozně unavený.“

„Běž si lehnout do regeneračního centra,“ poradil mu T4221.

„Lehnout do regeneračního centra? Mimo stanovený čas?“ nechápal A56996. „To jsem neudělal už přes tři tisíce let.“

„Nezvyklá situace vyžaduje nezvyklé postupy,“ vzpomněl si T4221 na větu z místnosti Ochrany ve chvíli, kdy sám uléhal do regeneračního centra mimo stanovený čas. Zavřel oči a snažil se z mysli vypudit děsivé obrazy, které dnes viděl.

Druhý den vyrazil znovu do budovy Ochrany. Místo tří strážných tam byl jen jeden a nevěnoval mu pozornost. Došel před důstojníka a postavil se před něj.

„Chci mluvit se sobě rovným,“ požádal důstojníka

Důstojník nereagoval. Tupě hleděl skrz T4221 a potichu si šeptal nějaká slova.

„Slyšíte mě?!“ zařval na něj T4221. „Chci mluvit se sobě rovným!“

„A… Tušitel 4221,“ probral se důstojník ze zamyšlení. „Jistě. Jste očekáván,“ ukázal za sebe.

T4221 se na malý okamžik zarazil, ale poté pokračoval do vnitřku budovy.

„Život věčný tobě a tvému rodu,“ pozdravil O699878 T4221, když vstoupil do místnosti.

T4221 se nadechl k odpovědi, ale na malý okamžik se zarazil.

„Tisíce potomků tobě a tvým dětem,“ odpověděl po chvilce.

O699878 seděl za stolem. Čelo měl ovázané kusem látky, skrze kterou prosakovala krev.

„Co se vám stalo?“ zeptal se T4221 O699878.

„Zranil jsem se. V práci,“ odpověděl O699878.

„Měl byste jít okamžitě do regeneračního centra.“

„Byl jsem tam. Celou noc.“

Chvíli bylo ticho. T4221 váhal s otázkou.

„Copak se rána nezhojila?“ zeptal se nakonec.

„Ne. Krvácení neustává, a je to přitom jen drobná ranka. Ale stále krvácí,“ ukázal O699878 na své čelo.“

„Má to něco společného s Pláněmi?“ zeptal se pátravě T4221

„Nevím, možná. To ale budete vědět vy. Jste přeci Tušitel.“

„Ano. Jsem Tušitel 4221 a z moci mého čísla vás žádám, abyste mi dodal veškeré možné informace, které mi mohou pomoci v mém pátrání. Včera jsem mluvil s Architektem. A on mi slíbil, že připojí své číslo k mé žádosti. Jsou to dvě nejnižší čísla na této planetě. To už nemůžete ignorovat.“

„Ano. A56996 nám hned ráno volal a požádal nás z moci svého čísla k veškeré spolupráci,“ přiznal O699878. „Ale chci vás informovat, už včera padlo rozhodnutí vás v rámci výjimečných událostí informovat o nálezu na Pláních,“ pokračoval O699878.

„O nálezu na Pláních?“ opakoval T4221.

„Ano. O nálezu mimozemského předmětu,“ potvrdil O699878 a mávl rukou. Místnost potemněla a rozzářil se hologram.

„Je tohle vaše předtucha?“ zeptal se O699878.

„Ano.“ Ucítil příval předtuchy. „Tohle je ono. Co to je?“

„Myslíme, že je to družice. Velice primitivní. Zjišťujeme, odkud sem přilétla.“

„Z ní je to zlo?“ obcházel T4221 hologram.

„Spadla na Pláních. A pár dní na to zemřeli první dělníci.“

„První dělníci. Bylo jich více, než dva?“

O699878 se na okamžik zamyslel. „Dvaapadesát jedinců pracujících na planinách vykazovalo podivné příznaky na těle,“ přiznal po chvilce.

„Dvaapadesát?“ vydechl T4221. „To je obrovské číslo. A jsou všichni mrtví?“

„Ano. Všichni již zemřeli.“

„Všichni již zemřeli? A další se neobjevili?“

O699878 mlčel.

„Důstojníku, z moci mého čísla vás žádám. Objevili se další s podivnými příznaky na těle?“

„Udělali jsme určitá opatření. Zatím se neobjevili další,“ řekl O699878.

„Určitá opatření? Důstojníku, na Pláních pracovalo přes pět set jedinců. Kde jsou?“

„To není vaše starost.“

„Zabili jste je?“

„Jak vás to mohlo napadnout?“ uhnul pohledem O699878

„Zabili jste skoro pět set dělníků?“

„Nemluvte nesmysly a starejte se o svojí práci,“ odsekl nevrle O699878.

„Důstojníku! Takhle se mnou nemluvte! Znovu se vás ptám, zabili jste ty osoby?“

O699878 kývl. „Celou oblast jsme spálili paprskem smrti,“ řekl vážně.

T4221 se odmlčel. Potom stočil pohled na hologram.

„Musím ji vidět na živo,“ ukázal na družici.

