Tomáš Dušek

Myšák

samostatná epizoda z prostředí románu Třetí vlna

2016

Copyright © 2016 by Tomáš Dušek

Copyright ilustrace © 2016 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-28-1 (EPUB)

ISBN 978-80-87901-29-8 (MOBI)

Čas: přibližně 4. rok a 320. den po první vlně. Pár dní do šesté vlny.

Blížilo se poledne a Michalův žaludek vyhrával celou estrádu zvuků.

Od rána, vlastně kdepak od rána, od včerejšího poledne neměl nic k jídlu. Pokud do několika hodin nic nesežene, bude muset sáhnout do zásob. A do zásob Michal sahal nerad.

Procházel dalším domem, cíleně a důkladně propátrával patro po patru, byt po bytu, místnost po místnosti.

Nic. Samé nepotřebné věci.

Když prohledával poslední patro, všiml si v protějším okně, přes ulici, drobného, nepatrného pohybu.

Okamžitě ztuhl.

Pomalu otáčel hlavu a sledoval místo, odkud pohyb zahlédl.

Nemýlil se. Na vylomeném parapetu okna ležela kočka a lízala si tlapku.

Kočka. Jídlo na dnešní večer.

Pomalu se otočil celým tělem a opatrně vytáhl z opasku prak. Druhou rukou zajel do kožené kapsičky na opasku a jemně se probíral kamínky, dokud nenarazil na ocelovou kuličku.

Měl jich málo a šetřil si je.

Nasadil kuličku do kožené kapsy v praku a natáhl gumu.

Kočka si dál lízala tlapku a nevěnovala mu pozornost.

Odhadl vzdálenost a pečlivě zamířil. Nemířil přímo na kočku, ale kousek nad ni.

Teď potřeboval, aby se ani nehnula.

„Čiči,“ řekl polohlasem.

Kočka si přestala lízat tlapku a podezřívavě se podívala směrem, odkud zaslechla hlas.

To stačilo.

Ocelová kulička ji zasáhla přímo doprostřed hlavičky a srazila ji dovnitř, do místnosti.

Michal sledoval protější okno přes vidlici praku.

„Jestli jsi měla sedm životů, tak tenhle byl asi tvůj poslední,“ zašeptal.

Nastalo ticho. Michal si stoupl k oknu a prohlédl si ulici.

Prázdná.

Opatrnosti není nikdy dost.

Nikdy si to nepřestával opakovat.

Znovu zkontroloval ulici.

Ne, nikoho neviděl.

Začal scházet dolů po schodech.

Když byl v prvním patře, zaslechl řev motorů.

Motocykly.

Gangy.

Rychle vběhl do místnosti a stoupl si k oknu. Tak, aby viděl na ulici a přitom nebyl viděn.

Řev motorů sílil. Poznal, že jedou dvě motorky.

Náhle se mu v zorném poli objevil muž. Kulhavě utíkal, jednou rukou si přidržoval rameno. Na sobě jen hadry, na nohou sandály ze starých pneumatik.

Pomalu se přibližoval.

„Ne sem, ne sem do baráku,“ šeptal Michal. Ruka mu pomalu sjela k opasku a nahmátla vidlici praku.

V zorném poli se objevily dvě motorky. Rychle dojížděly utíkajícího.

Ten se otočil a zvedl obě ruce.

První motorka projela okolo. Spolujezdec mávl rukou a železná tyč praštila uprchlíka přímo do obličeje.

Muž padl na zem.

Druhá motorka na něj najela. Ozvalo se zapraskání kostí a z těla vystříkl proud krve a obarvil silnici.

Druhá motorka po těle sklouzla a položila se na bok. Řidič se stihl pustit, takže mu nepřimáčkla nohu.

První motorka se otočila a zastavila. Řidič túroval motor, zatímco druhý řidič se ztěžka zvedal.

Když se mu to podařilo, dokulhal k tělu ležícímu uprostřed silnice a vztekle ho nakopl.

„Píča jedna zasraná!“ zařval nenávistně a znovu několikrát kopl do nehybného těla.

„Ser na něj!“ houkl první motorkář na kopajícího. „Padáme odsud!“

Druhý motorkář zvedl svůj stroj, nastartoval, nasedl a obě motorky zmizely tam, odkud se před několika minutami vynořily.

Nastalo ticho.

Michal stál a nehýbal se.

Pokud tu někdo v okolí byl, přijde se podívat. A bude na ráně.

Měl pravdu.

Z jednoho vchodu se vyloupla drobná postava. Přikrčeně doběhla k tělu.

Michal natáhl prak a sledoval ji přes vidlici. Potom spustil ruku.

Pomalu se odlepil od okna a seběhl ke vchodu.

I tady si stoupl do stínu a sledoval ulici.

Nikdo další se neobjevil.

Postava něco kutila zády k němu.

„Nežer to,“ zašeptal.

Postava přeskočila ležící tělo a v podřepu sledovala vchod.

„Říkám, nežer to.“ Řekl Michal už polohlasem.

Teprve teď si ho postava všimla.

„Nežeru,“ odsekla.

Ukázal ruce, že je má prázdné.

„Kdo to byl? Otrok?“ zeptal se.

„Podívej se sám.“

Opatrně zkontroloval obě strany ulice. Potom přišel rychle k mrtvole. Také v podřepu.

„Mír?“ zašeptal k postavě.

Kývla.

„Michal,“ představil se.

„Romana,“ odpověděla.

Sklonil hlavu k mrtvole a roztrhl zbytek rukávu na pravé ruce. Objevilo se tetování.

Studoval velké C vytetované na rameni a čtyřmístné číslo. Něco mu tady nesedělo.

„Otrok. Asi z Centra,“ rozhodl polohlasem. „Nevíš, co tu dělal?“

Mlčela.

Zadíval se na její rameno.

„Jsi také z Centra?“ zeptal se.

„Jak tě to napadlo?“ odpověděla otázkou a zakryla si rameno.

„Neboj, neprásknu tě.“

„Jsi taky otrok?“

„Ne,“ ukázal ji rameno. „Jsem čistej.“

Překvapeně zvedla obočí.

„Jsi z nějaké komunity?“

Zavrtěl mírně hlavou.

Prohlížel si ji a ona jeho.

Byla starší. Tak o deset let. Ale to bylo jedno. V tomhle světě byli všichni starší než on.

„Kolik ti je?“ zeptala se.

Přemýšlel, jestli má zalhat, nebo říct pravdu. Nakonec se rozhodl pro upřímnost.

„Asi patnáct,“ přiznal.

„Asi?“

„Nevím to přesně. Jak se změnil čas.“

Chápavě přikývla.

„Ale datum svého narození znáš.“

Chvíli mlčel. Potom zavrtěl hlavou.

„Ne. Zapomněl jsem to,“ přiznal.

Počítala za něj.

„Při první vlně ti bylo devět?“ zeptala se.

Lehce kývl. „Asi.“

Byla překvapená.

„A rodiče?“

Mávl rukou.

„Tohle si řekneme jinde, ne uprostřed ulice.“

Zvedla se.

„Máš jídlo?“ zeptala se.

„Možná,“ odpověděl neurčitě.

Mlčela. Sjel pohledem na mrtvolu. Viděl hluboké zářezy v kůži. V obličeji, na těle. Nevypadalo to, že si chce odříznout steak na večeři. Spíš ho chtěla zohavit.

Překvapeně se na ní zadíval.

„No co,“ odsekla. „Je mrtvej, tak co.“

„Znala jsi ho?“ zeptal se znovu.

Zavrtěla hlavou.

„Fakt ne. Myslela jsem, že má u sebe nějaký jídlo.“

Lehce zavrtěl hlavou. Moc jí nevěřil.

Přejel ji pohledem. Krátké vlasy na ježka. Hubená, spíš vychrtlá, ale kdo v týhle posraný době nevypadal podobně. Velké šedomodré oči. Nános špíny, potrhané šaty. Boty ze staré pneumatiky, standardní obuv pro otroka. Ale za hřích by stála.

„Mám kočku. Možná,“ prozradil.

Zamyslila se.

„Co za to?“ zeptala se po chvíli.

„Co myslíš?“

„Tak jo. Ale budeš si dávat pozor,“ vztyčila prst.

„Budu.“

Oheň rozdělali na střeše paneláku. Obklopili ho kusy cihel, aby nezářil do okolí.

Kočka byla stará a tuhá.

„Viděl jsi, jak se ta krev rozstříkla po ulici?“ zeptala se Romana, zatímco se snažila polknout kus masa.

„Nikdy by mě nenapadlo, že tak hubenej chlap bude mít v sobě tolik krve,“ souhlasil s ní.

„Ti motorkáři, to byli z Centra?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne. Tihle jsou z Libně.“

„Být motorkářem, to musí být něco,“ mlaskla.

„Ne v dnešní době. Moc hluku. A už nikde není benzín. Tohle je jen těch pár šéfů, co si ještě můžou dovolit motorku.“

„A proč po něm šli?“

„Jdou po každým, kdo není v jejich gangu. Nejspíš vstoupil na jejich území. Za to je trest smrti. Většinou.“

„Se tu asi dost vyznáš.“

Lehce přikývl.

„Jsi Pražák?“

Zavrtěl hlavou.

„Tak odkud?“

Pokrčil rameny.

„Nevím,“ přiznal.

„Kecáš.“

„Nekecám.“

„Takže ses tu octnul, jen tak.“

„To je na dlouhý vyprávění,“ mávl rukou.

Odmlčela se.

„To maso je hrozně tuhý,“ začala znovu.

Lehce vzdychl. Už mu to její mluvení začínalo lézt na nervy.

„Tak sis měla odříznout kus toho chlapa,“ odsekl.

Uraženě se odmlčela.

„Jsi krysák?“ zeptala se.

„Co?“

„Krysák? Žereš potkany?“

„Ne!“ vyštěkl.

Nervózně se podíval z okraje paneláku, jestli se někde něco nepohnulo. „Ne. Nejsem krysák,“ zopakoval už klidněji.

„Se nerozčiluj, mladej,“ zasmála se.

„Ještě jednou mi řekneš, že jsem mladej, nebo že jsem krysák, a rozbiju ti držku,“ varoval ji.

Nejistě se zasmála.

Najednou mu začala lézt krkem. Ale když už zaplatil…

„Jestli už si dožrala, tak se svlíkni,“ ukázal na její hadry.

„Tady?“ zeptala se.

„A kde chceš?“

„No nevím. Je tu plno postelí,“ ukázala pod sebe.

„Prochcaný od krys a plesnivý.“

„Tak jo,“ začala se svlíkat.

Nic netrvá věčně. A tohle trvalo jen chvilku.

Leželi vedle sebe. Sledovali oblohu.

„Prý tam jsou ještě družice. V noci je vidíš. Lítají rychle,“ začala.

Lehce zvedl oči v sloup.

„Viděl jsi je někdy?“

„Nemám čas sledovat nebe,“ zvedl se a začal se oblíkat.

„Kam jdeš?“ zeptala se.

„Pryč.“

„Ty mě tu necháš?“

„Ano.“

„To myslíš vážně?“

„Máš snad někde svůj kmen. Nebo ne?“

Mlčela.

„Tak ano nebo ne?“

Natočila se ramenem.

„Copak sis toho nevšiml?“ ukázala tetování.

Lehce se zamračil.

„Nějak jsem to nestihl sledovat,“ zalhal.

Lehce se zasmála.

„Mám to brát jako kompliment?“ zeptala se.

„Jako co?“

„Jako pochvalu?“

Lehce svraštil obočí.

„Pochvalu za co?“

„Nech to být,“ uraženě mávla rukou.

Znovu vzdychl a dál se oblékal.

„Ty jsi neměl moc holek,“ sedla si a objala kolena.

Chtěl jí odseknout, ale nakonec jen zavrtěl hlavou.

„A líbilo se ti to?“ natočila lehce hlavu.

„Nevím,“ zabručel.

„Jak, nevím,“ zajíkla se uraženě.

„Asi ano. Já nevím,“ rozhodil rukama. „Čekal jsem něco. Já nevím vlastně co.“

Lehce pootevřela ústa a zase je zavřela.

„Já jsem byla tvoje… tvoje první?“ zeptala se.

Mlčel. Natáhl si kalhoty a srovnal si pásek.

„Ano?“ opakovala otázku.

„Jo,“ odpověděl. „A co má být?“

„Nic. Nenapadlo mě to. Počínal sis tak rozhodně.“

Podíval se na ni.

„Takže jsem byl dobrej?“ zeptal se.

„Jasně,“ zalhala pro změnu zase ona.

Lehce se narovnal v ramennou.

„Nikdy bych neřekla, žes ještě neměl žádnou holku,“ pokračovala.

„Nebyla příležitost,“ podíval se na ni jinýma očima. „Než ses stala otrokem, byla jsi někde v nějaké komunitě. V nějakém gangu nebo kmeni?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou.

„Můj kmen rozprášili už před třemi lety. Dostala jsem se do Centra, kde mě přidělili do roztocký farmy. Odtamtud jsem utekla a myslela jsem, že se někde uchytím. Ale víš, jak to chodí s uprchlým otrokem.“

Kývl.

„Tak jsem se rozhodla schovat na čas v Praze. Myslela jsem, že když je tu Centrum…“

„V Centru tě vyslechnou a pošlou tě zase zpátky,“ varoval ji.

„Zpátky asi ne. Dají tě do jiného města. Do jiné komunity. Ale i tam budou vědět, že jsi uprchlý otrok a podle toho se k tobě budou chovat.“

„Třeba to tam bude jiný.“

Lehce se ušklíbla.

„A co ty? Proč ses nepřidal k nějakému gangu?“

„Já? Je mi patnáct.“

„No a co?“

Zavrtěl hlavou.

„Patnáct,“ opakoval. „Chápeš?“

Lehce pokrčila rameny.

„Všichni jsou nejmíň o deset let starší. A víš, co s tebou dělají lidi, kteří jsou starší? Už jsem si to zažil. Před lety.“

„Po Vlně?“

„Po Vlně?“ opakoval ironicky. „Ano. Po každý vlně. Po každý vlně si to se mnou ti, co přežili, vyřídili. Protože já měl imunitu. Rozumíš? Já neonemocněl.“

„Kdo oni. Tvoji rodiče?“

Zavrtěl hlavou.

„Neznám svoje rodiče. Jsem z děcáku.“

„Z děcáku?“ opakovala.

„Jasně,“ sedl si na kraj paneláku a znovu projel pohledem okolí.

„To muselo být krutý.“

Lehce pokrčil rameny.

„Bili tě?“

„Moc ne. Ale viděl jsem tu nenávist.“

„Dokážu si to představit.“

„Jedna z vychovatelek přišla při druhý vlně o celou rodinu. Rodiče, manžela, bratra a dvě děti. Zcvokla se z toho. Seděla na chodbě na židli a sledovala mě a něco si šeptala. Potom ji odvezli do blázince.“

Přišla k němu a sedla si vedle něj.

„To jsi tam prožil všechny vlny?“ zeptala se.

„Ne. Jak začala třetí, utekl jsem.“

„A od tý doby jsi na ulici?“

Přikývl.

„To muselo být hrozný,“ dívala se mu do očí.

„Alespoň jsem nemusel pohřbívat nikoho z rodiny.“

Nadechla se k odpovědi, když ji najednou strhl k zemi.

„Co se…?“

Položil ji prst na ústa.

Opatrně pohlédli přes okraj paneláku.

Ve tmě bylo jasně slyšet šustění trávy a praskání větviček.

Mlčeli a čekali.

Praskání zesílilo a ozvalo se vykviknutí.

Ulehčeně si oddechli.

„Prasata,“ konstatoval.

„Nikdy bych nevěřila, že se v Praze budou toulat divočáci.“

„Nejsou to jen divoký prasata. Jsou mezi nimi i domácí co utekli z farem.“

„Dají se ulovit?“

Přikývl. „Jasně. Ale ne prakem.“

Zasmála se. Ve tmě jí zasvítily zuby.

Líbilo se mu to.

„Chci tě. Ještě jednou,“ řekl jí.

„Proč ne?“ odpověděla.

Ráno je vzbudila zima. Michal našel v baráku nějaké deky, které smrděly plísní a myšinou.

Pozorovali východ slunce ze střechy.

„Jak dlouho jsi otrok?“ podíval se na její rameno, teď zakryté dekou.

„Po třetí vlně jsem zůstala sama. Z rodiny nikdo nepřežil. Zezačátku jsme byli tři, já a dva stejně staří kluci od nás z ulice. Ale asi po třech měsících nás sebral jeden gang z města. Prodal nás na farmu. Teda prodali jen mě, kluci se stali řádnými členy gangu.“

„To se tě nezastali?“

Zavrtěla hlavou

„Vykašlali se na mě,“ přiznala.

„Jsou to svině.“

„Už je to stejně jedno,“ opřela si hlavu o jeho rameno, „už jsou mrtví.“

„Jinej gang?“

Kývla.

„Ano. Jirku ubodali někde na ulici a Pavel umřel myslím na čtvrtou vlnu.“

Zvedl překvapeně obočí.

„To je teda smůla,“ podotkl. „Čtvrtá vlna byl jen takovej odvárek těch předchozích.“

„Měl nějaké zranění. Prý dostal šípem do zadku, hnisalo mu to a byl hodně zesláblý.“

„Tak to jo.“

„Já jsem potom…“

Zvedl ruku.

„Dopovíš mi to jindy. Teď musíme shánět jídlo. A vodu,“ ukázal na prázdnou PET láhev.

Uraženě zmlkla.

„Nebuď nasraná,“ zamračil se. „Kecat můžeme zase večer. Ale s plným žaludkem.“

„Co teda chceš teď dělat?“

„No co. Projdeme nejdřív ten panelák,“ ukázal pod sebe. „Potom půjdeme pro vodu.“

„Myslíš, že se tu něco najde?“

„Mám tušení, že ano,“ pousmál se.

