Někdo

Jan Valeš – Jeňýk                           1. místo Próza Oldpsavci

Motorový vůz typu 810 přistál s úlevným oddechnutím u  perónu mladotického nádraží a dveře se s hlasitým žuchnutím otevřely. Jerry, jediný pasažér vlakového spoje, vystoupil na perón  a pomalu se rozhlédl. Rukama povolil třmeny usárny zařízlé do ramenou a pravačkou ještě polohu velmi dlouhého nože zavěřeného v pochvě u pasu. Výpravčí stojící toporně u dveří výpravny zbledl, ledabyle a velice  rychle mávl zelenou plácačkou a zmizel ve tmě kanceláře. Jerry se nad jeho spěchem pousmál a vydal se k rohu budovy s nápisem „Východ.“ Hned za rohem stálo vozidlo policie. Policista sedící na místě spolujezdce spustil okénko a unuděně do něho zapíchl prst a několikrát jím zakmital. Jerryho to ponižující gesto zpoceného policisty  rozčílilo. Bleskově si ale uvědomil, že cíl je na dosah a tak s úsměvem uposlechl.

„Tak kam jste vyrazil, strejdo?“ přidal policista k ponižujícímu gestu i ponižující tón.

„Ále,“ nespěchal Jerry s odpovědí. Tím dlouhým „ále“ chtěl dát najevo jednak trochu zdravého vzdoru a jednak skutečnost, že není žádný strejda. Policista ale na odpověď ani nečekal. Špičkou prstu sjel k  noži zavěšenému na opasku a očima se zapíchl Jerrymu do obličeje.

„Jestli se nepletu, tak u nás není omezená délka nože,“ vrátil Jerry policistovi pichlavý pohled a ten třikrát bezradně polkl.

„Nech ho. To nebude on,“ vstoupil do debaty bezhlavý řidič vozidla. „Tenhle je starej a vyschlej.“

Jerrym vztek už doslova cloumal.

„Koukáte na televizi?“ zeptal se opět policista na sedadle spolujezdce.

Jerry  jen kývl.

„Tak víte co se děje,“  nečekal ani na odpověď, zavřel okénko a vozidlo s nápisem „Pomáhat a chránit“ zamířilo ke chřtánu viaduktu. Jerry vyrazil pomalu za ním.

Jerry, vlastním jménem Jarda Janeček, nikdy nic nedokázal. Začalo to už ve školce. Nikdy neměl svůj výkres na nástěnce v šatně. Soudružka učitelka poklesla pokaždé, když ji přinesl hotový výkres v kolenou. Všechny pohádkové bytosti, které kdy nakreslil, trpěly Dawnovým syndromem a to včetně hříbka, muchomůrky i motýla.

„Jaroušku, to nemůžeme dát na nástěnku, to by se ten pán zlobil,“ říkala mu vždy chlácholivě a bezradně a omluvně se dívala na Novotného portrét na zdi.

Jaroušek sice nechápal, proč by se měl ten pán zlobit, když jsou všechny jeho obrázky hezčí než on, ale mlčel. A na škole to bylo zase stejné. Pokud si vzpomněl, tak ani tady nikdy v ničem nevynikl. Ve  škole byl vždycky průměrný, šedivý a nanejvýš druhý. Druhý byl třeba ve šplhu na tyči. Za Standou Dobiášem, který byl o dvě hlavy menší. Druhý byl i ve flusání na dálku. Za Miluškou Vrbovou. A to byla ještě ke všemu ženská. V čáře ho vždycky obehrál i Mila Šustáček. A to byl zase pablb. Při výrobě špulky na prádelní šňůru v dílnách, jako jediný vyrobil hřeben. Byl hezkej. Soudruh učitel Pelc byl ale plešatý a neměl fantazii.  Jako jediný kluk ze třídy neměl Simsona. Jenom mopeda po tátovi. Jediné co  uměl, bylo házet kudlou. Házení kudlou ale nebylo  ve školních  osnovách a špatně se provozovalo na školním hajzlíku.

Jerry prošel viaduktem a začal stoupat na Černou Hať. Auta, která ho na úzké okresce předjížděla, byla nacpaná jídlem a chataři. Všechna, do jednoho, na jeho úrovní přibrzdila a když si některý z členů posádky všiml velkého nože na jeho boku, řidič rychle sešlápl plynový pedál.

„Víte co děláte?“ zastavil konečně řidič oprýskané Audi a vyklonil se statečně z okénka.

„Proč?“zastavil se i Jerry.

„No však víte, osm zavražděných trampů a vy se tu producírujete jako by se nic nedělo,“ přimhouřil řidič zvídavé oči.

„To bylo ale v Klokočkách, ne?“ přikývl Jerry.  Relaci ve zprávách minulou neděli také viděl.