„To není možné,“ odporoval O699878.

„Důstojníku. Přes pět set lidí je mrtvých. A tohle je příčina,“ dál ukazoval T4221 na družici.

„Co to má společného s vaší předtuchou?“

„Pokud jste vypálili planiny paprsky smrti, tak měla předtucha zmizet. Nebo se zmenšit.“

„Nezmenšila se?“

„Ne. Nezmenšila, a já musím vědět proč.“

„Tak pojďte se mnou,“ řekl O699878 a srovnal si obvaz na čele.

Obcházel objekt a byl u cíle.

„Tohle je ta příčina,“ potvrdil přítomným důstojníkům. „Odtud sem přišlo zlo.“

„Ale jak?“ rozhodil rukama O322771. „Tahle věc je naprosto bez života.“

T4221 se opatrně dotkl spečeného kusu kovu.

„Jste si jistí, že v ní nebylo nic živého?“ zeptal se.

„Naprosto jistí. Povrch se spálil při průletu atmosférou. Žár se dostal i dovnitř a vše spekl v beztvarou hmotu. Nedopadla ani na zem. Zachytili jsme ji do gravitační sítě a projeli paprsky smrti. Žár a gama záření naprosto zničilo jakoukoliv formu života, pokud v ní nějaká mohla být.“

„Tak to je mi záhada. Co mohlo způsobit smrt tolika lidí?“ přemýšlel T42221 nahlas.

„To je pro nás také záhada. Nebylo tam nic, žádný plyn, nic, co by způsobilo takové rychlé tělesné změny na tělech obětí.“

T4221 položil ruku na družici. Ostatní důstojníci Ochrany ho se zjevnou nedůvěrou pozorovali.

„Hledáte marně, T4221,“ řekl O322771. „Tohle není příčina našich problémů.“

„O322771,“ odsekl T4221, „vím naprosto jistě, že tohle je příčina našich problémů. Tahle věc sem přinesla smrt a musím vás upozornit, že vypálením Plání to neskončilo. Věřte mi.“

Rozhostilo se ticho.

„Jste si naprosto jistý, Tušiteli?“ zeptal se O322771.

„Jsem si naprosto jistý, Ochránče.“

„Dobrá, věříme vám. Co budeme tedy dělat teď?“ zeptal se O322771 ostatních.

„Zničil bych tu věc,“ řekl jeden z Ochránců. „Vystřelil ji někam do vesmíru. Ať to zlo odejde s ní.“

T4221 přejel rukou po družici. Cítil, jak se mu pod dlaní odlupují částečky spáleného kovu.

„To je zbytečné,“ řekl a podíval se na svoji špinavou dlaň. „To zlo už je mezi námi. Ta družice je prázdná.“

„Družice je prázdná?“ opakoval O322771. „Co tam bylo, že to přežilo žár atmosféry a potom paprsky gama záření?“

T4221 si přivoněl k dlani. Cítil vůni spáleného kovu.

„Položme si nejprve jinou otázku,“ řekl. „Odkud ta družice pochází?“

„To nevíme. Podle trasy a trajektorie vypočítáváme, z kterého místa vesmíru se mohla vynořit. A až to zjistíme, zaměříme se na hvězdy v těch místech.“

T4221 opatrně vysunul jazyk a lehce se jeho špičkou dotkl dlaně. Všichni ho zvědavě pozorovali.

„Nemusíte nic vypočítávat, důstojníku. Vím přesně, odkud pochází tahle družice.“

„Tak nás nenapínejte, T4221!“ rozkřikl se O322771.

„Tahle družice, ta sem nepřilétla. Ta se sem vrátila.“

„Nechápu, co tím myslíte.“

„Tahle družice je odsud.“

„Nesmysl. Nikdo od nás ji nevyrobil.“

„Ne. Tohle vyrobili původní obyvatelé.“

„Původní obyvatelé? Ale ty jsme vyhladili před mnoha tisíci lety. Ti by nedokázali udělat nic takového.“

„Vím naprosto přesně, že je odsud.“

„Co vás k tomu vede?“

„Předtucha.“

„Tenhle kus zničeného železa…“

„Kus železa. Kus železa. Zjistili jste něco víc, než že je to kus železa?“

„Ne. Co mohlo, to se speklo při průletu atmosférou. Nad zemí byla zachycena do silového pole a celá projeta paprsky smrti. Standardní postup,“ opakoval O322771.

„Standardní postup. Tisíce let,“ uvědomil si T4221.

Předtucha zesílila.

„Potřebuju se dostat k tajným materiálům o původních obyvatelích. Potřebuji do Archivu Ochrany.

„Nesmysl.“

„Musím to vědět.“

„Tenhle kus železa není odsud. Je z dalekého vesmíru.“

„Jsem si jistý, že je.“

„Tak požádejte Imperátora.“

„Za dvaadvacet let, než přijde odpověď, už bude nejspíš pozdě.“

„Mám povolení. Hned zítra začnu pátrat v archivu,“ jásal T4221.