Nenašli nic. Zato cestou ke studánce Michal střelil slepici.

Před studánkou dlouho prohlížel stopy v bahně.

„Hodně psů,“ podezřívavě se rozhlédl okolo. „Tohle je asi srna,“ ukázal na otisk.

„A tohle člověk,“ ukázala na lidskou stopu.

„Je čerstvá. Okované boty. To je špatný.“

Zvědavě zvedla obočí.

„Jsou to pořádný boty. Otroci mají většinou jen sandály ze starých pneumatik. Nižší kasty, jako třeba svobodní, mají nekvalitní boty. Jen otrokáři, vojáci, důstojníci nebo lovci si můžou dovolit takový boty.“

Sjela pohledem na jeho nohy.

„A co jsi ty?“

„Já nepatřím nikam.“

Šlápl svojí okovanou botou vedle stopy. „Je větší.“

Srovnávali podrážky.

„Tady je stopa, co míří k vodě. Tady je otisk ruky, jak si klekl a opřel se rukou o zem. Naplnil si láhev, možná se napil. Pak je stopa tady,“ ukázal rukou. „Dělal to co my. Kontroloval stopy. A potom odešel stejnou cestou,“ ukázal na stopy.

„Myslíš, že to byl lovec?

Pokrčil rameny.

„V každým případě už je pryč. A to je dobře.“

Napili se a naplnili láhve. Michal tu svoji rozlil po okolí a znovu naplnil.

„Proč to?“ ptala se.

„Rozmaže to naše stopy. Takže, pokud sem zase někdo přijde, nic nezjistí. Hlavně o tobě,“ ukázal bradou na její boty z pneumatiky.

„Chtěla bych také takové boty, co máš ty.“

„To by chtělo. V těch tvých se nedá utíkat.“

Vraceli se.

„Co budeme dělat teď?“ zeptala se.

„Hledat něco k jídlu.“

„Ale co ta slepice?“ ukázala na jeho brašnu.

„No a?“

„To přece stačí?“

Zamyšleně si ji prohlížel.

„Ty jsi neměla utíkat. Protože ty nepřežiješ na svobodě ani týden,“ zavrtěl nevěřícně hlavou.

Sešli dolů k Vltavě. Našli si tichý kout. Kusy dřev odstrčili do proudu dvě nafouknuté mrtvoly, které se zachytily v křoví na břehu. Potom Michal vytáhl z brašny smotaný rybářský vlasec s háčkem a za pomoci dlouhého klacku a žížal, které mezitím vyhrabala Romana, nahodil.

Měli smůlu. Nic.

Po hodině to vzdali. Šli chvíli podél břehu a snažili se nalákat labutě a kachny, ale tihle ptáci byli už zkušení a opatrní. Ti nezkušení už dávno skončili v něčím žaludku.

Nakonec zmizeli v polorozpadlých ulicích Prahy. Procházet se po břehu bylo nebezpečné.

Šli ulicí, každý po jedné straně, protože tak mohli kontrolovat protější okna.

Romana byla překvapená Michalovými znalostmi. Hned, když ráno vyšli, ji seřval, že chtěla jít vedle něho a povídat si. Donutil ji jít po druhém chodníku a sledovat okna na jeho straně. Zároveň jí řekl, že pokud uslyší výstřel, nebo cokoliv jiného, co vyhodnotí jako nebezpečné, nemá se na něj ohlížet a okamžitě má začít utíkat. Žádné ohledy, žádné zdržování. Pokud přežije, sejdou se v tom paneláku, kde večeřeli tu starou kočku.

Šli ulicí a občas zkušebně prohlédli nějaký dům.

Procházeli byt po bytu a hledali cokoliv, co mělo nějakou cenu.

V jedné kuchyni, když Michal odsunul lednici, našli zapadlou konzervu s tuňákem. Za sklenicemi v kuchyňské lince zapadlý zlatý řetízek s křížkem. V jiném bytě v botníku našli boty, které jí docela padly, když si vezme silnou ponožku.

Všechno tohle jim zabralo hodně času, každý byt prohlíželi velice důkladně. Zběžná prohlídka byla k ničemu, byty byly už vybrané od těch, co přišli před nimi. A i tak jen paběrkovali.

Na rám vchodových dveří každého bytu, který prohlédli, nakreslil Michal tužkou malé kolečko; podle toho vždy poznal, že už tu byl a že zde už opravdu není nic zajímavého.

V jednom bytě se Romana zastavila u obrazu, hozeného na zemi. Obraz někdo strhl ze zdi, patrně za ním hledal trezor a později do něj šlápl a protrhl plátno.

„Na co zíráš?“ zeptal se Michal.

„Za tenhle obraz bys před Vlnou dostal tak deset miliónů,“ vzdychla.

Přestal odsunovat postel a stoupl si vedle ní.

„Za tuhle čmáranici?“ ušklíbl se.

„Filla. Emil. Představitel českého kubismu.“

„Jak to víš?“

„Tady je signatura.“

„Co?“

„Podpis.“

„Se v tom nějak vyznáš.“

„Studovala jsem to.“

Stáli a prohlíželi si obraz.

„Je v něm díra,“ konstatoval.

„Někdo do něj dupl,“ znovu vzdychla. Pak obraz vzala a opřela ho o stěnu.

„Filly se nenažereš. Pojď se podívat, jestli něco nezapadlo za postel.“

Nakoukla za postel.

„Jen krabička od prezervativu.“

„Mrkni, jestli není plná.“

Sáhla za postel a vytáhla krabičku.

„Je tam,“ ukázala sáček.

„Dobrý. To se dá vyměnit.“

„Za co?“

„Za jídlo.“

Nevěřícně sledovala krabičku v ruce.

„To se dá vyměnit?“ zeptala se překvapeně.

„Jasně. Líp, než ten tvůj Filla.“

„Nechápu.“

„Nevím, co nechápeš,“ rozhodil rukama. „Lidi chtějí šukat a antikoncepce už není. Tak musí brát tohle. Navíc se to dá použít několikrát, když se to vypláchne.“

Zkřivila pusu odporem.

„Co ti vadí?“ divil se.

Oba zmlkli. Uslyšeli zvuk motorů.

„Gangy?“ zeptala se.

Poslouchal. To nebyl zvuk motorek.

„To jsou auta. Céčka,“ odpověděl.

„Víš to určitě?“

„Nikdo jiný než Centrum auta nesmí používat.“ Postavili se k oknům. „No jasně. Centrum. Stoupni si sem, ať tě nevidí,“ ukázal vedle sebe.

Ulici projížděly pomalu tři dodávky bez korby. Natřené zelenou khaki barvou, na dveřích velké tiskací C. Na korbě každé dodávky stálo několik chlapů v uniformách a neprůstřelných vestách a pátravě prohlíželi ulici a okna v barácích.

V prostřední dodávce seděli na podlaze tři otrhanci, s rukama za zády.

„No to mě poser, mají zase Vrabčáka,“ zašeptal Michal.

„Kdo je Vrabčák?“ podívala se.

„Zalez, krávo. Ten uprostřed.“ Michal vytáhl prak a zamířil na poslední auto.

Ocelová kulička práskla do kabiny vozu. Auto zastavilo a po chvilce i ty před ním. Vojáci v autě se začali dohadovat a pokřikovat na sebe. Michal vzal z kapsičky nejmenší kamínek a zamířil šikmo, na protější barák.

Ozval se zvuk sypajícího se skla.

Vojáci začali seskakovat a kryli se za bočnicemi aut, samopaly namířené na všechny strany.

„Padáme,“ chytil Michal Romanu za ruku a vlekl ji pryč. Seběhli schody a přes dvorky utíkali jinam.

Vběhli do baráku. Romana chtěla vyběhnout ven, ale on běžel do patra.

„Co když sem přijdou?“ sípala za ním.

Zvedl ruku, aby mlčela, a z okna propátrával okolí.

„Někdy takhle jede několik aut v každé ulici a hlídají celý blok. Vběhli bychom jim přímo do cesty,“ vysvětlil.

Vykoukla ven. Ulice byla prázdná.

„Jdeme?“ zeptala se.

Kývl.

Proběhli ulicí a potom dalším blokem.

Konečně zastavili.

„Proč jsi to udělal? Proč si střelil do toho auta?“ snažila se popadnout dech.

„Je to kamarád,“ vysvětlil jí. „Jednou nás chytili společně. On se dostal z klepet a pomohl i mě. Dlužím mu to.“

„Myslíš, že jim uteče?“

„Vrabčák?“ zasmál se. „Už jim takhle zdrhl desetkrát.“

„Vrabčák, to je divný jméno.“

„Jmenuje se myslím Vladimír Vrabec.“ Prošel bytem a zkontroloval dvorek. „Takže Vrabčák,“ dopověděl.

„Aha.“

„Má dvě holky. Nebo ženy.“

„Vážně?“

„Jo. Sýkorku a Vlaštovku.“

„Haha.“

„Ne fakt. Dana Sýkorová a… Vlaštovka je vlastně Vlaštovka, nevím, jak se jmenuje.“

Lehce kývla.

„To s nimi někde žije?“

„Jo,“ pousmál se. „Na druhém břehu Vltavy. Mám v úmyslu je v nejbližší době navštívit.

Sedla si do křesla a sundala si nové boty.

„Mám odřené nohy,“ prohlížela strženou kůži na kotníku.

„Musíme najít nějaké ponožky. Zatím si udělej onuci z tohohle,“ podal jí kus prostěradla.

Ovázala si nohy a zasunula je do bot.

„Už je to lepší.“

Znovu vykoukl z okna, a když neviděl nic podezřelého, zkušebně začal prohledávat skříňky v pokoji.

„Ty se nikdy neunavíš, co?“ masírovala si namožená lýtka.

Lehce zavrtěl hlavou.

„Jak dlouho jsi venku?“ zeptal se místo odpovědi.

„Třetí den,“ přiznala.

„A nikdy jsi předtím neutekla?“

Lehce se ušklíbla.

„Hodně jsem o tom přemýšlela. Ještě s Hankou, s kamarádkou jsme to plánovaly. Že utečeme někam daleko, najdeme si někde nějaké osamocené místo, kde budou jen dva silní chlapi, co budou hledat dvě holky k sobě,“ zasněně se podívala na zeď.

Sledoval její pohled. Zeď byla prázdná.

„Potom Hanka umřela a ty ses konečně rozhodla,“ doplnil za ni.

„Jak to víš?“ otočila se překvapeně od zdi. „Jak víš, že umřela?“

„Nejsi tu s Hankou.“

„Hmm.“

„Na co Hanka umřela?“

„Asi otrava krve.“

„To je docela neobvyklé.“

„Měla smůlu. Znásilnili ji dost brutálně a něco jí tam dole udělali.“

„Dozorci?“

„Ne. Jiní otroci.“

Lehce přikývl.

„Jestli už sis odpočinula, jdeme dál hledat.“

Chtěla něco říct, pak ale sevřela rty a zvedla se.

Do večera našli ještě půlku mýdla a v kapse jednoho saka ve skříni dvě cigarety.

Když se slunce začalo klonit k západu, rozhodl Michal, že už stačí.

Procházeli ulicemi, tak, jak ji učil. Občas nahlédli do některého z odstavených aut.

Všechna auta měla odšroubovaná víčka od benzinových nádrží. Benzín a nafta se vybraly hned zpočátku rabování. Michal Romaně řekl, že se dá ještě troška paliva dostat z každého auta, ale nevyplatí se to. Je tam toho tak do zapalovače a je to zoxidované. Ale i v autě se občas našla nějaká zapomenutá věc.

„Jdeme zpátky na střechu?“ zeptala se, když už sotva pletla nohama.

Zavrtěl hlavou.

„Nikdy nechoď spát na stejný místo dvakrát,“ poučil ji. „Alespoň čtrnáct dní se tam neobjevíme.“

„A kam jdeme?“

Zvedl ruku, aby byla zticha.

Otupěle ho následovala. V jednu chvíli zastavil a dal ji znamení, aby také stála.

Unaveně si sedla na zem.

Vytáhl z opasku prak, vložil kamínek, natáhl, zamířil a vystřelil.

Ozval se zvuk holubích křídel.

Za chvíli se vrátil a hrdě jí ukazoval holuba.

Nepřítomně se na něj dívala.

„Mám toho dost,“ vzdychla.

„Měla by ses taky naučit střílet. Mohli jsme trefit dva,“ nevšímal si jejího zoufalství.

„Jsem hrozně unavená.“

Složil holuba do tašky.

„Dobrá, jdeme,“ ukázal na polozbořený činžák. „Už jsme skoro tam.“

Doploužili se do činžáku. Vedl ji po schodech do sklepa. Za hromadou zdiva se protáhli malým otvorem do zborcené části domu.

Michal lehce zabouchal na ocelové dveře.

„Myšák,“ pronesl polohlasem.

Ozvalo se šoupání nohou a ve dveřích se otevřela špehýrka.

„Ahoj Myšáku. Jsi sám?“ ozval se mužský hlas.

„Ne. Mám tu holku,“ ukázal do tmy za sebe.

„Takže už si nehoníš vocasa?“ zasmál se ten ve dveřích.

„Pustíš nás?“ zamračil se Michal.

„No jo.“ Dveře se otevřely.

Vstoupili a Romana překvapeně vydechla.

Sklep, pokud si odmyslíme vůni zatuchliny a smradu, byl vlastně zařízen jako malá hospoda. V přední části sedělo v křeslech několik lidí, o kus dál byl pravý barový pult. Za ním barman, chlap snad dvoumetrový.

Romana se otočila na toho, kdo jim otevřel dveře.

Podobný typ. U pasu měl obušek a nůž.

Michal došel k pultu. Barman mu kývl na pozdrav a stočil pohled na Romanu.

„Na prodej?“ Ukázal bradou.

„Ne,“ zavrtěl Michal hlavou. „Alespoň ne teď.“

„Střel mi ji. Stejně ti ji seberou nebo ti uteče,“ přemlouval barman.

Michal znovu zavrtěl hlavou.

„Možná později. Zatím si ji chci nechat.“

„Tak potom řekni cenu.“ Barman položil na stůl dvě skleničky a nalil.

„Máš něco?“ zeptal se, když si připili.

„Nic moc. Staré mýdlo, dvě svíčky, jednu slepici,“ položil brašnu na pult. „Holuba, dvě cigára a tohle,“ přiložil krabičku s prezervativem.

„Hoho,“ houkl překvapeně barman, vzal cigarety a zkoumavě je prohlížel.

„Nejsou ani vyklepaný. A pak, že se už nic nenajde.“ Položil je opatrně na pult. „A nechceš si tohle nechat?“ Vzal krabičku a prezervativem a ukázal na spící Romanu.

„Ne.“

„Pamatuj si, dítě v týhle době je jistá smrt,“ zvedl barman varovně prst.

„Dávám si pozor.“

„Zatím si dáváš pozor. Ale časem na to začnete srát. Já to znám.“

„Uvidíme.“

Barman varovně zahrozil rukou s krabičkou a potom stočil pohled na pult.

„Co za to?“ zeptal se.

Michal chvíli přemýšlel.

„Mohl bys nám udělat potěšení?“ zeptal se Barmana.

Barmanova tvář se roztáhla v úsměvu. „Tak pán je romantik,“ ukázal zuby.

Michal trochu posmutněl.

Stočil pohled na zem, jako by se styděl. Barman trpělivě čekal.

„Ani ne. Víš, já…“ zvedl Michal po chvilce hlavu a stočil pohled k Romaně. „Nikdy jsem si to nezažil. Jen jsem o tom slyšel vyprávět. A už to asi nikdy nezažiju. Tak bych chtěl alespoň jednou v životě…“ Zrozpačitěl.

„Ale to bude víc, než máš tady,“ ukázal Barman na pult.

„Já vím. Můžeš mi to dát na dluh?“

Barman zkoumavě Michala prohlížel.

„Obvykle nedávám lidem jako ty na sekeru. Neber si to osobně, ale máte vysokou úmrtnost. Ale co,“ mávl rukou. „Občas by měl být člověk velkorysej a nemyslet jen na kšeft.“

„Děkuju. Splatím to.“

Barman mávl znovu rukou.

„Zatím si dej ještě jednoho panáka a já to připravím.“

Někdo lehce poklepal Romanu po tváři.

Cukla s sebou a probudila se.

„Co se děje?“ zeptala se polohlasem. „Kde to jsem?“ snažila se upamatovat.

„Ve sklepě. Musíme jít,“ podával jí ruku.

Mátožně se zvedla.

„Mám hrozný hlad,“ vzdychla.

„Za chvíli se najíme,“ vedl ji za sebou.

„Tudy jsme přišli?“ nedokázala si upamatovat cestu.

„Pamatuj, že každá nora musí mít několik východů.“ Zastavil se před dalšími dveřmi.

„A tohle je východ?“ nechápala.

„Ne,“ otevřel dveře.

Vstoupili dovnitř a Romana vyjekla překvapením. Místnost nebyla velká, ale útulná. Uprostřed místnosti byl stůl s ubrusem, na stole svíčka a dvě skleničky. Dvě polstrované židle.

„Pane. Paní,“ oslovil je barman. „Račte se prosím posadit.“ Odsunul jednu ze židlí.

Jako ve snách si sedla ke stolu. Teprve teď si uvědomila, že barman nemá obušek a nůž, ale sako a motýlka.

Jemně a opatrně ji přisunul židli, aby se mohla pohodlně usadit.

Naproti si sedl Michal, i on byl zjevně nesvůj.

Barman odběhl a za chvíli se vrátil s lahví bílého vína. Zkušeně ji otevřel a nalil trochu Michalovi do sklenice.

Michal čekal a barman také.

„Ochutnej,“ poradila Michalovi Romana.

Vzal sklenici a vypil ji.

„Je to kyselý,“ řekl překvapeně.

Zavrtěla hlavou a kývla na barmana.

„Přítel není vinař, nalejte mě, já posoudím,“ vpadla do role.