„Jo. To bylo před týdnem. No a týden před tím, jeden v Novohradkách a ještě týden před tím? To byli tři v Tiských stěnách a před tím ještě dva na Brdech. A odtud už je to sem docela blízko…“ udělal řidič konečný výřad

„Tady je ale Střela,“ odehnal Jerry rukou pomyslnou mouchu.

„No, ten Játro, nebo jak si říká, putuje po celý republice. Ale když jste si tak jistý…. nechcete náhodou někam hodit?“

„Jedete na Hať?“

Flusačka Vrbová vyhrála celostátní soutěž kadeřnic. Malý Standa Dobiáš se prošplhal až na podnik zahraničního obchodu, nosil riflové rifle a z okna paneláku pouštěl celému městu Uriah Heep a Led Zeppelin. A pablb Šustáček promoval na Karlovce a odjel do Mongolska kopat dinosaury. Jarda Janeček také odjížděl.  Každé ráno

na kole Eska do nedaleké pobočky  Škodovky. Tady se v typizovaných montérkách a se hřbetem ohnutým nad soustruhem stával jedním z mnoha kopečků rozsáhlého namodralého pohoří, kterým proběhlo vrásnění s každým zahukáním sirény. „Nejdelší nehty na světě má Američanka Lee Redmondová,“ četl o pauze v Mladém světě. „No to je hnus,“ pomyslel si nad obrázkem blondýny s pokroucenými metrovými pařáty. A pak ho to napadlo. Konečně se o něm dozví celý svět. Kulička z ušního mazu narostla po třiceti  letech do rozměru pinkponkového míčku. Stál opřený o pracovní stolek, prohlížel si kuličku zavřenou ve sklence od přesnídávky a přemýšlel, co po šichtě řekne redaktorce z Blesku. Bral jenom titulní stranu. Ještěrkář Bíba byl zase nacamranej. Volantem zatočil o zlomek sekundy později. Ližina ještěrky drcla do pracovního stolu a sklenička se světovým unikátem dopadla před kola vozíku. Ty jí okamžitě a nemilosrdně rozdrtily.

„Co řveš!?“ seskočil Bíba z ještěrky a špičkou okované boty odkopl střepy pod stůl. „Ještě si tu píchnu kolo,“ zahalekal a s hotovým obrobkem na ližinách odjel pryč. Mezi nohama stolu se lesklo jen pár skleněných střepů, třicet let života a titulní strana Blesku. Stejný den mu ukradli i kolo. Jednu stanici jel domů vlakem. V posledním vagónu seděla parta trampů. Halekali, hlučeli a mlátili do kytar. Odejít z jedoucího vlaku nešlo. Vydržel. Když celý zpocený a rozzuřený vystupoval, dostal nápad.

„Ty ses posral, ne!!!“ ječel na Jerryho hospodský z Čoubova mlýna, jen jak ho uviděl na mostě. „Po lesích běhá rozparovač Játro a ty si klidně oblečeš zelený, hodíš si na záda tu nudli  a ještě ho jdeš provokovat,“ neubral na hlasitosti. Naopak. Ještě přidal.

„Nebylo by pivo?“ došel Jerry až k okýnku a mírně se naklonil.

„Klidně dvě,“ zahalekal zase hospodský a prostrčil orosený půllitr oknem.

„Seš stejnej magor, jako ti co zaplatili před chvílí,“ hulákal ale dál z okénka.

„Kam šli?“ zeptal se Jerry se zájmem.

„Kam by asi šli, když byli tady? Na Stříbrný potok, asi. Ne?“

„Tak ty přesně hledám,“ odpověděl Jerry a dopil pivo jediným mocným polknutím.  Hodil dvacetikorunu do okna a vydal se proti proudu Střely.

Hospodský sáhl na polici a vyklepal na mobilu čísla 1 a 5. Potom zmáčkl tlačítko zavěsit.

„Blbost,“ zabručel si sám pro sebe. „Vypadá dobře.  A ke všemu je starej.“

„Vy jste 112B- 24?“ zahoukal na Jardu Janečka mladík v tmavě modrém saku uškrcený  mohutným uzlem na modro bíle pruhované kravatě.

„Já jsem Janeček,“ zvedl Jarda nechápavě oči od desky pracovního stolu, na které se kroutilo hádě kabelového svazku.

„Tady jste 112B-24,“ odsekl mu ten zauzlovaný spratek a protože se mu nechtěl dívat do očí, strčil mezi jejich obličeje tmavé plastové desky. „Kabelový svazek 2561832 a 2756588 nám náš odběratel z Německa vrátil. Oba byly zmetek,“ pokračoval spratek neosobně až strojově.  „Oba svazky kompletovalo  číslo 112B-24,“ sklonil konečně desky a zadíval se Jardovi drze do očí.

„Oba svazky kompletoval Janeček,“ vstal Jarda pomalu ze židle a do obličeje mu začala natékat krev z celého těla.