„To je dobře. Myslíš, že tam najdeš odpověď na to, co způsobuje ty změny na našem těle?“ zeptal se A56996.

T4221 ustaraně pozoroval svého starého přítele. Jeho pleť byla úplně bílá a na holé kůži na hlavě byly vidět pavučiny vystouplých žilek.

„Doufám.“

„A myslíš, že pokud najdeš příčinu těch změn, dokážeš to zvrátit?“ zeptal se A56996 s nadějí v hlase.

„Nevím. Snad ano.“

„To by bylo dobré,“ řekl unaveně A56996. „Říkám si, co to bylo za tvory, tihle původní obyvatelé. Jak mohou být tak necitelní, tak krutí?“

T4221 se zamyslel.

„Necitelní? Krutí?“ opakoval Architektova slova.

„Jistě. Co je přimělo k tomu, aby sem poslali smrt, po tolika stovkách let? Co to může být za tvory? Nemilosrdní. Zákeřní.“

„Vyhladili jsme je,“ řekl překvapeně T4221.

„Měli jsme na to právo! Jsme silnější! A potřebujeme prostor, jak řekl Imperátor. Ale to, co udělali oni? Jsou přece mrtví. K čemu jim to je, že na nás seslali takové zlo?“

„To nevím,“ odpověděl T4221. „Ale zkusím to zjistit.“

T4221 celý další den přemýšlel o Architektových slovech.

Přestože se chystal ten den propátrat archiv Ochrany, zůstal doma.

Ráno mu při vylézání z regeneračního centra nebylo dobře. Proto se rozhodl v něm zůstat ještě o pár chvil déle.

Když konečně vylezl, byl již večer.

Bylo mu lépe, ale měl pocit únavy.

Z donucení si vzal z replikátoru trochu jídla, rozpustil ho ve vodě a vše rychle vypil.

Udělalo se mu znovu zle.

Slunce se pomalu nořilo za obzor. Najednou se několikrát zhouplo.

Rychle se chytil za okraj okna.

„Co se děje?“ ptal se sám sebe.

Slunce se přestalo houpat, ale zbyl divný pocit a bolest v hlavě.

Vrátil se znovu do regeneračního centra.

Po několika hodinách vstal, rozhodně se však necítil odpočatý. Několikrát zkoumavě prohlížel své tělo, ale nic nenašel. Kůži měl možná trochu světlejší, ale ne tak bílou a průhlednou, jako Architekt.

Zkušebně si projížděl po těle a nahmátl několik malých bulek, o kterých věděl, že tam předtím nebyly.

Lehl si znovu do regeneračního centra.

„Proskenuj mě a zjisti abnormality,“ poručil.

„Žádné známé poškození těla nezjištěno. Teplota nad normálem,“ odpověděl hlas regeneračního centra.

„Co to znamená?“

„Nevím, v mé databázi to není,“ přiznalo regenerační centrum.

Další den se přinutil dojet do budovy Ochrany. U vchodu stál jeden hlídač, ale nevšímal si ho.

Došel do zakázaných místností. Sem mohli jen ti vyvolení.

Důstojník na začátku chodby zkontroloval jeho číslo a s lehkou úklonou ho poslal dál.

Světlo ho navedlo do místnosti.

„T4221. Z moci svého čísla se hlásím,“ nahlásil se centrálnímu počítači.

„Vítám tě T4221,“ přivítal ho počítač. „Jsem k tvým službám.“

„Otázka.“ T4221 ztišil hlas a nenápadně se podíval k východu. „Poslední neveřejné zprávy.“

„Masivní atak mikroorganismy,“ potvrdila umělá inteligence jeho obavy.

„Definuj mikroorganismus.“

„Drobný organismus, běžně nemožný spatřit, pouze pod velkým zvětšením. Řadí se mezi ně bakterie a viry.“

„Masivní atak mikroorganismy. Rozviň,“ požádal a znovu se podíval ke dveřím, zdali tam nestojí někdo z Ochrany.

„Masivní výskyt obrovského množství mikroorganismů na Novém světě. Napadají vaše těla a ničí je. Zároveň se v nich rozmnožují. Přetváří buňky vašich těl v hostitelské a zároveň se tak množí.“

Znechuceně a zděšeně se podíval na své tělo. Lehce se dotkl drobných bulek pod kůží.

„Kde se tu vzali?“

„Nedokáži odpovědět.“

„Souvisí to s mimozemským tělesem?“

„Nedokáži odpovědět.“

„K objevení mikroorganismů došlo po, nebo již před pádem tělesa?“

„Po pádu.“

T4221 pokýval hlavou.

„Kdy došlo k pádu tělesa?“

Počítač oznámil čas, který se přesně kryl s předtuchou T4221.

T4221 vzdychl a přemýšlel.

„Jak se můžeme ataku mikroorganismu bránit?“ zeptal se.