Lehce jí nalil. Mírně upila a válela víno po patře.

„V pořádku,“ kývla na barmana. Ten s mírnou úklonou nalil oběma.“

Láhev nechal stát na stole a odešel.

Víno jí moc nechutnalo. Ale bylo to opravdové víno. První, které pila po několika letech.

Lehce si přiťukli a znovu si připili.

„Je fakt kyselý,“ zašeptal Michal.

„Je vynikající. Jsi úžasnej,“ chválila ho.

Trochu se narovnal v křesle.

„Nikdy jsem víno nepil,“ přiznal.

„Já ano. Ale už hrozně dávno.“

„Jsem z toho trochu zklamaný.“

„Asi jako z prvního sexu,“ škádlila ho. „Ale večer jsi chtěl zase.“

Zamyšleně se na ni podíval. Potom si znovu připil.

„Podruhý to bylo jiný. Ale to víno podruhý chutná pořád stejně kysele,“ zatvářil se nešťastně.

Vyprskla smíchy.

„V tom sexu to zlepšíme. Něco tě naučím. Ale víno, to už asi jiný nebude.“

Překvapeně se na ni podíval.

„Leze mi to rychle do hlavy. Piju na lačný žaludek a potom melu takovýhle kraviny,“ přiznala.

Rychle jí dolil.

„Hrozně to tu voní jídlem. Motá se mi z toho hlava. Nebo je to tím vínem?“ ptala se.

Pokrčil rameny.

„Bude jídlo?“ ujišťovala se pohledem na příbory na stole.

Nadšeně zakýval hlavou.

„Už se nese,“ otočil se ke dveřím.

Barman profesionálně nesl oba talíře v jedné ruce. Nejprve talíř položil před ni, potom před něho.

„Hranolky a obalovaný kuře. Jako v KFC. A tatarka a kečup,“ jásal Michal.

Sledovala ho s úžasem. Před očima se jí změnil v malého kluka, který stojí před obchodem rychlého občerstvení a toužebně kouká dovnitř.

Na nic se neohlížel a vrhl se na jídlo. Soukal do sebe hranolky a kuře a obojí máčel střídavě v majonéze a kečupu.

Sama také neodolala. Hranolky byly úžasné. Kuřecí kousky byly jinačí, než si pamatovala. Byla to asi ta slepice, kterou donesli, a rozhodně nebyla smažená v kukuřičných lupínkách, nebo co tehdy používali, spíš to byla strouhanka ze starého chleba. Ale to jí nezkazilo pranic chuť a náladu.

Barman stál vedle a usmíval se jejich nadšení.

„Ještě kolu, nebo fantu a je to dokonalý,“ usmála se na něj.

„Kolu jsem viděl naposledy tak před třemi lety a u ostatních limonád, to už ani nevím, kdy jsem je viděl, natož ochutnal,“ posmutněl barman.

„Přesto je to vynikající,“ chválila ho.

Trochu se pousmál a nechal je o samotě.

Michal dojedl a závistivě pokukoval po jejím jídle. Občas jí nenápadně sebral hranolku.

„Je to opravdu vynikající,“ přistrčila k němu trochu svůj talíř. „Kde to dokázal sehnat?“

„Něco je z Centra. A Godo obchoduje s farmami z okolí.“ Ukradl ji další hranolku.

„Kdo je Godo?“

„On,“ ukázal hlavou směrem, kterým barman zmizel.

„ Myslela jsem, že Centrum obchoduje jen s registrovanými komunitami.“

„Nevím. Možná tam má známý, možná je opravdu registrovanej.“

„A ty? Proč ses neregistroval? Měl bys nárok na dávky.“

„Je mi patnáct,“ připomněl jí. „Šoupli by mě někam makat na farmu.“

„Nebo do nějakého gangu.“

„Tam už nedávají. Gangy nic neprodukují. Jen dělají zle. Stejně si myslím, že si na ně Centrum jednou došlápne.“

„Včera bylo pozdě.“

Dojedla. Teprve teď si uvědomila, že ani jeden z nich nepoužil příbor. Tak je složila na talíř, pod ubrousek.

„Tak na budoucnost,“ zvedla skleničku.

Přiťukli si.

„Já to pít nebudu,“ Michal se napil vody z láhve.

„To já jo,“ znovu si nalila. „Můžu se tě na něco zeptat?“

„Hmmm.“

„Kolik to stojí?“ ukázala na prázdný talíř.

„Všechno, co jsme měli,“ přiznal. „A ještě tak jednou tolik.“

„A to jsi udělal vůli mě?“

„Tak trochu. Ale hlavně kvůli sobě.“

„Aha,“ nedala na sobě znát zklamání. „No, alespoň jsi upřímnej.“

Nechápavě se na ní podíval.

„Stalo se něco?“ zeptal se.

„Ne. Jsem blbá. Promiň.“

„Když jsem byl ještě v děcáku, chlubili se tam starší kluci, že pozvali svoji holku na večeři. Hrozně jsem jim to záviděl a chtěl jsem to někdy taky udělat. Bylo to pro mě něco jako… Já nevím,“ zamyslel se.

„Zkouška dospělosti?“

„Snad. Asi.“

Seděli a mlčeli.

Barman přišel a uklízel na stole.

„Co jste takoví smutní?“ ptal se.

„Je to pryč,“ vzdychla.

„To jídlo?“

„Všechno. Co bylo. A i to jídlo,“ mírně se pousmála.

„Co naděláš. Život jde dál. Pro některý.“

Lehce pokývala hlavou.

„Ještě bude káva,“ upozornil je barman, když se zvedali.

„Káva? Pravá?“

„Ne úplně, ale káva to bude.

Zase si sedli a čekali. Barman donesl dva kouřící šálky.

„Pil jsi někdy kávu?“ zeptala se Michala.

Zavrtěl hlavou.

„Tak ti asi taky nebude chutnat. Jako to víno. A ten sex.“

„Tak ji nemám pít?“ ptal se.

„Ne. Určitě ji vypij. Pomalu a pamatuj si její chuť.“

„I když nebude dobrá?“

„I přes to.“

Opatrně se napil.

„Teď, když to čekám, není to tak hrozné,“ zasmál se.

Ochutnala také kávu. Byla hrozná. Vlastně jen taková umazaná voda. „Ale co bych chtěla v tomhle zkurveným světě,“ pomyslela si.

Co budeme dělat teď?“ zeptala se, když dopili.

„Jdeme spát. Někam.“

„Ke štěstí mi chybí ještě pořádná koupel a čistě povlečená postel,“ protáhla se.

„Tak tyhle úchylnosti tady neposkytují,“ prstem setřel z talíře zbytky tatarky a kečupu.

Ustlali si v jednom domě, v přízemí. Michal jí řekl, že sem občas chodí spát. Má to tady vyčištěné a deku věší do výšky, aby si v ní potkani nedělali hnízdo.

Ráno hodil deku zase na konzoli, nataženou mezi dvěma knihovnami.

Celou noc jsi mi brala deku,“ upozornil ji zamračeně.

„Promiň,“ omluvila se.

„Seženeme ještě jednu.“

Byla po včerejšku utahaná a nechtěla se hádat.

Vykoukli ven z okna. Venku stálo několik lidí a vozíky.

Sběrači. Prohledávali v tlupě baráky stejně jako Romana s Michalem. S tím rozdílem, že sběrači byli organizovaní. Na každého registrovaného člena dostávala komunita týdenní příděl jídla z dodávek z Centra. Nebylo to moc, tak se každý člen komunity musel starat, aby byl užitečný. Dřív to bylo hlavně sběrem užitečných věcí po bytech. V pozdější době se byty vyprázdnily, což začínal být problém. Komunity i gangy hladověly.

Jen v Praze bylo přes tisíc registrovaných komunit. Když začaly docházet věci v bytech, pokusily se některé méně militantní skupiny odejít mimo město a tam založit něco na způsob farem. Bohužel, okolní půda byla až na výjimky už zabrána, tak docházelo k ozbrojeným střetům. Vojáci z Centra se téměř vždy přikláněli na obranu farem. Byla z toho malá občanská válka a napětí mezi gangy a Centrem se trvale zvyšovalo a byla jen otázka času, kdy přerostou v ozbrojený konflikt.

V Praze přestalo být bezpečno. Ostatně, kdy bylo.

Utekli přes dvorky. Gangy si zabíraly určitá území a oni nevěděli, jestli nejsou na něčí zóně. A pokud by je sběrači chytili na svém působišti, rychlá smrt by byla asi to nejlepší.

Přeběhli do další ulice a opatrně začali zase paběrkovat.

V téhle ulici už byl někdo, kdo to projel opravdu důkladně. Z některých bytů dokonce zmizel i nábytek. Ten se používal na topení.

Přešli tedy do další ulice, ale i ta byla vybraná.

Rozhodli se vyrazit směrem na Vinohrady. Tam zase probíhal nějaký střet mezi gangy. Nebyla to válka v pravém slova smyslu, vzduchem lítaly jen nadávky a kamení.

Vrátili se zpátky a zkoušeli hledat v Karlíně.

V Praze operovalo opravdu hodně gangů. Některé se spojovaly a jiné zase rozdělovaly. Byl v tom zmatek. Probíhaly boje o ulice, o jednotlivé baráky. A do toho se pohybovali vyděděnci a uprchlíci, kteří nepatřili nikam. Uprchlí otroci, Sirotci ze zaniklých nebo rozprášených gangů. Ti, které gangy samy vyhodily. Lidi, kteří nedokázali zapadnout do žádné skupiny. Bylo jich hodně a mnoho dalších se do Prahy stahovalo v domnění, že zde seženou něco k jídlu, nebo se v anonymitě hlavního města ztratí.

Byli první na ráně. Přestože Centrum zakazovalo jejich likvidaci, nikdo to nebral vážně. I sami vojáci z Centra kolikrát tyhle tuláky zabíjeli. Stačilo, aby byl porušen nějaký předpis nebo zákaz. Třeba vstup do zakázané zóny. Nebo jakákoliv nebezpečná zbraň. Tím se myslela zbraň střelná, jakákoliv, a také kuše, luk, oštěp nebo další podobné zbraně. Z nožů cokoliv, co bylo delší než pět centimetrů. Za vrhací prak vás mohli také okamžitě popravit.

Proto gangy ve většině případů používaly tyče. Nebo klacky s tupou špicí. Ale vědělo se, že gangy mají zbraně. Ty měly buď dobře ukryté, nebo je používaly ve svých sídlech, v místech, kam se vojsko z Centra neodvažovalo.

V Karlíně Michal a Romana opět nic nenašli. Přes mosty do Holešovic nemohli, na obou stranách byly obsazeny hlídkami z Gangů a Komunit. Šli podél Vltavy až na dohled k Štefánikovu mostu, dál to nemělo cenu, dál už bylo Centrum. Ulice byly zataraseny ostnatými dráty a zátarasy.

Vrátili se stejnou trasou, dál od Vltavy si netroufali.

Po několika hodinách se vrátili do Dolní Libně. Zdejší gang měl zabraný Libeňský zámeček. Odbočili směrem na Jarov a teprve tam zaznamenali první úspěch.

V jednom bývalém obchodě, nejspíš večerce, našli pod lednicemi a pulty zapadlé vakuové balení koření. Pepř, česnek, hřebíček, kari koření. Bylo to jmění, protože koření se už dlouho nedalo sehnat. V jednom domě našli překvapivě pod schody za odloženými cihlami neotevřený pytlík soli, kterou asi majitel domu chtěl používat na sypání chodníků.

Sůl zvedla Michalovi maximálně náladu. Byla naprosto nedostatkovým zbožím. I na dávkách z Centra jste dostávali soli na týden malý pytlíček, bylo to okolo deseti gramů, a sůl citelně chyběla. Takže kilo soli znamenalo obrovské jmění.

Michal sůl okamžitě rozdělil na tři díly. Jeden díl si vzal k sobě, jeden díl dal Romaně a největší díl nasypal do uzavíratelné sklenice, tu zabalil do igelitu a to celé ukryl na zahradě domku. Tak se pojistil, že kdyby jednoho, nebo i oba chytili a vše jim sebrali, ještě stále měli ukrytý poklad.

Když vycházeli z domu, uslyšeli vzdálenou střelbu.

Zůstali skryti ve vchodu.

Střelba sílila. Byl slyšet kulomet a samopaly a osamocené výstřely z pušek.

„Zdrháme?“ navrhla Romana.

Zavrtěl hlavou.

Čekali ještě chvíli. Když střelba ustala, opatrně se vydali k místu, odkud výstřely zněly.

„Není to nebezpečné?“ obrátila se k Michalovi.

Lehce přikývl.

„Je. A jdi na protější stranu,“ ukázal na druhý chodník.

Došli na Koněvovu ulici. Široká třída byla na několika místech zúžená barikádami tak, že ten, kdo chtěl projet, musel zpomalit a kličkovat.

Došli k barikádám.

Všude byla krev a několik rozstřílených těl.

Vylez nahoru a hlídej,“ poručil Romaně a začal ohledávat těla.

Vždycky, když někoho prohlédl, narovnal se a zašeptal: „Je všechno OK?“

„Ano,“ odpovídala šeptem Romana.

Celkem prohlédl šest těl. Poslední nebyl mrtvý. Seděl zády opřený o zeď baráku.

„Pít,“ zašeptal a z pusy mu vytekl pramínek krve.

Podal mu svoji PET láhev.

„Nevím, jestli nemáš něco v břiše,“ ukázal na jeho košili celou od krve.

Zraněný se na něj cynicky podíval.

„Myslím, že je úplně jedno, kam jsem to dostal. Stejně to mám spočítaný. Tak mi dej napít.“

Přiložil mu láhev k puse. Pil malými doušky a sípavě oddychoval.

„Můžu se podívat?“ seskočila Romana z hromady sutě.

„Ty krávo! Máš hlídat,“ osopil se na ní.

„Už jsou pryč,“ řekl zraněný.

„Kdo?“

„Céčka.“

„To byli Céčka?“ zeptal se udiveně.

„A kdo myslíš?“

„Napadlo mě, že jinej gang.

Zraněný zavrtěl hlavou. Romana mu roztrhla košili. Vodou z petky mu opláchla hrudník.

Na prsou měl malou dírku, na které se dělaly krvavé bubliny.

„Máš díru v plíci.“

Zraněný nereagoval.

„Zvedneme tě. Pokud je to průstřel, můžeš to přežít.

Bylo ticho. Bubliny se přestaly dělat.

Romana strčila do raněného. Spadl na zem, na břicho.

„Tohle by nepřežil,“ konstatoval Michal.

„Je vůbec div, že to vydržel tak dlouho,“ ukázal na obrovskou díru v zádech, do které by vměstnal pěst.

„Co to bylo?“ Romana vytřeštěně sledovala ránu.

„Dumdum. Zakázaná munice. Kulka se ti v těle roztrhne, a když jde ven, bere tohle s sebou.“

„Tohle přece nemohli udělat ti z Centra.“

Pokrčil rameny. „Mohli.“ Zvedl se a rozhlížel se kolem.

Připojila se k němu.

„Co hledáme?“ zeptala se.

„Patrony. Prázdný nábojnice. Vojáci je po sobě sbírají, ale v té hromadě výstřelů se jim mohlo něco zakutálet.“

„A to se dá prodat? Nebo vyměnit?“

„To se dá prodat i vyměnit.

Hledali společně a nakonec šest prázdných nábojnic našli.

„Kam teď?“ podívala se na slunce, které se klonilo k západu.

„Kam? Do Vysočan.“

„A tam?“

„Teče tam čistá voda. Můžeme si nabrat. A potom nahoru, na Prosek.

A tam co?“

„Tam se uvidí.

Mezi Prosekem a Libní stávala kdysi bobová dráha. Nahoře, u Prosecké ulice se nasedalo na boby a potom jste sjížděli dolů, až téměř k Vysočanskému nádraží.

Bobová dráha byla poničená. Ale restaurace při jejím vchodu stále stála.

Sem Michal s Romanou zamířili.

Na terase restaurace stál muž a hlídal. V ruce měl pušku.

„To jsem já!“ zavolal na něj Michal a ukázal ruce.

Muž neodpověděl, jen kývl.

Vešli do restaurace. Bylo tam několik lidí, kteří se dohadovali. Když vstoupili, všichni ztichli a sledovali je.

„Zdar Myšáku,“ postavil se u stolu holohlavý muž.

„Zdravím tě, Holohlave,“ opověděl Michal.

Holohlav si lehce přejel rukou po hlavě a ukázal k barovému pultu.

„Měníš?“ zeptal se.

Michal kývl.

Sedli si k baru.

Ostatní lidi u stolu začali pokračovat v přerušené debatě.

„Co nabízíš?“ zeptal se Holohlav a nalil tři skleničky.

„Zírej,“ položil Michal na stůl pytlík soli.

„A heleme?“ Holohlav vytáhl zpod pultu váhu a zvážil ji.

„Skoro dvě stě gramů. Není nějak míchaná?“ ujišťoval se.

„Ne. Myslím, že ne. Ale ochutnej.

Holohlav si naslinil prst a lehce zabořil do sáčku. Při světle lojové lampičky si prst prohlížel.

„Vypadá to v pořádku. A i chutná to dobře.“ Olízl prst. „O co máš zájem?“

„Chleba. A maso.“

„To by šlo,“ kývl Holohlav a zmizel vzadu, v místnosti. Za chvíli se vrátil s malým pecnem chleba a kusem masa zabaleným v papíru.

Michal si k němu čichl.

„Pes?“ zeptal se.

„Ne. Prase. Včera jsme ho střelili.“

„Tak jo.“

Holohlav roztáhl pusu v úsměvu.

„S tebou se Myšáku vždycky dobře obchoduje. Nešidíš a nemáš přehnaný požadavky.“ Zvedl panáka s alkoholem.

Připili si a zašklebili se.

„Tfuj,“ odplivl si Michal.