„Já tu mám číslo 112B-24,“ zapíchl spratek prst do sestavy na sjetině. „Takže vám odečítám 80 Euro z výplaty.“

„Já jsem Janeček,“ syčel Jarda skrz pevně stisknuté zuby. „To číslování lidí už tu jednou bylo a pochcípalo  hned pár milionů lidí.“

„Jestli se vám to nelíbí, stačí říci,“ zasmál se spratek jedovatě. „Takhle lusknu prsty,“ jeho prsty skutečně vydaly luskavý zvuk, „a mám tu dvacet dalších.“

Jarda měl už obě pěsti pevně sevřené, když si všiml vstupní karty do fabriky. Pod logem společnosti bylo jeho rodné číslo. Začínalo číslovkou 58.

„Rozumím,“ zašeptal Jarda a sedl si zpátky ke stolu. „Stále je lepší být číslo, než  nikdo,“ řekl si sám pro sebe polohlasem.

Oheň v ohništi před srubem na Stříbrný řece sotva skomíral. Tři kluci nalepení rameny k sobě ukrývali těch pár řeřavých uhlíků svými těly, aby je nebylo z žádné strany vidět. Z ohně stoupal jen slabý proužek dýmu, který se těsně nad jejich hlavami rozpadal. Kluci mezi sebou mluvili polohlasem a neustále se ustrašeně rozhlíželi.  Jerry vystoupil z temného okraje lesa a prosvětleným prostorem mezi řídce vysázenými sloupy rovných a hladkých smrkových kmenů sestupoval k ohništi.

„Ahoj kamarádi,“ pronesl vesele, když došel až ke skupince. Tři bledé obličeje jej sledovaly po celou dobu, co kráčel k ohníčku. Až teď, když jej uviděly zblízka, napjaté výrazy trochu povolily. Když si ho prohlédly, hádaly mu kolem šedesáti a figuru neměl zrovna obalenou svalstvem. I ten nůž byl spíš jenom na ozdobu.

„Ahoj,“ řekly obličeje sborem a posunuly se, aby uvolnily místo na

dřevěné lavici.

„Já jsem Jerry,“ představil se bledým obličejům a pomalým pohybem sundal usárnu ze zad a opřel ji o kmen nejbližšího smrku.

„Jerry Játro, abych to řekl přesně,“ narovnal se a pomalu se k nim otočil. V pravé ruce se zalesklo ostří dlouhého nože na ozdobu.

Jeden byl statečnější. Kopl kanadou do ohniště a proti Jerrymu vylétl roj žhavých jisker. Potom se dal také na útěk. Jerry si pomalu setřel popílek z obličeje, zamířil a hodil. Nůž udělal ve vzduchu povinné pukrle a neomylně zasáhl trempova játra.

Na stole redaktorky Blesku se rozblikala zelená kontrolka a zavrněl telefon. Redaktorka Jiřina Horká se otočila od monitoru počítače a nepřítomně sáhla po sluchátku. Očima stále kontrolovala text na monitoru, který se týkal určitě Josefa Rychtáře.

„Prosím, Horká, Blesk,“ vychrlila naučenou frázi.

„Tady je Játro,“ představil se ve sluchátku mužský hlas.

„To bude omyl,“ řekla úsečně a dala si záležet, aby to znělo i hodně naštvaně. „Jestli chcete číslo na soudní, podívejte se do Zlatých stránek,“  vzdálila sluchátko od ucha a chtěla jím vzteky praštit do vidlice.

„Tady je Jerry Játro,“ zaslechla ještě z dálky. Pohyb ruky náhle ustrnul ve vzduchu. Sluchátko se pomalu navrátilo k ušnímu boltci.

„Ten Jerry Játro?“ zeptala se nevěřícně sluchátka a srdce se jí hlasitě rozbušilo.

„Ten,“ zachraptěl mužský hlas v mikrofonu.

„A můžu pro vás něco udělat pane Játro?“ nadechla vzduch z poloviny kanceláře.

„Můžete. Napsat se mnou rozhovor.“

Jerry Játro vyšel z budovy redakce Blesku. Stylově oblečen do zeleného mantlu, s úzkou rourou usárny na zádech a dlouhým nožem zavěšeným v pochvě na opasku. Nad bariérou policejních aut vyrůstaly oblé hříbky černých příleb a z nich trčely štíhlé hlavně automatických pušek. Jerry sáhl po noži, vytáhl jej z pochvy a zvedl nad hlavu. V ten okamžik se rozpoutala bouře. Ze všech stran do něj udeřily blesky fotoaparátů. Potom jej nějaká neznámá síla udeřila zezadu do kolen a další mu vyrvala nůž z ruky. Pomalu se sesul k zemi. Nadšením rozpálený obličej mu zchladila drsná a studená dlažba chodníku.