„Jednomu nebo dvěma druhům mikroorganismu dokáže zabránit regenerační centrum. Zde došlo k ataku stovek různých druhů mikroorganismů. Vaše regenerační centra na to nejsou připravena.“

„Kdy budou?“

„V současné situaci nebudou.“

„Nerozumím. Rozviň nebudou.“

„Rozšíření regeneračních center trvá v řádu desítek let.“

„Stále nerozumím. V čem je problém?“

„Životní cykly všech bytostí vašeho druhu budou v několika dnech ukončeny.“

Zalapal po dechu.

„Zemřeme?“ zeptal se.

„Ano.“

T4221 mlčel. Seděl tak několik hodin.

„Opravdu zemřeme všichni na Novém světě?“ zeptal se.

„Ano, všichni jsou nakaženi. Během několika dní zemřete,“ neutrálním hlasem oznámil počítač.

„Jak to, že o tom nic nevíme? Jak to, že neznáme ty mikroorganismy?“

„Před tisíci lety jste se také potýkali s vlivy mikroorganismů. Říkalo se tomu nemoci. Později byly nemoci vymýceny.“

„Jak?“

„Odpověď nenalezena.“

„Moment, nerozumím. Rozviň. Proč nenalezena?“

„Odpověď byla buď smazána, nebo nikdy nevznikla.“

„Pokud máš zprávy o nemocech, musíš vědět, jak se jich naši předci zbavili.“

„Odpověď nenalezena.“

T4221 seděl a znovu dlouho přemýšlel. Náhle si něco uvědomil.

„Jsou nakaženi i jedinci na dopravních lodích?“

„Ano. Veškeré lodě, které odstartovaly po objevení první nákazy, jsou nakaženy.“

„Musí se vrátit. Okamžitě vydej rozkaz.“

„Příkaz byl již vydán, ale nebyl uposlechnut.“

„Nerozumím. Rozviň.“

„Všem lodím byl vydán příkaz k návratu. Ani jedna z lodí ale nenabrala zpáteční kurz.“

„To znamená…“ nedokončil.

„Jejich provozní osádka je nejspíše mrtvá. Loď řídí automaty.“

„Ale neprovozní posádka?“

„V hibernátorech. Po probuzení také zemřou.“

„A pasažéři?“

„Pokud lodě bezpečně přistanou a pasažéři přežijí, zemřou během několika dní od probuzení.“

„Ale stihnou nakazit domorodce.“

„Ano, stihnou.“

„Musíme varovat jiné světy.“

„To už bylo uděláno.“

T4221 si mírně oddychl. Náhle v něm začalo hlodat divné podezření.

„Chci, abys mi předal vše, co víš o původních obyvatelích téhle planety.“

„Nemám žádné záznamy.“

„Tak jinak. Původní obyvatelé Nového světa. Co tam o nich máš?“

„Odpověď nenalezena.“

„Rozviň nenalezena. Musíš toho mít spoustu.“

„Odpověď byla buď smazána, nebo nikdy nevznikla.“

„Někde něco musí být. Hledej pořádně.“

„Nic nenalezeno.“

„To mi netvrď, že nic tu není. Musí o nich někde něco být.“

„Vše zničeno.“

„Zničeno?“

„Ano. Všechny doklady o původních obyvatelích byly zničeny a vymazány.“

„Ale proč?“

„Odpověď nenalezena.“

Architekt ležel na zemi. Opatrně ho vzal a položil do regeneračního centra.

„Regenerace na nejvyšší výkon,“ poručil.

Zatímco regenerační centrum jelo na nejvyšší výkon, T4221 se usadil do křesla a čekal.

Po chvíli Architekt otevřel oči.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Neodpovídal jsi mi. Volal jsem ti přes komunikátor. Když jsem přišel, ležel jsi na zemi v bezvědomí,“ vysvětloval T4221.

Architekt mlčel.

T4221 mlčel.

Oba se zaobírali svými myšlenkami.

„Našel jsi něco? Něco, co opraví naše těla?“ zeptal se Architekt.“

„Ne,“ sklonil hlavu T4221. „Nenašel jsem nic. Všechno, co by mi mohlo pomoct, je smazáno. Všechno o původních obyvatelích.“

„Musíš hledat,“ naléhal Architekt. „Nesmíš to vzdát. Musíš nás zachránit. Existují kopie. Záložní kopie záložních kopií. Možná se některé zprávy uložily jinam, než měly. Možná jsou pod jinými názvy.“

„To je ono! Tam zkusím hledat,“ zvedl T4221 hlavu. „Neboj se, určitě něco najdu.“

„Věřím ti.“ Architekt znovu zavřel oči.

Znovu navštívil budovu Ochrany. Hlídka u vchodu nebyla.

Nebyl tam ani styčný důstojník.

T4221 procházel chodbou. Až v té poslední místnosti někoho objevil.

„Život věčný tobě a tvému rodu,“ pozdravil.

O322771 ho tupě sledoval. Teprve po chvíli odpověděl.

„Život věčný? Myslím, že tahle zdvořilost během posledních dní ztratila na významu.“

T4221 ho sledoval. O322771 měl na obličeji několik mokvavých ran.