„No jo. Vodečka to není. Ale hlavní je, že se po tom motáš. Je to všechno?“ zeptal se Holohlav.

„Ještě tohle,“ vysypal Michal z pytlíku na stůl patrony.

Zvuk patron měl překvapivý účinek. U stolu všichni zmlkli a sledovali pult.

„To je zajímavý,“ Holohlav si čichl k nábojnici.

„Je čerstvá,“ konstatoval. „Odkud ji máš?“

„Z Jarova. Na Koněvce se střílelo.“

„Kdo je na Jarově?“ zeptal se Holohlav ostatních.

Krčili rameny. „Je to docela daleko.“

„Mrtví?“ zeptal se Holohlav.

„Šest.“

„To je hodně. Naštěstí se nás to netýká.“

„Bylo to Centrum.“

Najednou se rozhostilo ticho, že bylo slyšet i drobné prskání knotu v lampě.

„Tohle není prdel,“ řekl vážně Holohlav.

„Já si prdel nedělám.“

„Viděl jsi, že by to byli vojáci z Centra?“

„Ne. Ale jeden přežil.“

„A žije?“

„Ne. Měl v těle díru, že bych mu tam mohl strčit kopačák a nebyl by vidět.“

„Střela dum dum,“ dopověděla Romana.

„To je blbost. Tohle z Centra nepoužívají,“ zvedl se od stolu vysoký blonďák.

„Tohle nám řekl, než zkapal. Že to byli z Centra.“

„Blbost.“

Michal lehce zvedl ruce, na znamení že je mu to jedno.

„Slyšeli jsme výstřely. Automatické zbraně. Snad samopaly. Nebo kulomet. Když to ztichlo, šli jsme se podívat.“

„To přece nic nedokazuje,“ vstal od stolu dlouhovlasý kníratý chlap v motorkářské bundě.

„Jen říkám, co jsem viděl.“

Dlouhovlasý vzal nábojnici a přičichl si.

„Je to munice do osmsetpětek,“ potvrdil.

„To pořád nic nedokazuje,“ oponoval blonďák.

„Je to pravda,“ vstal další od stolu a přišel k pultu. Další se přidávali a očuchávali patrony.

„Může být pro to desítky vysvětlení. I kdyby to byli Céčkaři, neznamená to, že by šli po všech. Třeba tam bylo něco jiného.“

„Co například, Šíšo?“ opřel se motorkář zády o pult.

„Například třeba potřebovali projet. Nutně.“ Odpověděl muž, kterého motorkář oslovil Šíšo.

„Pokud potřebují projet, nikdo jim nebrání.“

„A třeba jim bránili.“

„Třeba,“ jedovatě se usmál motorkář.

„Honze,“ oslovil Holohlav motorkáře, „má pravdu. Pokud nezjistíme, co se dělo, nemá cenu něco podnikat.“ Nalil několik dalších panáků.

„Já vám jenom říkám, že jestli na nás Centrum vlítne, tak bude pozdě něco dělat.“

„Nemají důvod.“

„Nepotřebují důvod. A i kdyby, najdou si ho. Můžou použít cokoliv. Všichni porušujeme zákony. I ty Holohlave. Šmelina – deset let natvrdo. Vlastnictví zbraní. – Poprava. Kšeftování se zbraněmi – to samé. Do prdele, i za to že si tu pálíš kořalku, za to tě můžou sebrat.“

„Já ji nepálím.“

„Ale máš tu samohonku.“

„Ale nepálím.“

„Každej pálí a každej hulí a pěstuje trávu, aby v týhle zkurvený době přežil. Já vám říkám chlapi, seberme zbraně a pojďme do nich, dřív, než to udělají oni.“

„Klid,“ mírnil Honzeho Holohlav a podal mu panáka. „Zjistíme, co se na Jarově stalo. A podle toho budeme jednat. Stejně nemůžeme vzít železa sami. Musíme všichni a najednou.“

Znovu se začali dohadovat.

„O co tady jde a co je to za lidi?“ zašeptala Romana Michalovi.

„Tohle místo je vlastně hranice mezi gangy. Vlastně se tu stýká Prosek, Vysočany a Libeň. A z každýho gangu, co jsou v okolí, jsou tu lidi a řeší spory.“

„To by mohli vyřešit, kdo z motorkářů zabil toho otroka tam nahoře v Libni?“

„Drž hubu ty píčo blbá,“ sykl na ní.

„Ty víš, kdo zabil toho votroka ve Vosmíkových?“ zeptal se Blonďák Romany.

Rozhostilo se stejné ticho, jako když předtím Michal obvinil Centrum.

„Viděli jsme mrtvého otroka. Nevím, jestli to bylo ve Vosmíkových, neznáme ty ulice.“ Odpověděl za Romanu Michal.

„Ty jsi ale řekla motorkáři,“ blonďák se koutkem oka díval na Romanu, ale jinak sledoval Honzeho.

„Byly tam stopy po motorce. Tak jsme si mysleli…“ začal Michal.

„Tebe jsem se neptal!“ skočil Blonďák Michalovi do řeči. „Viděla jsi, že by toho otroka zabil někdo na motorce?“

Bylo ticho. Michal cítil, jak se mu orosilo čelo. Romana stála proti němu, v obličeji celá bílá.

„Neviděla,“ zašeptala.

„Opravdu neviděla?“ stočil Blonďák svůj pohled na Romanu.

„Nee.“

Napětí v místnosti trochu povolilo.

„Co se stalo?“ zajímal se Holohlav.

„Někdo sundal votroka ve Vosmíkových. A byly tam stopy vod motorek.“

„To je vážný obvinění,“ otočil se Holohlav na Honzeho.

Ten se odlepil od pultu a sjel pohledem Romanu a Michala.

„Dva kluci vjeli na cizí území,“ kývl Honze na Blonďáka. Prý jeli nějakou boční ulicí a všimli si toho pozdě. Když se vraceli, přejeli něco, co leželo na ulici. Nechtěli se zdržovat, věděli, že jsou na cizím území. Proto jen zběžně zjistili, že to byl otrok z Centra a byl mrtvý. Už předtím.“

„Nepořezali ho na těle?“

„Ne. Proč by to dělali?“

„To je to, co nás mátlo. Vypadá to, že ho nějakej tulák zabil a chystal se si z něj kousek uříznout a někdo ho vyrušil.“

„Možná ho vyrušili moji kluci.“

„V každým případě, neměli tam co dělat.“

„Omlouvám se. Zaplatím ti panáka,“ rozhodil rukama Honze.

„Dobrá. Platí,“ kývl Blonďák. Honze vzal panáky a šel si sednout ke stolu. Ostatní se připojili.

Holohlav si utíral zpocenou hlavu a rychle naléval.

„Sbal si saky paky a vypadni,“ zašeptal Michalovi.

Michal kývl, sebral jídlo a patrony a zamířil k východu. Když otvíral dveře, mírně se pootočil. Honze, rozvalený na židli, sledoval s přivřenýma očima, jak odcházejí.

„Píča. Píča jsi a kráva největšího kalibru. A já jsem ten největší debil pod sluncem, že jsem tě tam nenechal.

„Nevěděla jsem. Co se stalo?“ ptala se.

„Dole v Libni jsou motorkáři. Na Libeňským zámečku mají základnu. A nahoře jsou taky Libeňáci ale jsou hlavně na Korábský škole. Zabitej otrok může vést k vyšetřování, když se o tom dozvědí céčka. Honze, šéf motorkářů, se už nějakou dobu snaží spojit gangy a zaútočit na Centrum.“

„To je fór?“

„Ne.“

„Vždyť to nemůže. Centrum je přece armáda. České republiky.“

Zavrtěl hlavou. „Ty jsi přece kráva, to snad není možný.“

„Co jsem zase řekla?“

„Armáda Český republiky,“ vyprskl.

„Jmenuje se tak.“

„Tak já si dám titul Prezident zeměkoule, a budu jím?“

„Ne,“ uraženě odsekla.

„Všichni, nebo skoro všichni nad třicet jsou mrtví. Důstojníci, politici. Prostě celá vláda. Kdo vládne?“

„Nevím.“

„Pár poddůstojníků, kteří zabrali vojenský sklady, a sem tam nějakej vyšší oficír, co náhodou přežil vlny. Ti rozhodují. Víš, kolik mají vojáků?“

„Ne.“

„Ani já ne. Ale je to málo. Na celou Českou republiku. Kolik to může být? Tisícovka? A kolik jich bylo opravdu ve vojenským výcviku?“

„To taky nevím.“

„Málo. A hodně lidí se tam dalo, jen aby dostali zbraň a při první příležitosti zdrhli. Prostě ta armáda, to Centrum je jen takový zdání. Pokud se gangy semknou a zaútočí, nemají šanci.“

„Jak to víš?“

„To snad ví každý, kdo se o to trochu zajímá.“

„A je to nějaký problém? S tím mrtvým otrokem?“

„Já nevím. Je to možná jen náhoda. Ale gangy si svoje území žárlivě střeží. Pokud Honze a ještě někdo přejel na cizí území, je to skoro jako vyhlášení války.“

„To byl Honze? Kdo vjel na cizí území?“

„Honze vozí na motorce v pouzdře brokovnici. Když s motorkou spadl, tak mu skoro z pouzdra vypadla. Nikdo jiný než Honze to být nemohl.“

„A ten Blonďák to ví?“

„Nevím. Možná to tuší. Víš, co si myslím?“

„Ne.“

„Ten otrok měl C před číslem. To znamená, že byl z Centra. Pokud by se Centru doneslo, že na jejich území byl nalezenej jejich otrok, tak by to znamenalo dost nepříjemný vyšetřování. A dost možná by to vedlo k likvidaci Gangu z Korábu.“

Chápavě pokývala hlavou.

„Takže to měla být taková válečná lest? Že ho zabili na jiném území?“

„Nevím. Možná. Ale hodně věcí mi tam nesedí.“

„Které?“

„Co dělal otrok z Centra tak daleko.“

Pokrčila rameny.

„Nelíbilo se mi, jak se na nás díval, když jsme odcházeli.

„Mě také ne.

„Kam jdeme?“

„Dolů, do Libně.“

„Tam, k těm motorkářům?“

„Ne přímo tam. Ale tím směrem.

„Co když nás najde?“

„Pokud nás bude hledat, tak nejspíš všude jinde, než někde u něj.

„Myslíš?“

„Nevím. Honze je hrozně mstivej. Na pár dní asi zmizíme z města, než na nás zapomene.“

„Je nebezpečnej?“

„Ano. Prý dostal už před Vlnou doživotí za vraždy. A po Vlně se mu podařilo utéct spolu s ostatními. Je to asi jeden z nejhorších Gangů v Praze.“

„Žižkovu a Libni,“ trpce se usmála.

„Obloukem se vyhni,“ doplnil za ni staré pořekadlo.

Procházeli dolů zarostlou pěšinou. Stmívalo se.

Došli k zahrádkářské kolonii. Některé domky zahrádkářů byly zborcené, ale některé byly v překvapivě dobrém stavu. Ploty samozřejmě zmizely, daly se použít na zátarasy mezi ulicemi.

Michal se už uklidnil.

„Snad nebude tak zle,“ přesvědčoval se v duchu. „Vylhali jsme se z toho.“ Koutkem oka mrknul na Romanu.

Najednou ho napadlo, že by mu vadilo, kdyby o ni přišel. I když mu lezla krkem, tím svým mluvením.

Došli k jednomu zahrádkářskému domu. Nijak se nelišil od ostatních.

„Tady přespíme,“ rozhodl a shodil batoh.

„Jdi pro dřevo a já zatím vyčistím to ohniště,“ ukázal rukou.

Chtěla protestovat, ale po dnešním průšvihu si to rozmyslela. Poslušně vyrazila k nedalekému lesíku.

Michal zatím hrábl do hromady toho, co kdysi bylo hnojištěm. Vytáhl starý rýč, pečlivě obalený černou silnou folií. Když se vrátila s hrstí dřeva, měl už v místě ohniště vykopanou velkou jámu.

„Stačí?“ zeptala se.

„Ještě tak desetkrát tolik,“ odpověděl.

Vykulila oči, ale poslušně vyrazila k lesu.

Když se vrátila podruhé, oheň už vesele plápolal. V hluboké jámě ho skoro nebylo vidět. Přesto z něj sálalo teplo.

„Jdu s tebou, potřebujeme opravdu hodně dřeva,“ zabodl rýč vedle ohniště.

„Na co?“

Mávl rukou a vyrazili k lesu.

Tentokrát vzali i velké kusy, které táhli po zemi.

„Škoda že nemáme sekeru. Mohli bychom něco porazit,“ uvažovala.

„Ne sekera. Moc rámus. Nepřítel slyšet,“ odpověděl po indiánsku.

Mírně se usmála, spokojená, že ho přešel vztek.

Došli k ohni. Michal odněkud vyčaroval velký květináč, do kterého položil trochu vlhké hlíny, na to listí a na to maso, které vyměnili v hospodě. Potom květináč přiklopil ještě větším květináčem, a vše opatrně položil do ohně.

Netrvalo dlouho a maso bylo hotovo.

Na dřevěné lavici ho malým nožíkem pokrájel a společně s nalámaným chlebem ho pojídali.

Když dojedli, byla už tma.

Toho dříví jsme vzali nějak moc,“ ukázala na hromadu dřeva.

Michal přiložil a na ohniště začal pokládat kameny, kterými předtím obložil oheň.

Co to děláš?“ ptala se.

Chtělas koupel? Budeš mít koupel,“ ukázal na litinovou vanu, ležící opodál dnem vzhůru.

„A kde vezmeš vodu?“

„Za chatkou jsou velký plastový barely plný vody. Koukni se tam.“

Opravdu. Byly to velké barely, propojené mezi sebou tak, že stékající voda ze střechy po naplnění jednoho barelu, jednoduchým způsobem stékala do dalšího.

„Kýbl je ponořený v prvním barelu. Nebo alespoň před nedávnem tam byl.“ Dál zarovnával ohniště.

Otočili vanu a trochou mokré trávy ji vyčistili. Potom vanu postavili nad ohniště, které už nehořelo, ale jen sálalo. Naplnili vodou a po chvíli byla voda vařící.

Michal zakryl oheň ještě víc, aby se neuvařili a společně se naložili do horké vody.

„To je nádhera,“ vzdychala. Ještě mýdlo a šampon a vzdychám blahem.

„Šampon nemám, ale kousek mýdla jsem odkrojil z včerejšího nálezu,“ sáhl do batohu pohozeného vedle vany.

Měl to dobře vypočítané, mýdla bylo opravdu tak na dvě umytí.

„Kde jsi byl celý můj život?“ ptala se.

„V děcáku,“ ušklíbl se a přitáhl ji k sobě.

Ve vaně jim to moc nešlo. Vylezli z vany a milovali se na dece, kterou vytáhl z půdy zahradního domku.

Tentokrát už to bylo lepší než minule.

Leželi na zádech a sledovali hvězdy.

„Vidíš?“ ukázala na oblohu. „Támhle ta hvězda, co se tak rychle pohybuje.“

„No. Co je s ní?“

„Je to družice.“

„Není moc malá? Abychom ji viděli?“

„Prý ne.“

Zavrtěl hlavou.

„Zítra to vezmem na sever, tam už je kraj Prahy a jsou tam farmy. Dá se tam vyměnit ta sůl, kterou máš u sebe.“

„Ty jsi houby romantik,“ vzdychla a zajela si rukou mezi nohy.

„Dával sis pozor?“ zeptala se.

„Jo.“

„Jsem dole nějaká moc mokrá.“

Mlčel.

Nadzvedla se. „Tak dával sis pozor?“

„Asi jo.“

„Asi jo?“ vykřikla.

„Jo. Dával.“

„Tak ano nebo ne?“

„Seděla jsi na mě.“

„No a?“

„Asi jsem tě nestihl včas nadzvednout. Ale většina šla mimo.“

„Do prdele,“ zaklela. „Já to věděla.“ Zvedla se a vlezla do vany.

„Ještě že je tu ta voda,“ začala se vyplachovat.

„Promiň. Bylo to moc rychlý.“

„Snad z toho nic nebude,“ zvedla se ve vaně a nechala ze sebe vytékat vodu. „Tohle se musíš naučit. Anebo si kup zpátky ty prezervativy.“

Podal jí další deku, aby se mohla usušit.

„To se to radši naučím,“ mračil se.

Vylezla z vany a sedla si vedle něj.

Chvíli mlčeli.

„Dej mi hadry. Vyperu je ve vaně. Do rána to uschne,“ sáhla po jeho oblečení.

Nejdřív zvedl ruku, že jí v tom zabrání, ale pak ji nechal.

„Nechceš rozdělat víc oheň, je houby vidět,“ poručila mu.

Poslušně odhrnul kameny a přiložil na sálající uhlí pár kousků dřeva.

Okamžitě vzplály a plameny začaly olizovat stěny vany.

Přešla k vzdálenějšímu konci a začala prát.

Sledoval ji, jak se nahýbá nad vanou. Potom vstal a vzal si ji zezadu.

Ráno je roztřásla zima. Přesunuli se do chatky. Byla tam sice hromada špíny a páchlo to tam plísní a myšinou, ale zase tam bylo o poznání tepleji.

Když se probudila, bylo už dost pozdě.

Michal v chatce nebyl.

Omotala se dekou a vyšla ven. Sluneční světlo ji na chvíli oslnilo.

Michal seděl u ohniště a něco montoval. Vana už zase ležela pohozená u kompostu, vysoká tráva ji zakrývala tak, že se dala lehce přehlédnout.

„Napadlo mě, kdybychom měli obilí a jiné věci, že by se tu dalo dobře farmařit,“ řekla místo pozdravu.

Zvedl hlavu a podíval se na ni. Potom se rozhlédl po okolí.