T4221 sklopil zrak na podlahu.

„Tak co vás zajímá, Tušiteli? Už jste se dopátral příčiny vaší předtuchy?“ zeptal se O322771.

„Ano. Byla to ta družice,“ řekl potichu T4221.

„Ano. Byla to ta družice,“ odpověděl O322771 s nádechem ironie v hlase. „A povězte mi, vy nejnižší číslo na Novém světě, dokázal byste předpovědět, co se chystá, kdybychom vás zavolali včas? Hned, jak jsme tu družici zachytili?“

T4221 stál dál se sklopenou hlavou.

„Ne,“ přiznal, „nedokázal.“

O322771 potichu vzdychl.

„Myslel jsem si to,“ řekl a ironie z jeho hlasu vymizela. „Pořád si říkám, kde jsme udělali chybu.“

T4221 se posadil. Sice nedostal povolení, ale svět už nebyl to, co kdysi.

„My jsme chybu neudělali. Chyba byla obsadit tuhle planetu.“

„To ale poručil Imperátor.“

„A Imperátor, ten se přeci nemýlí. Nebo se pletu?“ přidal T4221 tentokrát ironii do svého hlasu.

O322771 pozorně T4221 sledoval. Chvíli se přetlačovali pohledem.

„Ne. Imperátor se přece nemýlí,“ zopakoval O322771. „Proč jste tady? Objevil jste něco?“

„Něco jsem objevil,“ řekl T4221. „Podívejte,“ mávl rukou do prostoru.

V místnosti se setmělo a ukázala se družice.

„Tady,“ ukázal T4221 na kousek družice. „A tady,“ zvětšil záběr na zaměřený kousek.

„Co to je?“ zeptal se O322771.

„To nevím. Ale když se ulouplo kus téhle spečené hmoty, objevilo se tohle,“ ukázal T4221 na zvětšeninu.

„Co to znamená?“

„Původně jsem si myslel, že to nic neznamená, ale počítač to vyhodnotil jako piktogramy. Primitivní písmo původních obyvatel.“

„A co to tedy znamená?“

„Nevím. Potřeboval bych zjistit vše o původních obyvatelích. Ale vše je smazáno. Nejsou ani záložní kopie. Dokonale odstraněno.“

„Zachrání to náš svět?“ zeptal se O322771.

„Ne, asi ne. Ale možná to pomůže zjistit příčinu. Můžeme informovat Imperátora. A Starý svět.“

„A co po mě chcete?“

„Potřeboval bych cokoliv o původních obyvatelích. Ale nikde nic není. Všechny záznamy, vše je důkladně smazáno.“

„Ano,“ souhlasil O322771. „Vše je důkladně smazáno. Mělo to své důvody.“

„Proč?“

O322771 se mírně ušklíbl, ale zasyčel bolestí, protože mu v tu chvíli praskl jeden z vředů na obličeji.

„Proč?“ opakoval. „Proč?“ znovu zamyšleně zopakoval O322771. „Protože to bylo nutné. Pro klidný průběh kolonizace. Tohohle a jiných světů.“

„Takže není možnost dopátrat se pravdy?“

O322771 ho chvíli sledoval a pak rezignovaně mávl rukou.

„Zkuste Imperátorův archiv. Tam je vše.“

„Ale tam smí jen imperátor.“

„Přístup má nejnižší číslo na planetě. To jste vy. To byl ostatně také jeden z důvodů, proč jste nesměl k tajným materiálům.“

„Co tam je?“

„Až archiv otevřete, poznáte, proč o něm nikdo nesměl vědět. Proč se smazaly všechny záznamy o původních obyvatelích téhle planety. A nejenom téhle. Dostanete je. Protože už je stejně na všechno pozdě.“

T4221 sledoval, jak z prasklého vředu teče po obličeji O322771 hnis s krví.

O322771 se jej pokusil setřít, ale jen si jej po obličeji rozmazal a vytvořil na něm děsivou masku z krve a hnisu.

„Už jděte, ať zjistíte pravdu. Dokud ještě můžete,“ ukázal O322771 zakrvaveným obličejem k východu.

T4221 se otočil k východu, zatímco ho O322771 podezřívavě sledoval.

„T4221!“ zavolal za ním. „Vy vypadáte vcelku zdravě. Na vás to nepůsobí?“

„Já jsem také poškozený,“ přejel si T4221 rukama po místech, kde si nahmátl bulky. Cítil, že jsou mnohem větší.

„Nevypadáte. Poradíte mi, jak jste toho docílil?“

„Porušil jsem pravidla. Trávím v regeneračním centru skoro celý den. Tím se postup nemocí zpomalil. Ale nezastavil.“

„A víte, že za porušení předpisů jsou vysoké tresty? A za opakované porušování to může být i trest smrti?“

T4221 se otočil.

„Vím,“ řekl nevzrušeně.

„Z moci mého čísla žádám přístup do Imperátorova archivu.“

„Přístup zamítnut,“ informoval ho počítač.