„Dalo,“ potvrdil. „Ale ve dvou bychom to neubránili.“

Měl pravdu. Po vlnách si hodně dvojic nebo malých skupin založilo drobná pole a malé farmy a zkoušely pěstovat. Staly se jako oběťmi nájezdníků, toulavých loupeživých skupin, nebo pokud se jim podařilo tohle vydržet, tak i sousedních větších farem, jejichž členové jim kradli úrodu a další věci.

„Kdyby o nás nikdo nevěděl…“ začala znovu.

Zavrtěl hlavou.

„Zanech snu, který sis vysnila s Hankou. Pokud by nás vypátral třeba jen jeden člověk, stačí, aby mě ze zálohy zabil a tebe si potom vzal jako otrokyni. A že by o nás nevěděli? Jak chceš měnit? Budeš potřebovat hromadu věcí, které budeš měnit za úrodu.“

Mávla rukou. „Je to jen sen. Kašli na to.“

Podívala se mu pod ruce. „Děláš snídani?“ zeptala se.

Zamračeně zvedl obličej.

„Jíst budeme až večer. Jedno jídlo stačí.“

„Tak co děláš?“

Ukázal ji výtvor.

„To je pro mě?“ zeptala se.

„Ano,“ zvedl vidlice a zkontroloval délku gumy. „S tímhle, když tě chytí, tak tě nezastřelí. A přitom se s tím dá zabít skoro všechno.“

„Viděla jsem, jak jsi sestřelil tu slepici,“ pochválila ho.

„No, prase bych s tím nesundal, ale člověka ano,“ podal jí prak.

Je jinačí, než máš ty.“

„Je. Udělal jsem ti ho zatím jen s jednou gumou. Než se naučíš střílet.“

„A ty máš kolik gum?“

„Tři,“ ukázal svůj prak,

„S tím zabiješ člověka?“

Kývl. „Pokud ho zasáhneš do hlavy, tak ano.

„Škoda, že s tím nejdou střílet šípy.

Sáhl do kapsy a vytáhl ocelový kroužek, na kterém byly po obou stranách přivázané krátké provázky.

„Když ty provázky natáhneš na vidlici, můžeš s tím střílet i šípy.“

„Vážně?“

Nasadil na vidlici praku kroužek a potom vytáhl ze zpevněných zad svého batohu dlouhou tyčku. Z kapsy batohu vytáhl ocelovou špičku, kterou nasadil na přední část tyčky.

„Ještě tam můžu dát dozadu křidýlka, ale na ukázku to stačí takhle.“ Prostrčil tyčku kroužkem, chytil konec šípu do kožené kapsy praku, natáhl, zamířil a střelil.

Šíp opsal oblouk a zabodl se do dveří další chatky.

„Paráda!“ lehce zatleskala. „Tak proto nosíš ten vyztužený batoh.“

Kývl.

„Divočáka s tím nezabiješ, ale srnu ano. A to je masa na pár dní,“ zvedl se a šel pro šíp.

Než se vrátil, stihla se už obléci. Prádlo bylo ještě vlhké, ale už nesmrdělo několikatýdenním smradem.

„Jdu na záchod,“ oznámila mu, když se vrátil

Sledoval ji, jak mizí ve vysoké trávě. Když přidřepla, nadzvedl rýčem velkou dlaždici z chodníčku, vedoucího k chatce. Pod nimi byla plastová krabice.

Rychle ji otevřel.

V krabici byla pistole, lesknoucí se olejem, dva zásobníky, dva dlouhé nože, hromádka nábojů všech možných ráží a další malá krabička.

Michal vzal malou krabičku, otevřel ji a přihodil malý zlatý křížek s řetízkem, který našli předevčírem k další hromádce zlatých a stříbrných předmětů.

Krabičku zavřel, vložil do větší plastové, i tu rychle zavřel a zasypal hlínou. Na to vše položil zpátky dlaždice a zkušebně si na ně stoupl.

Akorát včas. Romana se zvedla a podívala se jeho směrem.

„Co mě sleduješ, úchyle!“ zavolala.

„Co ječíš jak na lesy,“ zamračil se.

Než se vrátila, složil deku a pečlivě ji uklidil zase na půdičku chatky.

Sledovala ho.

„Děje se něco?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Jen si tak říkám, jak to všechno víš, kde co je?“

„Mám svoje cesty a svoje místa. Tohle je jedno z nich.“

„A náhodou, nedělal sis zásoby ještě něčeho dalšího, veverčáku? Abychom se nemuseli ploužit každý den za potravou?“

Nechápavě se na ní podíval.

„No jestli třeba tady nemáš někde zakopaný poklad. Třeba jídlo?“ vysvětlovala.

„Jo jasně,“ pochopil. „Tady pod chatou mám zakopanou hromadu chlastu a cigaret a konzerv a dalších věcí. Dost na to, abych s tím mohl vyžít na několik let,“ ukázal na chatku.

„No, kéž by,“ usmála se.

Pokrčil rameny. Když odcházeli, ještě zkontroloval, jestli je všechno důkladně uklizené. Hlavně v chatce zase rozházel plesnivé kusy hadrů, aby si nikdo nevšiml, že prkna v podlaze mají v sobě zatlučené čerstvé hřebíky.

„Opatrnosti není přece nikdy dost,“ vzpomněl si na svoje přísloví.

Vyrazili na sever, směrem k Ďáblicím. Občas prošli nějaký byt, ale s nevalným výsledkem.

Michal byl opatrnější než jindy. I Romana byla víc ve střehu.

„Pořád mi vrtá hlavou ten včerejšek,“ začala, když v jednom bytě projížděli knihovnu.

„Mně taky.“

„Myslíš, že by Centrum vyvádělo kvůli otrokovi?“

Pokrčil rameny.

„Centrum oficiální otroky nemá. Přesné značení je „Osoby pod ochranou Centrální vlády.“

„No a?“

„Může to být i voják v civilu.“

„Myslíš?“

„Nevím. Prostě zabít otroka z Centra je průser.“

Mlčela a vyhazovala knihy z knihovny a prohledávala police.

Sykl na ni. Ztuhla a přestala dělat rámus

Potichu se přemístili k oknu.

Dole projížděla asi desítka lidí na kolech. Za některými koly měli připevněny vozíky, ostatní měli ruksaky.

„To jsou z Proseka?“

Kývl, i když si nebyl jist.

„Šediváci,“ konstatoval.

„Kdo?“

,„Ti otroci. Některý mají šedivý obleky. Většinou saka. Patří ke kultu potkana. Zvířete, který je inteligentní a přežije všechno.“

„Tihle?“ sledovala cyklisty.

„Ne všichni. Ale tři z nich jsou určitě.“

„To vůbec neznám.“

„Je to jen taková sekta. Není nebezpečná. Ale překvapilo mě, že je už i na týhle straně řeky.“

„A v čem je problém?“

„Zatím v ničem. Ale kdoví, co to může znamenat v budoucnosti.“ Lehce se vyklonil z okna.

„Ty kola jsou pěkně nebezpečný. Jsou tichý.“

„Zahnuli,“ přestal se vyklánět.

„Přes Ďáblice to vezmeme rychle. Je tam v panelácích strašně moc různých komunit a pořád se to tam mele. Nerad bych tam jednu schytal.“

„A kam vlastně jdeme?“

„Až do Klecan.“

Nevěděla, jak je to daleko, tak mlčela.

Vyrazili.

Každou ulici důkladně zkoumali, než do ní vkročili.

„Chtělo by to dalekohled,“ clonila si oči.

„Zakázaný.“

„Proč?“

Pokrčil rameny a vstoupil do ulice. Procházeli a sledovali okna a vchody.

„Jen procházíme,“ zavolal Michal do jednoho okna.

Neviděla nad sebe. Pohybem hlavy ji přivolal k sobě.

Šla vedle něj a sledovala okna. Občas v nich uviděla pohyb. Nemohla se zbavit pocitu, že najednou vyběhne ze vchodu hromada útočníků.

Nic se nestalo a prošli ulicí bez úhony.

„To bylo jen tak tak,“ oddychl si Michal. „Ještě před několika týdny byla tahle ulice prázdná.“

„Co vlastně chceš v těch Klecích?“ zeptala se.

„Klecanech,“ opravil ji. „Je tam opevněná vesnice. Přátelská. Můžeme si tam v klidu odpočinout. Ale hlavně, převezou nás na druhý břeh Vltavy. Tady je pro nás trochu horká půda.“

„Taky mám ten pocit.“

Za Ďáblicemi zahnuli do Bohnic.

Prošli Bohnicemi a Čimicemi a vstoupili do Draháně.

Drahaňská rokle bylo kdysi jedno z nejkrásnějších míst na okraji Prahy. Po sérii epidemií se tu usadila loupeživá komunita, která terorizovala okolí. Napadala okolní farmy. Vojáci z Centra na ni zaútočili a rozprášili ji. Bohužel, při akci vzplál les a celé Drahaňské údolí shořelo.

Nyní, po několika letech, začínal na místě znovu vyrůstat les. Ze studánky v rokli znovu začal vytékat pramínek vody.

Nabrali si vodu a zkontrolovali stopy.

Nic, co by stálo za znepokojení.

Prošli údolím a k večeru konečně dorazili do Klecan.

První, na co narazili, byly ploty z pletiva a dřevěných kůlů. Šli podél plotu, až k bráně.

„Michal,“ kývl na hlídku v bráně.

„Zdar Myšáku,“ zazubil se vrátný a sklonil pušku. „Co nového v Práglu?“

„Svrab a neštovice.“

„Myslel jsem, že jsi single,“ ukázal na Romanu. „Nebo je na prodej?“

„Není na prodej,“ zavrtěl hlavou Michal a prošel branou. Hlídka za nimi zavřela bránu a uznale sledovala Romanu zezadu.

Šli okolo polí a záhonů. Někde ještě takhle v podvečer pracovali lidé, většinou otroci, k tomu pár hlídek, spíš než dozorci to byli vedoucí skupin.

Došli k další bráně. Tady už nebyly ploty, ale pevnější stěna z kůlů.

„Promiň, ale prohlídnu tě,“ ukázala hlídka na Michala. „A tebe taky,“ kývla na Romanu.

Zvedli ruce a nechali se prohmatat. Kontrola byla jen zběžná.

„Tohle prohlížení,“ zavrtěl Michal hlavou, když prošli branou. „Co si myslí, že neseme? Bombu?“

„To fakt hledali zbraně?“ ptala se Romana.

„Drogy a alkohol.“

Procházeli okolo stájí s domácími zvířaty, garáží a sýpek, stlučených ze všech možných materiálů.

Přišli k další bráně. Byla otevřená, jen nahoře na věži stála hlídka s dalekohledem.

Prošli branou a došli k centru vesnice. Několik starších baráků, mezi nimi skladiště a další domky a chatrče.

„Máte tu šéfa?“ zeptal se Michal hlídky u dveří.

„Je vevnitř,“ kývla hlídka hlavou. „Ona jde s tebou?“ ukázali na Romanu bradou.

„Jo,“ otočil se.

„Ručíš za ni?“

„Jistě.“

„Neměla by chodit za šéfem.“

„Počká venku,“ kývl na Romanu

Mírně se zamračila, ale neprotestovala.

„Slečno, jestli máte hlad, támhle se najíte,“ ukázali Romaně na otevřenou jídelnu, kde už sedělo několik lidí.

„Jasně, skoč si na jídlo,“ souhlasil Michal a vešel dovnitř.

Romana se vydala k jídelně a Michal vystoupal do prvního patra budovy. Zaklepal na první dveře, a když se ozvalo souhlasné zavolání, vstoupil.

„Buď dlouho živ a zdráv, Myšáku. Rád tě zase vidím,“ vstal na konci místnosti asi čtyřicetiletý muž v rozhalené košili a podával Michalovi ruku. „Neseš mi doufám dobré zprávy.“

„Snad ano, Předsedo,“ odpověděl Michal. „Nikde jsem nezjistil, že by se nějaký gang chystal napadnout nějakou farmu v okolí.“

„To jsou dobré zprávy. Jsi si jistý?“

„Jistý si nemůžeš být nikdy.“

„No jasně. Ale z vlastního předpokladu si myslíš, že se nic nechystá.“

„Ne. Gangy rabují, nebo se perou mezi sebou, ale na farmy si zatím netroufají.“

„A je nějaký náznak, že by se zkoušeli spojit?“

„Libeňští jezdci chtějí spojit všechny gangy, nebo alespoň většinu, a zaútočit na Centrum.“

Předseda se zachmuřil.

„To by mohl být samozřejmě velký problém. Pokud by Centrum zničili, nebo alespoň oslabili, bylo by to nebezpečné i pro farmy v okolí Prahy. A nejenom pro nás, ale i pro zbytek republiky.“

„Republika už přece neexistuje.“

„Proč myslíš, že ne?“

„Všude je anarchie, rozpad.“

Předseda pokýval hlavou.

„To máš pravdu. Ale Vlny už jsou pryč a teď se musíme znovu postavit na nohy. A vláda v Centru je to jediné, co tu máme.“

Michal pokrčil rameny.

„Politice nerozumím. Byl jsem na Bobovce, byli tam z Libně, Proseku a Vysočan. A ještě někdo další, koho neznám.“

„A nevíš, co domlouvali?“

„Ne. Bohužel se nám tam stal problém a byli jsme rádi, když jsme se ve zdraví dostali ven.“ A Michal vyprávěl dobrodružství se zabitým otrokem.

„To je ona?“ stoupl si Předseda k oknu a ukázal na jídelnu

„Ano.“

„No, už se s tím nedá nic dělat. Nechceš ji tu raději nechat? Postaráme se o ni.“

„Možná by to tak bylo lepší. Ale nevím, jestli bude chtít ona. A je to uprchlý otrok. Je prý nepsaný pravidlo, nebrat otroky z jiných farem.“

„V tom není problém. To bych zařídil, Michale, víš, že ti vděčíme za hodně.“

Mávl skromně rukou.

„Ubránili byste se.“

„Asi ano, ale za cenu mnohem větších obětí. Víš, že tady máš dveře vždy otevřené.“

„Já nejsem na usedlý život.“

„Nemyslím teď. Ale třeba v budoucnu. Budeš chtít děti rodinu.“

„Je mi patnáct. Nejsem vlastně ani plnoletej.“

„No jo, vlastně,“ zasmál se Předseda. „Vždycky na to zapomenu.“

Michal se pousmál.

„Převezete nás na druhou stranu?“ zeptal se.

„Klidně. Ale nechcete tu přespat? Už je stejně večer. Jídlo, koupel, čistá postel?“

„Večeři bych si dal určitě, koupel, to ne, koupali jsme se včera a nemyslím si, že je zdravé, koupat se víckrát než jednou za měsíc. A na rovinu, spát v místnosti, kde spí ještě dalších padesát lidí, to bych neusnul.“

Předseda něco načmáral na papír.

„Tady máš papír na dvě večeře a snídaně, koupel a spaní. Pokud si usteleš někde za boudou a chytí tě hlídka, pošli je za mnou. Ráno tenhle papír dej ještě převozníkovi. Převeze vás na druhou stranu.“

„Dík,“ vzal Michal papír.

Předseda papír nepouštěl, chvíli se o něj přetahovali.

„Dávej na sebe pozor,“ pustil nakonec Předseda papír.

„Jasně,“ ušklíbl se hrdinně a odešel.

Předseda ho sledoval oknem, jak si sedl v jídelně vedle Romany.

Potom za ním zavřel dveře.

„Všichni jsou stejní,“ vzdychl. „Zachraňujou svět, ale dveře za sebou zavřít nedokážou.

„Co je k jídlu?“ zeptal se Romany, když si přisedl.

„Maso, brambory a UHO. To nevím co to je.“

„Univerzální hnědá omáčka,“ vysvětlil ji.

„Ale je to dobrý. K pití jablečný mošt.“

„Ten miluju.“

„Jídlo je tu taky dobrý. A je ho hodně. A prý si můžu i přidat.“

„To ano. Líbí se ti tu?“

„Docela jo. Je to o hodně lepší, než tam, kde jsem byla.“

„A nechtěla bys tu zůstat?“

„Proč? Chceš se mě zbavit?“

„Jo.“

„Ty jsi ale pěknej zmrd, víš to?“

„Proč?“

„Proč? Protože. Protože.“ Nemohla najít důvod. „To ti není blbý? Po tom všem?“

„Postarají se tu o tebe. Líp, než bych to uměl já.“

„Jdi do prdele,“ odsekla mu a sedla si kus od něj.

Nechápavě sledoval desku stolu. Potom vzal její talíř a šel s ním k pultu s jídlem. Tam si vzal ještě jeden talíř a nastavil je kuchařovi za pultem.

Kuchař ani nechtěl vidět papír od Předsedy a rovnou na oba talíře přihodil porci brambor, kus hovězího a zalil to sběračkou omáčky.

Michal vzal ještě jednu lžíci a vrátil se ke stolu.

„Tumáš. Jez. Kdoví, kdy se zase tahle najíme,“ položil talíře na stůl.

Otočila se k němu se slzami v očích.

„Nemám hlad,“ vzlykla.

„Co bulíš?“ nechápal. „Žer,“ ukázal lžící.

Uraženě se otočila.

„Když nebudeš jíst, nasereš tím ostatní,“ varoval ji polohlasem.

Vzala lžíci a zády k němu začala jíst.

„Ještě můžeme do sprch. Ale to si myslím, že je zbytečný, když jsme se myli včera. A taky můžeme spát s ostatními. V jejich ubytovně,“ vysvětloval.

Nevnímala ho.

Já tam ale spát nebudu, ale jestli chceš ty, tak klidně. Ráno nás převeze po snídani přívoz,“ pokračoval.

„Mám to tady na papíře. Je to hrozně nadrápaný,“ ukázal ji papír.

Chvíli ho studovala.

„Znamená to, že odcházíme spolu?“ ujišťovala se.

„Jo,“ nabral si další bramboru na lžíci.

Otočila se a dala mu pusu na tvář.

Mlčel a dál jedl. Ona studovala papír.

„Já bych ty sprchy využila,“ vrátila mu papír.

Pokrčil rameny.

„Ale spát budeme venku.“

„Ale někde dál, kde nás nikdo neuvidí.“

„Tak jo,“ souhlasil.

Večer zalezli do vzdálenější stodoly. Na seně doufali ve větší soukromí, ale stejný nápad mělo asi podle všeho snad dalších deset párů. Dokonce to vypadalo, že tohle místo je přímo záchytný bod milenců.

Michala v jednu chvíli napadlo, že spát na ubytovně s dalšími dvaceti otroky by bylo asi klidnější, než mezi tou hromadou vzdychajících těl.

Naštěstí se stodola během několika hodin vyprázdnila a po zbytek noci už je nikdo nerušil.

Probudili se do deštivého rána.

Mezi loužemi a bahnem prokličkovali do jídelny. Tam dostali porci chleba, masa, zeleniny a opět jablečný mošt.

Michal na chvíli zmizel, a když se vrátil, měl batoh plný.

„Co v tom máš?“ ptala se.

„Brambory, mouku, maso, zeleninu. Prostě co je potřeba.“

„To jsi dostal?“

„Ne. Vyměnil za tvoji sůl.“

Pozorovala jeho batoh.

„To jsi vyměnil dobře. Batoh plnej jídla za trochu soli. Mám pocit, že tam, jak jsme byli minule, nás pěkně ošidili.“

Pokrčil rameny.

„Tam šlo o něco jiného. Ale bohužel to nevyšlo.“

„O co?“

Mávl rukou. „Nech to být.“

„Stejně nám ještě kus masa a kus chleba zbyl. Maso už začne smrdět,“ ukázala na svůj batoh.

„To dneska zkusíme vyměnit.“

„Nikdy by mě nenapadlo, že budu mít tolik jídla, že ho budu chtít vyměnit.“

Usmál se.

„Tak si tuhle chvíli pamatuj, nebývá tak často.“

Rozhlédla se po okolí.

„Líbí se mi tahle farma. Myslíš, že by nás tu nechali?“

Sledoval její pohled.

„Možná,“ odpověděl. „Ale já na to nejsem.“

Přelil si zbytek moštu do svojí petky a zdvihl se. „Vstávej, jdeme,“ podal ji ruku.

Vyrazili k řece.

„Nechtěl jsem mluvit tam před ostatníma. Ale kdyby se se mnou něco stalo, jdi sem a řekni Předsedovi, nebo ne, popros Předsedu, ať si tě nechá. Řekni mu, že jsme k sobě patřili.“

„A co by se ti mělo stát?“

„Nikdy nevíš. Znáš to. Chlapy většinou popraví a ženský si nechají. A pokud utečeš…“ nedokončil.

„A proč tu nezůstaneme teď hned? Je tu bezpečno.“

Chvíli mlčel a potom zavrtěl hlavou.

„To nejhorší nás teprve čeká,“ řekl.

Přemýšlela o jeho slovech.

„Co horšího může být, něž to, co nás potkalo?“

Mlčel a přeskakoval louže. Sledovala jeho ještě napůl chlapecké tělo. V jeho věku se hádala s rodiči a chodila pozdě domů z diskoték. Pokukovala na nich po starších klucích a malovala si budoucnost na růžovo. Nikdy by ji nenapadlo, že za deset let bude spát s předčasně dospělým patnáctiletým klukem, který se obává budoucnosti.

„Bude hladomor,“ odpověděl ji na otázku. „A válka.“

„Válka? S kým?“

„S gangy. Jídlo co bylo ve městech, je pryč. Farmy se uživí, ale neuživí gangy. Centrum už také nemá moc jídla, dávky jsou stále menší a menší. Jakmile vypukne hladomor, gangům bude všechno jedno a napadnou Centrum a potom se vrhnou na nechráněné farmy. Proto není bezpečné zůstat tady.“

Přemýšlela o jeho slovech.

Měl pravdu.

„Kdy myslíš, že se to stane?“

„Až hlad spojí gangy.“

„Myslíš, že to v Centru vědí?“

„Myslím, že ano. Možná proto sami začali útočit.“

„Ta přestřelka předevčírem?“

„To je začátek.“

„Gangy ale nejsou ozbrojené. Většinou,“ dodala.

„Nenech se mýlit. Gangy mají hodně zbraní.“

„Jak hodně?“

„Dost na to, aby ve spojení s přehledem zlikvidovali nepřipravené Centrum. A pokud Centrum dostanou, dostanou i obrovské množství zbraní a munice. A budou neporazitelní. Nastane nová éra.“

„A co budeme dělat?“

„Ukryjeme se, počkáme, až se to přežene a přidáme se k vítězům.“

Zbytek cesty k vodě šli v naprostém mlčení.

U Vltavy stála pramice a vedle převozník chytal ryby. Michal mu ukázal papír od Předsedy.

Převozník kývl a vytáhl pruty.

„Cigára nemáš“ Zeptal se.

„Trochu tabáku.“ Vytáhl Michal plechovou krabičku a vysypal její obsah.

„Dám ti za to rybu. Vyber si,“ ukázal na káď, ve kterých plavalo několik ryb.

„Vyber ty.“

Převozník podběrákem vybral tu největší, zabalil ji do listí a podal jim ji.

„Kdybyste chtěli zpátky, budu tu až do večera.“

„Dneska ne.

„Budu tu vlastně do večera každý den.“

„To by šlo.

Převozník se pousmál a sedl k veslům.

„Nemáš nějaký cigára?“ Zeptal se na druhý straně.

„Ne. Už jsem ti dal všechen tabák.“

„Aha,“ odrazil od břehu

Odcházeli od lodi.

„Trochu mdlého rozumu,“ zasmála se Romana.

„Prý měl nějaký úraz hlavy. Zapomíná, tak ho dali sem,“ kývl hlavou k řece. „Dokonce se mu tady toleruje kouření. Jinde to mají zakázáno.

Všimla jsem si. Kam jdeme teď?

„Podívat se, jestli Vrabčák utekl.“

„To je ten kamarád? Z auta?“

„Jo, ten.“

Přeskakovali zbořené a spálené zdi.

„Co se tady dělo?“ ptala se.

„Nevím. Tyhle trosky už jsou tu dávno. Ale můžeme se zeptat. Přelezl další zeď a nejistě se rozhlížel.

„Pořád se to mění,“ bručel.

„Hledáš něco?“

„Musíme ukrýt to jídlo.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč chceš schovat to jídlo?“

Nechápavě se na ní podíval.

„No protože ho máme hodně,“ vysvětlil jí.

„A to vadí?“

„Jasně. Plnej batoh láká. Jako kdysi plná peněženka. A navíc, říkají mi Myšák. Viděla jsi někdy myš? Myslím pravou myš, ne potkany, co jich je teď všude plno.“

„Jasně?“

„Myš je malá. Každý si na ní troufne. Aby přežila, musí být opatrná a rychlá. A myš s těžkým batohem není rychlá.“

„Aha,“ usmála se chápavě.

„Tady to je,“ ukázal na vchod do nějakého obchodu.

Prošli rozbitou výlohou. Michal zkontroloval stopy v prachu.

„Dobrý. Nikdo tu moc neotravuje,“ konstatoval s uspokojením a šel dál do skladu.

„To je elektronika. Myslíš, že nám k něčemu bude?“ ptala se.

„Dáme to do lednice.“

Lehce si zaťukala na čelo.

Prošli obchodem a dorazili do skladu. V regálech tu buly narovnány hromady zboží. Občas bylo někde něco shozené a vysypané z krabic, ale ve většině případů si nikdo elektroniky v době bez elektřiny nevšímal.

Došli k lednicím. Michal opatrně odkryl igelit, který lednici kryl, tak, aby neporušil vrstvu prachu. Poté do lednice vložil větší část potravin z farmy. Lednici opět zakryl igelitem a lehce na ní nafoukal prach z okolí.

„Potkani se do ní nedostanou, rabovači na elektroniku nechodí, tak by to tu mohlo pár dní vydržet,“ vysvětlil Romaně.

„Jasně,“ chápala. „A teď jdeme za Vrabčákem?“

„Za chvilku,“ podíval se na hodinky. „Teď se najíme.“

„Teď? Jsem přecpaná z rána.“

„Musíme dojíst to maso a chleba z předvčerejška.“

„Tak jo.“

Venku znovu začalo pršet, tak seděli v rozbité výloze a sledovali déšť. Povídali si, a bylo jim dobře.

„Podívej se,“ ukázala rukou.

Sledovali sloupy kouře.

„Kde myslíš, že to je?“

„Bojím se, že to jsou Dejvice. Právě tam jdeme.“

Ke dvěma sloupům kouře se přidružil třetí.

„To není dobré,“ bručel.

„Musíme za Vrabčákem?“

„Nemusíme. Ale hodilo by se to.“

„Tak zkusíme, jestli to půjde, a když tak to obejdeme.

„Už teď jsme si zašli,“ mračil se. „Musím si odskočit, hned se vrátím.“ Zmizel zpátky ve skladu.

Když si zkontroloval, jestli ho Romana nesleduje, zašel k regálu s drobnou elektronikou. Vytáhl z jedné krabice varnou konvici, rychle vyloupl její spodní víčko a nahlédl dovnitř.

Spokojeně se usmál, když zjistil, že je vše v pořádku. Vytáhl otevřenou krabičku cigaret, ze které si odložil tři cigarety. Poté ještě opatrně vytáhl krabičku zápalek.

Uložil konvici na své místo a z jiné konvice vytáhl dva plynové reklamní zapalovače. Zkontroloval hladinu plynu a vše uložil do krabičky s drobnostmi.

„Nějak ti to trvalo,“ přivítala ho Romana, když se vracel.

„Nějak mi ta druhá snídaně nesedla,“ zakroutil trochu tělem.

„Podívej se,“ ukázala na sloupy kouře z požárů, „další dva.“

Mlčel.

„Proč jsou vlastně zakázané dalekohledy?“ zeptala se.

Nevěděl.

„Jdeme.“ Déšť ustal a drobně mrholilo.

Klepala se zimou, roztrhaná košile a kalhoty ji moc nechránily. V botách jí šplouchalo, jak procházeli kalužemi.

Přicházeli k zábraně. Hlídka na ně namířila kuše.

„Co jste zač?“ ptali se přísně. „Máte povolení?“

„Převezl nás přívoz z Klecan. Jsem Michal, párkrát jsem tu už procházel,“ vysvětloval.

Hlídači pokývali hlavami. „A ona?“

„Patří ke mně.“

„Jdete za obchodem, nebo jen procházíte?“

„Ještě nevíme.“

„Ukažte, co máte,“ ukázali jim na stůl, postavený vedle zábrany.

Poslušně vyndali vše, co měli. Hlídka zkontrolovala stůl.

„Je to opravdu všechno?“ ptali se.

„Chcete nás prohledat?“

Mávli rukou a zběžně prohlédli věci na stole.

„Z tohohle nic nepotřebujeme. Tak jestli chcete, můžete projít.“ Oddělili jedny reklamní zápalky. „Za průchod.“

Michal kývl.

Hlídka jim dala papír s razítkem.

„Nikde se nezastavujete, jděte jen po týhle silnici,“ poručili jim.

Procházeli silnicí podél Vltavy. Na okraji Prahy jim další hlídka papír odebrala.

„Nevíte, co se děje?“ ukázal Michal bradou na sloupy dýmu.

Zavrtěli hlavami.

Šli dál. Před Sedlcí zastavil.

„Co se děje?“ ptala se.

„Nemůžu se rozhodnout,“ podíval se na ni. „Buď zjistit, co to hoří a co se děje, nebo za Vrabčákem do Suchdola.“

„Jsem docela unavená. A zmrzlá,“ popotáhla nosem.

Podíval se na oblohu.

„Máš pravdu. Pokud se ještě víc rozprší, nedostaneme se tam.“

Nechápala smysl, ale byla tak unavená, že se neptala.

Zamířili na Suchdol

Když dorazili, znovu silně pršelo.

„Hned, jak jsme vešli do baráku, bylo mi jasný, že jsi jim utekl,“ zasmál se Michal.

Vrabčák mohutně potáhl a podal jointa Michalovi. Ten si dal jen opatrně. Zato Romana potáhla pořádně.

„Paráda,“ vzdychla. „Tady se mi líbí.“

„Jo,“ odpověděl Vrabčák.

„Jak to, že se vždycky dostaneš z pout?“ ptal se Michal.

Vrabčák chvíli vypadal, že vůbec neví, o co jde. Potom sáhl za sebe a nastrčil před Michala jeden ze svých dlouhých copů.

„Sáhni,“ poručil.

Michal opatrně prohmatával dredy.

„Nic.“

Tak se podívej na gumičku.

Michal zaměřil. „No jasně. Máš je svázaný drátem. A tím…“ nedokončil.

„Nikdo se nechce hrabat v mých vlasech,“ potáhl mocně Vrabčák.

Romana se natáhla a Vrabčák jí podal jointa.

„Ty nechceš?“ ptal se Michala.

„Na mě to moc nepůsobí. Jsem po tom hodně ospalej a máme ještě dlouhou cestu.“

„Zítra. Přespíte tady.“

Michalovi se to moc nelíbilo. Vrabčák byl moc známý jak mezi gangy, tak i v Centru.

„Možná,“ řekl neurčitě.

Vrabčák se natáhl k Romaně a vzal si jointa zpět.

„Proč po tobě jdou gangy, Myšáku?“ zeptal se Michala.

Michal ztuhl. „Nerozumím.“

„Oba Libeňský.“

„To nevím,“ mrkl úkosem na Romanu. „Nic jim nedlužím.“

„Honze od Zámečku nabízí dvě krabičky cigaret za tvoji hlavu. A další dvě za její,“ potáhl Vrabčák a podal Romaně.

„To je vysoká cena,“ řekl sevřeným hlasem Michal.

„No jéje. Měl bys na sebe dávat pozor.“

„A co nabízí ten druhej?“ zeptala se Romana.

„Blonďák,“ napověděl Michal.

„Ten nenabízí nic. Ale chce tě. Teda hlavně ji.“

„Doufám, že živé.“

„Jo.“

„A co? Práskneš nás?“

„Honzemu nikdo nevěří.“

„Ale idiot se najde.“

„To jo,“ Vrabčák vzal zbytek jointa mezi dva klacíky a potáhl. Na horním a spodním rtu měl zčernalé spáleniny, od toho, jak kouřil do posledního zbytku.

„O co vlastně jde? Proč vás Libeňáci chtějí?“ vyptával se Michala.

„Viděli jsme, jak motorkáři ze Zámečku oddělali otroka z Centra na území Korábských.“

Vrabčák kývl hlavou a položil se do hromady dek, které měl poházené všude okolo.

„To je jasný. Otrok. A z Centra? No to by mohl bejt pěknej průser,“ zamumlal a zavřel oči.

Michal chvíli čekal a potom podal Romaně ruku.

„Jdeme,“ poručil.

„Kam?“ lehce nadzvedla oči.

„Za Sýkorkou a Vlaštovkou.“

„Mně je tu dobře.“

„Zvedej se ty blbko. Kvůli tobě mám na krku gangy,“ zavrčel.

Otráveně se zvedla.

„Mám po trávě hlad.“

„Před chvílí jsme jedli.“

„To už je dlouho. Nějak se mi asi roztáhl žaludek.“

„Rozhodně si nic nedávej.“

„Proč?“

„Protože…“ mávl rukou. „A nebo ne. Klidně si dej. Zasloužíš si to,“ ušklíbl se.

Prošli několika místnostmi. Vešli do další, ze které se linula příjemná vůně.

„Vlaštovka,“ ukázal na tlustou dívku, která míchala polévku v obrovském hrnci. „A Sýkorka,“ ukázal na druhou, velice hubenou, která si v koutku při svíčce četla velkou knihu.

„Žabáku,“ objala Vlaštovka Michala.

„Já jsem Myšák,“ lehce se vymanil z jejího obětí. „A tohle je Romana,“ ukázal vedle sebe.

„Moc hubená,“ zhodnotila ji Vlaštovka. „Chceš polívku? Musíš zesílit, jinak nepřežiješ,“ varovala Romanu.

Romana natáhla vzduch a kývla.

„Mám hrozný hlad.“

Vlaštovka ji zatáhla k nízkému stolu a nalila plný talíř polévky.

„Co ty, Žabáku, dáš si?“ zeptala se.

„Nedám,“ zavrtěl Michal hlavou a dřepl si před Sýkorku.

„Ahoj,“ pozdravil ji.

Teprve teď zvedla oči od knihy.

„Ahoj,“ pozdravila. „Co tu chceš?“

„Chtěl jsem vás vidět.“

„Kecáš. Nikdy nechodíš jen tak.“

„Ty jsi tak chytrá.“

Lehce sklonila oči ke knížce.

„Jasně že něco potřebuju.“

„Věděla jsem to.“

„Podívej se na ni,“ ukázal na Romanu.

„Co bych na ní viděla. Husička do postele.“

„Prosím tě. Můžeš se ztišit?“

„Ona to nepochopí.“

Lehce zvedl ruku.

„Hele. Potřebuju nějaký hadry. Pro ni.“

Teprve teď se trochu pousmála. „Co za to?“

Pět brambor, cibule, česnek, rajče,“ vysypal jídlo. „A dvě cigára pro Vrabčáka, nechtěl jsem mu je dávat teď, je trochu zmatenej.“

„Je zhulenej jak doga.“

„Jo.“

„Včera dostal zásilku. Což je dobře, zase bude na pár dní co jíst.“ Vzala rajče a zakousla se do něj.

„Nechápu, jak vegetarián může v týhle době přežít,“ zavrtěl hlavou.

Sledovala ho velkýma očima.

„Blbě.“

Kývl hlavou.

Prohlédla hromádku.

„Je to sice málo, ale jak tě znám, víc z tebe nevyrazím, ty Harpagone.“

„Harpa? Kdo?“

„Ser na to,“ mávla rukou.