„Mám přeci nejnižší číslo na Novém světě.“

„Váš přístup musí potvrdit druhé nejnižší číslo na Novém světě.“

„Ale O322771 mi řekl, že stačí moje číslo.“

„Váš přístup musí potvrdit druhé nejnižší číslo na Novém světě,“ opakoval počítač.

T4221 rezignovaně zavřel oči.

„Spoj mě s A56996,“ poručil.

Komunikátor se snažil připojit dlouho. Až ve chvíli, kdy už chtěl T4221 jít k Architektovi osobně, se ozval známý hlas.

„Přišel jsi na to?“ zeptal se A56996.

„Ne. Zatím ne,“ odpověděl.

„To je škoda. To je opravdu škoda,“ vzdychl Architekt.

„Snažím se. Opravdu se snažím.“

„Stejně je už pozdě.“

„Pozdě na co?“

„Pozdě pro mě.“

„Pozdě? Pro tebe?

„Ano, T4221. Příteli, já umírám.“

„Umíráš? Jedu za tebou.“

„Ne, nejezdi. Není na mě hezký pohled. Ležím v regeneračním centru a pomalu se rozpadám. Má kůže, moje tělo. Nikdy jsem neviděl nic tak odporného, jako je umírající bytost.“

„Jedu.“

„Ne, nejezdi. Je to zbytečné. Už bys nestihl. Zavolal jsi mě proto, aby ses se mnou rozloučil?“

„Ne. Potřebuju tvůj souhlas. Abych se dostal do imperátorova archivu.“

„Do Imperátorova archivu? Ale…“ odmlčel se A56996.

„A56996! zakřičel T4221.

„Ano?“ ozval se A56996.

„Potřebuji tvůj souhlas.“

„Ano. Ano,“ opakoval slábnoucím hlasem Architekt. „Z moci mého čísla…“ Komunikátor utichl.

„A56996!“ zakřičel T42211.

„Souhlasím,“ zazněl slabý hlas.

„Archiv je vám přístupný,“ řekl počítač T4221.

Ten ale neposlouchal. Seděl na zemi a plakal.

Druhý den se T4221 vydal znovu do budovy Ochrany. V noci přestalo fungovat regenerační centrum. Přestal jít proud. Replikátor nefungoval.

Ornitoptéra nepřiletěla.

Musel jít pěšky.

Cesta byla dlouhá. T4221 se plahočil skoro celý den. Cestu mu zdržovalo množství trosek ze zničených dopravních prostředků a stovky mrtvých na cestě, které musel opatrně obcházet.

Teprve k večeru dorazil do budovy Ochrany.

Měla vlastní zdroje proudu, tak zde překvapivě ještě vše fungovalo.

Ale jinak byla úplně liduprázdná.

T4221 se napil z jedné z mála fontánek a zchladil si horké čelo. Potom sešel do zakázané místnosti.

„Počítači, slyšíš mě?“ zeptal se.

„Ano.“

„Imperátorův archiv.“

„Přístup povolen. Dovoluji si jen upozornit, že vše, co v něm najdete, podléhá naprostému utajení. Jakákoliv informace nevhodné osobě bude mít za následek smrt vaši, vaší rodiny, smrt té osoby, které informaci předáte, stejně tak jako smrt celé rodiny osoby, které jste informaci předal,“ varoval ho počítač.

„Beru na vědomí.“

„Přístup je vám umožněn.“

„Ukaž mi původní obyvatele této planety.“

V místnosti se objevil obraz. T4221 s překvapením vytřeštil zrak.

„Jsou nám tak podobní. Tak nepředstavitelně podobní,“ vzdychl překvapeně.

„Byli vám podobní,“ opravil ho počítač.

„Jak je to možné?“

„Jste stejný druh.“

„Jsme stejný druh? Na vzdálených planetách se vyvinuly dva totožné druhy?“

„Ne. Tato planeta byla osídlena vaším druhem v dobách barbarství.“

„V dobách barbarství? Našimi předky? To je přece nesmysl. V dobách barbarství jsme neuměli cestovat vesmírem.“

„Ne všechno, co vás o historii učili, je pravda.“

T4221 zavřel oči a poté je zase otevřel. Najednou mu vše do sebe začalo zapadat jako kousky skládanky.

Potřebuji přeložit tyto piktogramy nalezené na družici.“ Navedl počítač na požadovaný obraz.

Trvalo to jen pár sekund, než počítač porovnal a přeložil piktogramy.

„Přeloženo. Znamenají Pandora.“

„Co je Pandora? Rozviň Pandora.“

„Není v databázi.“

„Hledej v databázi původních obyvatel.“

„Záznamy v mytologii původních obyvatel.“

„Mají něco společného se smrtí?“

„Ano. Podle pověsti přinesla Pandora na zem skříňku, kterou když otevřela, vyletěly do světa nemoci, bída, zlo, hoře a strádání.“

T4221 zamyšleně kýval hlavou.