„Nemáš nějaké novinky?“

Kývla a opatrně se podívala ke stolu, kde Vlaštovka s Romanou jedli.

„Prý gangy, co jsou na Smíchově a na Zličíně, chtějí společně zaútočit na farmy na Západě.“

„To je dost široký pojem. Nevíš které a kam?“

„Ne. Ale problém je, že chtějí podniknout spanilou jízdu až někam na Okoř. Počítají s tím, že tam bude obrana slabá a Centrum nestihne včas reagovat.“

Mlčel.

„To je špatné,“ řekl po chvilce.

„Jak se to vezme. Nechtějí se vrátit, ale táhnout dál, a obsadit farmy a zotročit si je. V Praze bude zase o pár stovek hladových míň.“

Přemýšlel o jejích slovech.

„Jdeme,“ zvedla se.

„Nech ji dojíst.“

Znovu si sedla a začetla se do knížky.

Seděl vedle ní a sledoval Romanu.

„Ještě jednu porci?“ švitořila Vlaštovka.

„Ne, děkuju. Jsem plná. Co to vlastně bylo?“

„To co vždycky. Kuře z farmy. Ta nejlepší kvalita.“

„Vynikající.“

„Děkuju. Stav se, vždycky tu budeš mít plnej talíř. Musíš, děvče zesílit,“ přejela jí po rameni a lehce stiskla paži.

„Musíme jít,“ objal Michal Vlaštovku.

„Ty bys měl taky zesílit, Michálku.“ Štípla ho do tváře.

U dveří se zastavili a čekali, než si Sýkorka dočte stránku. Teprve potom jim se svíčkou ukazovala cestu.

Procházeli sklepy a chodbami. Nakonec zastavili před železnými dveřmi.

Sýkorka otočila pákou a otevřela. Ucítili známou vůni trávy.

„Co to je?“ ptala se Romana.

Procházeli úzkou uličkou mezi květináči s uschlým konopím.

„Před vlnami tu měli Vietnamci pěstírnu,“ vysvětlil jí.

Lehce se dotýkala seschlých rostlinek, které bez vody a světla zahynuly.

„Taková škoda,“ vzdychala.

„Sem chodí Vrabčák brečet,“ řekla Sýkorka.

Prošli dalšími dveřmi.

„Tady si vyber, co potřebuješ,“ kývla Sýkorka na Romanu.

Byli ve skladu oblečení. Stovky druhů šatů, pro všechny věkové kategorie, v krabicích narovnané boty, hromady bižuterie, hodinek, zkorodovaných baterií. Uprostřed místnosti několik šicích strojů a na zemi poházené etikety světových značek.

Lehce po nich nohou stírala prach.

„Tady padělali, co jsi potřebovala. Jakoukoliv módní značku,“ vysvětlovala Sýkorka.

Procházeli mezi regály a vybírali. Romana kompletně změnila oblečení, Michal si také vybral pár kousků. Sýkorka je sledovala nezúčastněným pohledem, občas jim posvítila, ale nijak nereagovala.

„Cítím se jako znovuzrozená,“ zatočila se Romana v novém oblečení.

Michal ji chytil a strhl na zem. Chvíli ji tam válel.

„Co to děláš, ty hovado pitomý,“ zvedla se a sklepávala ze sebe prach. Podívej, jak vypadám.“

„Vypadáš přesně tak, abys nebudila pozornost a nedostávala všetečné otázky.“

„Ta tvoje přehnaná opatrnost,“ vyprskla vztekle.

„Má pravdu. Rozhodně bys svítila na stovku honů novotou a my nestojíme o to, aby o tomhle vědělo moc lidí,“ zastala se Sýkorka Michala.

Romana uraženě mlčela.

„Nedělej nafoukanou, ty krávo. Měla bys mu být vděčná za to, co pro tebe dělá a večer ho za to pořádně vymrdat.“

Romana zalapala po dechu.

„To rozhodně hodlám udělat,“ zasyčela vztekle.

Sýkorka to nekomentovala a ukázala jim cestu ven.

„To je ale kráva,“ spustila Romana, sotva vylezli ven.

„Totéž si asi myslí ona o tobě,“ Michal zamračeně sledoval proudy deště, které se znovu spustily ze zatažené oblohy.

Zmlkla a dusila v sobě vztek.

„Když je tak chytrá, proč tě nevymrdala ona?“ začala znovu.

„Nevím,“ pokrčil rameny.

„Ani ses mě nezastal.“

Překvapeně se na ní podíval.

„Vždyť jste se nepraly?“ nechápal.

Naštvaně se od něj otočila.

„To není dobré, ten déšť. Schováme se do některého z támhletěch činžáků. A ráno je prohlídneme,“ ukázal rukou.

Schválně nesledovala, kam ukazuje, a on si toho nevšiml. Šel podél stěn baráku tak, aby nezmokl a zároveň si kontroloval místo nad sebou, aby na něj nespadlo něco ze střechy.

Déšť ještě víc zhoustl.

Proběhl deštěm a zaběhl do baráku. Teprve teď si všiml, že není s ním.

Zůstal stát ve dveřích a čekal.

Stále nepřicházela.

Do deště se mu nechtělo.

„Snad přijde,“ pomyslel si. „Anebo přespí jinde a ráno se sejdeme.“ Vzpomněl si na slib, který dostal ohledně dnešního večera, a cítil se dost ošizen.

Ráno stále ještě pršelo. Zabalen v dece stál před oknem a sledoval tu spoušť.

Ucpané kanály proměnily silnici ve vodní koryto. Voda zatopila sklepy a vyplavila ven desítky potkanů. Ti teď posedávali na hromadách nepořádku a nešťastně hleděli na spoušť okolo sebe.

V baráku se ozývalo nebezpečné praskání.

Musím pryč,“ rozhodl se

Sešel dolů. Voda venku mu dosahovala ke kolenům.

Rozhlédl se na obě strany a potom se dal směrem, kde ji opustil.

Nebyla tam.

Přemýšlel, kam se mohla schovat, ale nic ho nenapadlo.

Najednou v sobě pocítil osten smutku a prázdnoty.

Chvíli nerozhodně stál a přešlapoval na místě. Potom si uvědomil, že jako nehybný terč je lépe zasažitelný, tak se vydal po své obvyklé trase.

Když se Romana po chvilce otočila, Michal byl pryč.

„Ten idiot mě tu snad nechal,“ pomyslela si naštvaně.

Sledovala proudy vody, snášející se shůry.

„Tohle mu nedaruju, to si vypije,“ zuřila.

Proběhla deštěm a přiběhla k protějšímu činžáku.

Rozhlédla se na obě strany. Všechny vchody byly stejné.

„Jestli si myslí, že ho budu volat, to se panáček hodně plete.“

Stála před vchodem a čekala.

Říkal přece činžáky. Možná i ukazoval který, ale byla zrovna otočená. Copak má oči vzadu?

„Michale?“ zavolala polohlasem do vchodu.

Nic se neozvalo.

„Míšo?“ zavolala hlasitěji.

„Třeba mě chce vystrašit,“ začínala se jí zmocňovat panika.

„Michale!“ zavolala ještě hlasitěji.

V patře něco bouchlo.

„Co když to není Michal? Určitě by se ozval,“ začala panikařit.

Pomalu odstupovala od vchodu.

Nic se neozvalo.

Stála na dešti a sledovala vchody.

„Já jsem přece taková kráva,“ napadlo ji.

Michal se vrátil k trase u Vltavy. Byla to sice trochu zacházka, ale zase to byla trasa, kterou znal.

Za Sedlcí si našel suchý kout a rozdělal si malý ohýnek. Nechal schnout promočené oblečení a v popelu si upekl rybu, kterou dostal včera od převozníka.

Snědl jen půlku. Druhou půlku si schoval na večer.

„Alespoň jídla neubude. Stejně byla k ničemu,“ přesvědčoval sám sebe, ale věděl, že mu chybí. Přemýšlel, kde asi může být a co se vlastně stalo.

Ukázal přece směr, do kterých domů půjdou. V dešti neslyšel, jestli ho následuje, a ani ho nenapadlo, že by za ním nešla.

Zkusil oblečení.

Bylo mokré jako předtím, ale neměl čas se zdržovat.

Vltava stoupla a zatopila část silnice.

Měl původně v plánu zkusit chytit něco na udici, ale v tomhle počasí by asi přišel o háček.

Před Podbabou byla silnice zatarasená. Stála tam hlídka.

Tohle dřív nebylo.

Zastavil se. Hlídka ho také uviděla a zpozorněla.

Pomalu se šoural blíž.

„Chtěl bych do Dejvic!“ zavolal z dálky. „Je to možný?“

„Jsi sám?“

„No. Ano.“

Chvíli se radili.

„Tak pojď.“

Něco ho varovalo.

„No. Nebo. Já si to rozmyslel.“

Udělali několik kroků k němu.

Začal couvat.

Jeden se za ním rozběhl. Otočil se a začal utíkat.

Pronásledovaly ho nadávky.

Běžel, co mu síly stačily. Když zmizel pronásledovateli z oči, přeběhl trať, která vedla souběžně se silnicí, zaběhl do křoví a zmizel v lesíku u cesty.

Rychle se uklidňoval a snažil se být potichu.

Po chvíli uslyšel vrzání a skřípání, jak někdo projížděl na kolech.

Zašel hlouběji do lesíka. Před ním se prosvětlilo a stál před polem obehnaným ostnatým drátem. O kus dál stála strážní bouda.

Byl v pasti. Na silnici nemohl a na poli ho okamžitě uvidí.

Našel si opět kousek skrytého místa, kde nepršelo, z kapsy batohu vytáhl mapu Prahy a ve světle zapalovače hledal cestu.

Pole, na které narazil, bylo překvapivě obklopeno lesíkem. Pokud se vrátí a bude mít štěstí, může ho obejít.

Měl štěstí.

Po nějaké době se vypotácel unavený a promočený na silnici ze Suchdola, odkud před několika hodinami vyrazil.

Romana stála u Vltavy, v místech kde je den předtím vysadil převozník.

Nikdo tu nebyl. A i kdyby byl, žádný přívoz by nevyjel do silného proudu, který s sebou přinášel hromady věcí, které cestou nasbíral.

Sledovala stromy, větve, kusy dřev i celé chaty. Utržené lodě, převrácené pramice, kusy provizorních mostů, dětský kočárek, nafouknutý míč, dokonce i malé letadlo se na chvíli vynořilo z masy vody a opět zmizelo pod hladinou.

Třásla se zimou a žaludek ji bolel od hladu.

Noc přečkala v nějakém bytě v nějakém domě. Ráno sledovala, jak se činžák naproti ní s naprostou tichostí sesunul k zemi.

Plná strachu vyběhla ze svého domu. Teprve venku si uvědomila, že uvnitř nechala veškerý svůj malý majetek. Trvalo dlouhou chvíli, než se odhodlala vejít do domu.

Při každém zapraskání se obracela na útěk.

Když konečně našla batoh a celtu, ani se nezdržoval skládáním a vyběhla ven.

Déšť sílil a voda jí dosahovala nad kolena.

Prošla několika ulicemi a snažila se najít Michala.

Nakonec to vzdala.

S brekem si sedla do otevřené dodávky a tam na chvilku, zmožena únavou usnula.

Zdál se jí sen o Pavlovi. Byl živý a usmíval se. Promlouval k ní, ale nerozuměla mu.

„Jsi mrtvý,“ říkala mu ve snu.

Vrtěl hlavou.

V ruce měla ostrý střep jako tehdy, a jako tehdy znovu několikrát mávla proti jeho tělu.

Rány na jeho těle se otevřely a krev se valila jako povodeň.

Uskočila před tou záplavou a probudila se.

Trvalo pár vteřin, než si uvědomila, kde je.

Přemýšlela co dál. Nakonec ji napadlo vrátit se na farmu do Klecan. Pokud by si ji tam nechali, dřív, nebo později by se tam Michal mohl objevit. A pokud ne, alespoň neumře hlady.

Teprve když stála u vzduté Vltavy, uvědomila si svojí chybu. Tím, že se snažila vyhnout hlídkám v Roztokách, nepřiblížila se k Vltavě, aby si všimla řeky vylité z břehu.

Takže se musí vrátit. A dostat se přes řeku jinak.

Otočila se a začala se vracet.

Michal dojedl zbytek ryby. Vrátil se na místo, kde se mu Romana ztratila, a hledal stopy.

Nic.

Rozhodl se dojít zpět do Roztok pro zásoby, které tam ukryl.

Vltava se vylila z břehů a zatopila cestu, kde je předtím kontrolovala hlídka. Hlídka zmizela zároveň se silnicí. Šel po kraji řeky a kontroloval stopy. Napadlo ho, že se Romana vrátí pro zásoby, aby se najedla.

Ve skladu elektroniky ale nikdo nebyl.

Naplnil si batoh jídlem a vzal si pár věcí z jiných zásob.

Noc strávil ve skladu. Ráno ještě chvíli čekal ale, když se neukázala, rozhodl se znovu zkusit dostat do Dejvic.

V jednu chvíli ho napadlo, že se možná Romana zkusí dostat na farmu přes přívoz, ale hned tu myšlenku zavrhl. I hlupákovi by došlo, že při povodni se přes řeku nedostane a Romana rozhodně hloupá není.

Jindy by v tichosti zkusil cestou procházet baráky, ale teď mu o hledání nešlo. Šel opatrně po břehu řeky a doufal, že na sebe někde narazí.

Nic. Jen jeho stopy.

Nechtěl si to přiznat, ale zklamalo ho to a bylo mu smutno.

Tentokrát se moc nezdržoval. Dokonce se ani nestavil u Vrabčáka, aby nechal zprávu, kdyby se Romana náhodou objevila.

„Prostě je pryč. Ber to jako hotovou věc,“ opakoval si.

Když prošel Suchdolem, už se stmívalo.

Konečně déšť začal ustávat.

Přespal v jednom z okrajových domků. U malého ohně si usušil boty a oblečení a ráno vyrazil. Prošel přes Šárku a konečně dorazil na okraj Dejvic.

Začal zase prohledávat domy.

Vyhnul se Hanspaulce a Ořechovce. Byly tam většinou vily bohatých lidí. Po vlnách občas nějaký gang tahle místa obsadil, brzy ale poznal, že zde nenajde dostatek prostředků k přežití a k rabování. Nakonec se z toho stala bitevní zóna jednotlivých gangů, válka o vily a domy, které neměly žádný význam, pouze znamenaly pro gang, který ta místa ovládal, pochybný odlesk zašlého bohatství.

Dorazil do centra Dejvic. Pokud někde v Dejvicích hořelo, déšť oheň dokonale uhasil.

Ale Michal věděl, kam jít a koho se ptát.

Romana celá prochladlá opatrně zaklepala.

Trvalo chvíli, než se dveře pootevřely.

„Co prudíš?“ zeptal se Vrabčák.

„Nebyl tu Michal?“

„Ne,“ zabouchl dveře.

Chvíli stála a třásla se zimou.

Potom znovu zaklepala.

„Zmiz. Odháníš mi zákazníky,“ ozval se Vrabčákův hlas.

Rozhlédla se okolo sebe.

„Nikdo tu není. Chci mluvit se Sýkorkou a Vlaštovkou.“

„Vypadni.“

„Ne. Budu tu tak dlouho, dokud mě nepustíš dovnitř anebo mě nezabiješ.“

Otevřely se dveře. V nich stála Sýkorka a prohlížela si Romanu.

„Pojď,“ kývla hlavou dovnitř.

Poslušně vešla.

„Ještě jednu porci?“ ptala se Vlaštovka.

„Ne. Děkuju,“ zavrtěla hlavou.

Dojídala druhý talíř polévky. Byla nasycená a bylo jí teplo. Oblečená jen ve spodním prádle, zatímco její oblečení se sušilo nad kamny.

Vlaštovka vzala talíř a strčila ho do dřezu. Sledovala ji, jak myje nádobí a najednou se cítila hrozně příjemně.

„Děkuju. Děkuju vám za všechno.“

„Nemáš vůbec za co.“

„Ale mám. Chtěla jsem ještě o něco poprosit,“ otočila se na Sýkorku.

„No?“ zvedla hlavu od knihy.

„Nemáte někde mapu? Myslím plán Prahy?“

Sýkorka lehce kývla hlavou.

„Možná.“

„Hrozně moc bych ho potřebovala.“

Sýkorka dočetla stránku, potom odložila knihu a se vzdychnutím se zvedla.

„Tak pojď,“ ukázala ke dveřím.

Romana se zadívala na svoje věci u kamen.

„Je to hned vedle,“ uklidnila ji Sýkorka.

Prošli do další místnosti. Romana překvapeně zvedla obočí.

„Teda. To jsi všechno nanosila ty?“ prohlížela police plné knih.

„Jo,“ Sýkorka zvedla svíčku, aby si mohla Romana prohlédnout celou místnost.

„Já už nepřečetla knihu asi tak…“ přemýšlela. „Vlastně, naposledy před vlnou.“

Sýkorka to nekomentovala. Přešla k jednomu regálu a vytáhla hromádku map v plastových pouzdrech.

„Podívej se, jestli se ti tu toho bude něco hodit.

Probírala mapy. Nakonec vybrala jednu.

„Tuhle bych si vzala,“ ukázala Sýkorce.

„A čím zaplatíš?“

Romana polkla.

„Nic nemám. Jen to oblečení a to je od vás.“

„Tak to máš, holka smůlu,“ hodila Sýkorka mapu na ostatní.

„Ale já ji potřebuju.“

„Vážně?“

„Jo.“

„Tak to se s námi budeš muset vyspat.“

Romana zavrávorala.