„Najdi v databázi původních obyvatel cokoliv, co je ve spojení se slovem Pandora několik let nazpět před jejich vyhubením,“ poručil.

„Nalezeno. Přibližně dvacet let před vyhubením původních obyvatel vznikl Projekt Pandora.“

„Udělej mi krátkou přednášku.“

Přednáška trvala celý den. T4221 měl ještě hodně doplňujících otázek, na které mu počítač dával odpovědi.

Nakonec byl T4221 konečně spokojen.

Byl večer a byl k smrti unaven.

„Počítači, z moci mého čísla tě žádám, abys mi vyhledal nejbližší funkční regenerační centrum,“ požádal.

„Třetí podlaží. Regenerační centra Ochrany. Volných padesát regeneračních center z padesáti.“

T4221 mlčel a neptal se, proč je tolik volných regeneračních center.

Ztěžka se zvedl z křesla, kde strávil většinu dne.

„Na druhý den ráno, z moci mého čísla, svolej konferenci. Ať se dostaví veškeré kapacity, členové Ochrany, všichni, co něco znamenají. A ať je vše přenášeno do všech koutů Nového světa. Rozumíš?“

„Je svolána krizová konference?“ zeptal se počítač.

„Ano.“

„Mám vyhlásit stav ohrožení?“

„Stav ohrožení?“

„Ano. Hrozí nám napadení. Mám aktivovat paprsky smrti? Mám předat informace do Starého světa? Mám…“

„Udělej všechno, co uznáš za vhodné. Já jsi jdu odpočinout.“

Ráno ztěžka vstal z regeneračního centra. Celé tělo měl jako v ohni a puse sucho.

Napil se vody, ale na jídlo neměl ani pomyšlení.

Boule se přes noc ještě zvětšily a přibyly další.

Chvíli váhal, jestli má vůbec vystupovat. Ale smysl pro povinnost ho k tomu donutil.

Pomalu se dobelhal do sálu a rozhlédl se.

Sál zel prázdnotou.

Trpce se usmál.

„Jsme tu všichni?“ zeptal se ironicky.

Odpovědí mu bylo ticho.

Takže, děkuji všem, kteří se dostavili, a začnu s přednáškou, která může a nemusí být tajná, protože už asi není komu ji dál předat,“ vzdychl T4221.

Chvíli napjatě čekal a doufal, že možná někde z dáli uslyší hlas někoho, koho si nevšiml.

Ale zrak mu zatím ještě sloužil dobře.

„Takže,“ začal T4221 s přednáškou. „Hledal jsem dlouho, a nakonec jsem našel. A osvětlím vám všechny příčiny toho, proč všichni umíráme.“

T4221 se na okamžik zarazil u slova umíráme. Pak se rozhodl, že stejně nemá čas to řešit a pokračoval.

„Před Velkou válkou… Dávno před Velkou válkou a nástupem Imperátora naše rasa osídlovala jiné světy. To, jak vám tvrdili, že se tak stalo až po Velké válce, je lež.

Naše rasa tedy osídlila několik planet. Zde se jim na některých podařilo vybudovat docela slušnou civilizaci.

Žili jsme tehdy ve zvláštní symbióze s přírodou. Podle záznamů jsme nebyli jediní živí tvorové, ale na světech žily s námi stovky, co stovky – tisíce dalších živočichů. Od téměř neviditelných, po tvory mnohem větší než my sami.

To ovšem byl i náš problém, protože s některými z těchto tvorů jsme byli ve stálé, nikdy nekončící válce.

Tehdy se jednomu z našich předků podařilo vyrobit regenerační centra. Dokázali vyčistit naše buňky a nechat v nás jen ty přátelské mikroorganismy, které jsme potřebovali k symbióze.

Ale stále tu byl problém okolního světa.

Tehdy se pár stovek našich předků rozhodlo odstěhovat na jinou planetu. Říkali si nejčistší. Pouze oni, v naprosto sterilní lodi, podnikli dalekou cestu na jiný svět. Zde stovky, tisíce let úspěšně žili. Bez nemocí, bez jakýchkoliv dalších trápení. Sami, pouze oni.

Regenerační centra zajišťovala nesmrtelnost, replikátory naprosto čistou a vyváženou potravu. Továrny na vzduch vyráběly ovzduší. Byli jen oni a nic jiného.

Mohli se nerušeně množit, zatímco okolní světy se neustále potýkaly se stálým trápením v podobě útoků nemocí a dalších věcí.

Planetu si přetvořili k obrazu svému.

Později se našim předkům stala naše země malá. Díky nesmrtelnosti jsme brzo naši planetu do posledního místa osídlili.

Nastala Velká válka, ze které vzešel Imperátor.

Přestože tento moudrý muž zavedl přísnou kontrolu našeho množení, stále tu bylo nebezpečí, že se u nás objeví nějaká vesmírná loď našich příbuzných. A jejich návštěva znamenala naše ohrožení.

Proto se rozhodl udeřit první.

Ze své databáze věděl, které světy jsou osídleny. Nechal je zkontrolovat a poté je nechal zničit paprsky smrti. Tak se zbavil hrozby a zároveň nám poskytl další světy.

Vše vcelku vycházelo. Až na tento svět.

Zdejší obyvatelé jsou naši bratranci, jak to nazval počítač.

My jsme vlastně zabili naše příbuzné. A na tomhle světě se nám pomstili.

Špionážní družici zachytili pozdě. Už stihla odvysílat vše, co bylo potřebné. Ale zpráva k Imperátorovi letí dvanáct let. Těchto let. A dalších dvanáct let letí paprsek smrti, který zlikviduje vše živé v celé sluneční soustavě.

Dál ne.

Proto tito původní obyvatelé měli dost času na to, aby vyslali několik desítek, možná stovek těchto primitivních satelitů. Satelitů naplněných biliony smrtících virů a bakterií.

Možná tito primitivní obyvatelé téhle planety jen riskovali. Ale možná kousek naší DNA zůstal v družici, kterou zachytili. Ale všechny ty viry a bakterie byly přizpůsobeny, aby nás zabily. Pomalu a jistě.

Kdyby to byl jen jeden druh viru nebo bakterie, kdyby to bylo jen několik druhů smrtících virů, třeba bychom si s tím dokázali poradit. Ale to, co bylo v satelitu, byly stovky různých virů a bakterií v mnoha smrtících koktejlech.

Satelit vypustili včas, aby se během let dostal za hranice zdejší Sluneční soustavy. A po stovkách let se znovu vrátil.

Byl natolik malý, že ho Ochrana nezaregistrovala a pokud ano, vyhodnotila ho jako meteor, který shoří v atmosféře.

Neshořel. V přijatelné výši vystřelil do atmosféry koktejl virů a bakterií, přizpůsobených ultrafialovému záření a naší atmosféře.

Na zem už dopadl satelit spálený a zničený sebedestrukčním zařízením. Proto nevzbudil v Ochraně nějaké znepokojení.

Ale smrt už si nás našla.

Stačil možná jediný z nás, jediný, aby se smrt rozšířila. Ale vcelku si myslím, že nakažených bylo  mnohem, mnohem více.

Napadá vás to samé? Že musíme varovat Imperátora.

Pozdě. Jak jsem již řekl, družic byly desítky. Stovky let pluly prostorem se svým smrtícím obsahem. Některé rychleji, některé pomaleji.

Času měly dost. Hluboký mráz virům ani bakteriím neškodil.

Vše bylo uděláno tak, aby na všechny známé světy dopadly přibližně ve stejnou dobu. A ne jedna, ale několik. Stejně jako na tuto planetu se nevrátila jen jedna, ale několik. Nemám pravdu?“ pokýval T4221 směrem k místu, kde mohl sedět O322771, pokud by ještě žil.

„Takže i kdybychom teď vyslali zprávu o nebezpečí k Imperátorovi, dorazí k němu až za dvanáct let.

Říkáte si – a co naše mezihvězdné koráby? Ty přece zasaženy nejsou?

Nejsou. Plují si prostorem se svou osádkou v hibernaci. A ve chvíli, kdy přistanou, zjistí, že jsou na mrtvé planetě. Stovky let mrtvé. Přistávací dráhy se rozpadly. Infrastruktura nefunguje.

Třeba přežijí a začnou znovu budovat civilizaci.

A potom se na nebi objeví záblesk a nějaký další satelit se znovu snese z oblohy. Protože oni byli důslední.“

T4221 skončil. Cítil, že se drží na nohou z posledních sil.

Přehlédl přednáškový sál.

Celou dobu mluvil k prázdnému sálu. Všichni byli mrtví. Byl poslední člověk na zemi. A možná poslední člověk ve vesmíru.

T4221 se pomalu posadil na zem.

Ruce měl nateklé k nepoznání a cítil, jak mu po stehnech stékají výkaly.

„Aspoň ještě jeden západ slunce,“ zašeptal. „Prosím. Jsme přece příbuzní. Dopřejte mi vidět ještě jeden západ slunce,“ žadonil.

Ale měl smůlu.

PROJEKT PANDORA

© Tomáš Dušek 2021

vydal: RNDr. Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Pokud jste využili možnost stažení této povídky zdarma a líbila se Vám, zvažte prosím dobrovolný příspěvek autorovi. Zda a kolik přispějete je pouze na Vašem rozhodnutí. Případným příspěvkem podpoříte autora v další tvůrčí činnosti.

QR kód pro rychlou platbu najdete na následující straně (zde předvyplněnou částku 20 Kč si můžete libovolně upravit).

Údaje pro ručně zadanou platbu - číslo účtu: 2702070686/2010, variabilní symbol: 2002

Kopírování a šíření této e-knihy je možné pouze za podmínky, že bude zachována jako celek a bude sloužit k vlastní četbě soukromým osobám. Jakékoli úpravy či jiné způsoby využití této knihy nebo její části bez souhlasu autora nejsou povolené.

Table of Contents

Prolog

Projekt Pandora