S kým? S tebou a Vrabčákem?“

„Ne ne, zlatíčko. Se mnou a s Vlaštovkou.“

„Ale já na tohle nejsem.“

„Mě je úplně u prdele, jestli na tohle jsi nebo nejsi. Jestli chceš mapu a jídlo, musíš zaplatit. Pokud ale nemáš nic na výměnu, tak budeš moje poslušná holčička,“ přejela jí nehtem pod krkem.

Romana stála jako solný sloup. Přes rameno sledovala mapu na hromádce ostatních.

„Tak jo,“ rozhodla se.

Bouchal prohlížel cibuli. Otáčel ji ze všech stran.

„Měli jsme tady zeleninovou zahrádku. Na dvoře. Ale znáš to,“ pokrčil rameny.

„Jinej gang?“ zeptal se Michal.

„Noo.“ Bouchal položil cibuli na stůl. „Máš toho víc?“

„Něco by se ještě našlo.“

„Co za to chceš?“

„Tohle je dárek.“

„Dík. Potřebujeme něco, co má vitamín C.“

„Mám tu brambory,“ položil Michal na stůl tři brambory

„Ty by bodlo.“

„Co nabízíš?“

„Zubní pastu, kartáček, papriku mletou,“ položil na stůl rozbalený sáček. „A tyhle čtyři stříbrné prstýnky. Vyber si z toho, co chceš.“

„Cigarety nemáš?“

Zavrtěl hlavou. „Už dlouho ne.“

Michal rozvažoval.

„Vzal bych tu pastu a to stříbro. Za ty brambory.“

„To je moc.“

„Přihodím mrkev.“

Bouchal přemýšlel.

„To je pořád málo,“ rozhodl se.

„Nevadí,“ Michal začal balit zeleninu. Bouchal ho sledoval.

„Dobrá. Tři brambory a mrkev,“ vyhrkl.

Michal vrátil zeleninu na stůl.

„Co ještě máš?“

„Už jen dva brambory pro sebe.“

„Tohle je pro patnáct lidí,“ ukázal Bouchal na stůl.

„Tak nemáte přece jen tohle.“

„Máme plesnivé zbytky mouky, zatuchlou strouhanku. Rezavé konzervy, trochu cukru, nějaké bylinky posbírané všude možně.“

„A co dodávky z Centra?“

„Na hovno kamaráde. Na hovno. Náhražky. Sušený mlíko, sušená zelenina, sušenky. Žereme už potkany. Máme tu kurděje, nemoci, plísně. Jsme totálně v prdeli.“

Michal mlčel. Tohle nebylo nic nového.

„Chtěli jsme odejít a někde začít farmařit. Ale Centrum nás nechce pustit.“

„A kde vezmete věci na osev? Do začátku?“

„Domluvili bychom se s farmami z okolí.“

Michal kývl. Tohle už taky slyšel hodněkrát. Většina komunit z měst si představuje, že venku jsou celý žhaví, aby mohli rozdat svůj pracně vydřený majetek lidem, kteří ani nevědí, na kterém konci se drží motyka.

„To zní rozumně,“ odpověděl.

„Tak nechápeme, proč nás ti debilové z Centra nechtějí pustit.“

„Protože jsou to kreténi.“

Bouchal pokýval hlavou.

„Koukal jsem, že tady v okolí hořelo,“ začal Michal odjinud.

„Jo. Jak je Jugoslávských partyzánů. Je to hranice. Projížděli tam vojáci z Centra a sesypalo se to na ně z obou stran.“

„Z obou stran?“

„Jo. Nikdo neví, jak to vlastně vzniklo. Prostě z jednoho okna vylítla zápalná láhev a už se to mlelo.“

„A jak to dopadlo?“

„No jak. Prý tři zranění vojclové a šestnáct mrtvých civilů. Co zmůžeš proti puškám a samopalům.“

„Ale gangy mají zbraně.“

Bouchal pokrčil rameny.

„Jestli chceš, jdi se zeptat.“

Michal zavrtěl hlavou.

„Na to se asi vyseru,“ zalhal.

Ozvalo se zaklepání.

„No?“ zeptala se Sýkorka.

Dveře se pomalu otevřely a v nich stál Vrabčák. Nervózně přešlapoval z nohy na nohu.

„Vlaštovka tu má zákazníka.“ Kulil oči na Romanu.

Romana zvedla hlavu, kterou měla položenou na břiše Vlaštovky. Ta se se vzdycháním začala zvedat.

Sýkorka seděla v předklonu a v ruce držela konec řetězu.

„Já už asi půjdu.“ Sáhla si Romana za krk a uvolnila si obojek.

Sýkorka kývla a smotala řetěz.

„Nechceš tu přespat? Za chvíli bude večer.“

Zavrtěla hlavou.

„Michal říkal, že by se nemělo být dlouho na jednom místě.“

„Jasně. Zvlášť pokud za tebe nabízí Honze dvě krabičky cigaret.“

Romana trochu ztuhla.

„Já tě neprásknu,“ zívla Sýkorka.

„Dík.“

„Nemusíš děkovat. Honze je ukecanej, nikdo mu nevěří. A navíc, doufám, že se nevidíme naposled.“

„To nevím.“

„Hele. Vždycky tu budeš mít potkaní polévku a možnost azylu.“

„Potkaní polévku?“

„No jasně ty husičko. Copak si myslíš, že nám sem vozí opravdu z farem kuřátka?“

„Ty ji nevěděla, že je to z potkana?“ zastavila se mezi dveřmi Vlaštovka.

„Ne. Vážně ne.“

„

„To tě ten Žabák nevaroval?“

„Myslíš Myšáka?“

„Vlastně máš pravdu. Jmenuje se Myšák,“ zopakovala nepřítomně Vlaštovka. „Přísahej, že jsi nevěděla, že ta polévka je z potkanů.“

„Přísahám. Kurva, kdybych to věděla, tak bych ji nevzala do pusy ani za nic,“ Romaně se udělalo zle.

Vlaštovka zamyšleně zavřela dveře.

„Jsem asi opravdu husička,“ přiznala Romana.

„Si to tak neber,“ chlácholila ji Sýkorka. „Dřív nebo později do toho spadne každej v tomhle zkurveným městě. A přijde doba, kdy se ještě bude s láskou vzpomínat na potkaní polívku.“

Romana cítila, jak se jí bouří žaludek.

„Musím ven,“ rychle si nazouvala boty.

Sýkorka jí podala batoh.

„Tudy ne. Tam je teď Vlaštovka,“ ukázala na jiné dveře.

Romana se mezi dveřmi zarazila.

„Tu mapu,“ ukázala ke dveřím knihovny.

„Jasně. Vydělala sis na ni.“ Sýkorka na chvíli zmizela ve dveřích knihovny a s úšklebkem podávala Romaně mapu. Potom zvážněla.

„Pokud bys potkala Michala, řekni mu, že to nebude na Okoř, ale níž, na Křivoklát. A nebude to jeden proud.“

„Nerozumím.“

„On bude vědět. Všechno v jeden čas. Velké U.“

„Velké U?

„Velký útok, velký útěk.“

„Pořád ti nerozumím.“

„To ani po tobě nechci. Zopakuj mi, co máš vyřídit a potom vypadni,“ Mile se na Romanu usmála.

„Nebude to na Okoř ale na Křivoklát a nebude to jeden proud. Velké U.“

„Hodná holčička,“ pohladila ji po hlavě. „Dala bych ti pusu, ale smrdíš potkaním masem,“ ušklíbla se jedovatě.

Romana bouchla dveřmi.

Matěj mocně potáhl a podal Michalovi.

Ten natáhl jen tak do pusy, ale nešlukoval.

„Dobrej model,“ pochválil. „Od Vrabčáka?“

„Tak. Od Vrabčáka.“ Matěj znovu potáhl z dýmky.

„Chci se zeptat, co se tu stalo?“ ukázal Michal na ohořelé baráky.

Matěj položil dýmku na kolena.

„No co. Už nás sralo, jak si myslí, že je město jejich. Tak jsme jim trošku zatopili.“

„Spíš oni vám.“

Matěj mávl rukou.

„Srát na to. Nějaký baráky. Důležitý je, že už se sem neserou. Ukázali jsme jim, že dovedeme kousat.“

Michal pokýval hlavou.

„Vy taky berete kramle?“

„Myslíš velký U?“

„Jo.“

„Ano. Jako vlastně každej.“

„Kam potáhnete?“

„Na sever. Asi do Polabí. Nebo někde tam.“

„Hele. Ale to Centrum nedovolí.“

„Pche,“ zasmál se Matěj. „Ti budou mít jiný problémy, až se to rozjede.“

„A jaký?“

Matěj se díval na Michala. V očích mu začalo narůstat podezření.

„Jak ty o tom vlastně víš? Vždyť nejsi jeden z nás.“

„Jak jeden cestuje, tak něco zaslechne.“

„Jsi práskač, co? Jsi svině udavačská.“

„Jasně, ty debile,“ zvedl se Michal. „Normálně chodím za vojáky a práskám jim. Seru na tebe kreténe,“ otočil se od Matěje.

„Jsi svině udavačská. A já práskače zabíjím,“ zvedl se Matěj.

Michal se otočil a pěstí udeřil vyššího Matěje do krku, přímo do ohryzku. Matěj se chytil za krk a začal lapat po dechu.

Michal se rychle rozhlédl. V bytě, kde se s Michalem sešel, toho moc nezbylo. Špinavá deka, rozlámaná postel, vysklené okno.

Sehnul se a ulomil nohu od postele. S tímhle kusem dřeva se ohnal po Matějovi.

Ten ránu sice vykryl, ale dřevo přece jen zasáhlo jeho obličej. Michl praštil vší silou znovu. Matěj se znovu kryl a znovu dostal zásah do hlavy.

Rychle, s jednou rukou na krku a s druhou svěšenou podél těla se Matěj snažil vyběhnout z bytu. Noha se mu ale zapletla do deky a na zlomek vteřiny ho zpomalila.

Rána dřevem do zátylku ho srazila na zem. Automaticky před sebe dal ruce, aby se nezranil a dopadl na všechny čtyři.

Nová rána do hlavy ho definitivně zbavila vědomí.

Michal opatrně vyhlédl z okna, jestli hluk boje nevzbudil moc pozornosti.

Nic. Byl klid.

Matěj zasténal.

Michal utrhl z deky silný pruh látky, ten několikrát otočil a smotal. Potom ho sténajícímu Matějovi omotal okolo krku a zatáhl.

Matěj se sebou začal zmítat.

Michal si mu klekl jednou nohou na záda a takhle mu tělo přimáčkl k zemi, zatímco rukama táhl oba konce deky.

V místnosti se rozhostil smrad, jak Matějovi povolily svěrače.

Michal ještě chvíli držel konce deky, dokud Matějovým tělem neproběhly smrtelné křeče. Teprve potom povolil.

Znovu zkontroloval okolí, prošel i vedlejší místnosti, jestli se někde neskrývá náhodný svědek.

Nic. Všude klid a prázdno.

Podíval se na hodinky. Blížilo se poledne. Většina hlídek se měnila po šesti hodinách, tak měl nejvyšší čas zmizet, než Matěje přijde vystřídat někdo z jeho gangu.

Vzal Matějovo mrtvé tělo a položil ho na postel. Rychle a zběžně ho prohledal, ale nenašel nic zajímavého. Ulomenou nohu vzepřel pod lůžko a roztrhanou deku hodil na mrtvolu.

Potom sáhl k sobě do batohu a vytáhl malou lahvičku s alkoholem. Mocně si přihnul. Zbytek alkoholu rozlil na mrtvolu. Teprve teď si všiml, jak se mu klepou ruce a nohy nervovým vypětím.

Znovu zahrabal v batohu a vytáhl dvě svíčky, které občas používal.

Zapálil deku s mrtvým a svíčky nalámal na oheň. Vosk a alkohol pomohly ohni, tak vše brzo vesele hořelo.

Rychle přihodil na oheň ještě Matějovu dýmku na marihuanu.

Pokud vše dobře dopadne, bude to vypadat jako nehoda. Zhulený Matěj usnul na posteli a od dýmky chytla postel. A pokud ne, tak se nedá nic dělat.

Přešel do jiné místnosti a znovu zkontroloval ulici.

Nikde nikdo. Z vedlejšího okna vycházel kouř a byl cítit smrad spáleného masa.

Romana od časného rána rabovala. Pečlivě prohledávala dům po domu, byt po bytě, místnost po místnosti. Odsunovala nábytek, vytahovala šuplíky a hledala zapadlé věci, které by se daly zpeněžit.

Měla štěstí. V krabici s vánočními ozdobami našla několik svíček. V komodě, kde bylo naházené prádlo, našla dvě ještě zabalená mýdla, které si tam asi původní majitelka dávala, aby prádlo vonělo. V kuchyni zbytky koření, kterým předchozí hledači opovrhli. A v krabici s nářadím půl lahve ředidla a lahvičku s benzínovým čističem.

Vždy po chvíli hledání ustala a zaposlouchala se do zvuků z okolí. Nebo vykoukla z okna a opatrně zkontrolovala ulici. V každém zkontrolovaném bytu udělala malý křížek na futro.

Zkusila prakem zastřelit pár holubů, ale zjistila, že bude muset ještě dlouho trénovat, aby si tyhle čím dál opatrnější tvory dokázala ulovit.

Odpoledne dostala hlad.

Přestože se chystala podle mapy jít směrem, kterým se podle jejího předpokladu vydal Michal, uvědomila si, že bez zásoby jídla nemá naději na přežití. A pokud chce jídlo, musí mít něco na výměnu. A hlavně, musí vědět, s kým může měnit.

Nezbylo jí nic jiného, než se vrátit tam, kam si myslela, že už ani nepáchne.

Své nálezy schovala pod vanu v jednom bytě a vydala se na známá místa.

Vrabčák na ni upřel své krví podlité oči.

„Co chceš?“ zeptal se

„Přišla jsem za Sýkorkou.“

„Jo. To jsi ty. Tak pojď,“ pustil ji dovnitř.

„Ale. Naše stará známá,“ ušklíbla se Sýkorka. „Vyhnal tě sem hlad, nebo touha po mém laskavém objetí?“ zvedla do výšky řetěz z obojkem.

„Hlad,“ přiznala Romana.

„Škoda,“ sklonila Sýkorka ruku. „Ale počítej, že se ti dostane obojího.“

„No, mám na vybranou?“

Sýkorka zavrtěla hlavou, zatímco Vlaštovka nalévala Romaně plný talíř.

„Opravdu jsi nevěděla předtím, že ta polívka je z potkana?“ ujišťovala se.

„Ne. A prosím, Vlaštovko, nepřipomínej mi to. Zkusím si myslet, že je to z kuřete.“

„Dobrá, dobrá,“ Vlaštovka celá zářila. „Kdybys potřebovala cokoliv jiného, stačí říct.“

Romana se podívala na Sýkorku, ale ta jen mávla rukou.

Michal se opatrně rozhlédl a když nikoho neviděl, vyndal z hromady suti několik cihel. Vznikl dostatečně velký otvor, kterým se mohl protáhnout dovnitř, což okamžitě udělal.

Ocitl se ve sklepení zborceného baráku.

Protože svíčky spotřeboval na Matěje, svítil si jen zapalovačem. Jednou rukou si osvětloval vlhký slep, zatímco druhou vytáhl několik cihel ze zdi. Poté sáhl dovnitř a vytáhl balíček. Ten otevřel, rychle z něj vytáhl tlustou svíci a zapálil ji.

Místnost se hned lépe osvítila.

„Mělo by se mi raději říkat Veverčák a ne Myšák, když mám takhle všude zásoby,“ pousmál se v duchu.

Sáhl znovu do otvoru a vytáhl objemný vak, zabalený do plastového pytle.

Chvíli se zásobami prohraboval. Věděl dobře, že doba hromadění je už pryč, přesto mu bylo nepříjemné sahat do zásob.

Nakonec se rozhodl pro láhev značkového alkoholu, několik cigaret, pytlík pepře a po dlouhém rozvažování i sáček vakuové kávy. Tyto luxusní věci měl připravené spíš pro obchod s farmami, které netrpěly hladem, a byly ochotné za některé zboží hodně zaplatit. Teď však musel platit on za to nejcennější. Za informace.

Potichu přešel k východu a zaposlouchal se.

Nic. Všude byl klid.

Vylezl ven a z okolních sutin si natahal trochu dřeva. Potom ve svém úkrytu rozdělal oheň v místech, kde ve zdi končil vývod z komína.

Zčernalá zeď ukazovala, že tenhle úkryt už použil hodněkrát.

Na ohni si uvařil vodu. Ze sklenice od tatarky si nabral malou lžičku kafe a zalil to vodou.

Romana mu zase lhala. I podruhé kafe chutnalo stejně hnusně jako poprvé. Nechápal, co na něm všichni tak vidí, že jsou za ně ochotní platit vysoké částky.

Přes odpor kafe dopil, protože mu bylo líto vyhodit tak drahou věc.

V další várce vody si uvařil bramboru. Přihodil k ní půl konzervy ze zásob a konečně se pořádně najedl.

Před spaním ještě znovu zkontroloval okolí.

Zakryl vchod a zachumlal se do celty.

V noci pršelo. V Michalově doupěti se ozývalo pravidelné kapání vody, která si našla cestu mezi ruinami.

Sbalil celtu a vyrazil.

Prolezl celou ulici Jugoslávských partyzánů. Kontroloval každý vchod, každý kousek ulice.

Nakonec dorazil k hlídkám.

„Co chceš?“ postavil se mu do cesty dlouhán v koženém kabátě. V ruce měl samostříl a mířil na Michala.

„Rád bych mluvil se šéfem.“

„To já taky.“

„Vážně. Mám nějaké informace.“

„Kecáš.“

„Nekecám,“ lhal Michal.

Dlouhán zaváhal. Pak kývl hlavou. Michal přišel blíž.

„Co mu chceš?“

„Mám nějaké zprávy. Ohledně té akce.“

„Jaké.“

„Toho velkého U.“

Dlouhán si Michala podezřívavě prohlížel.

„O co jde?“

„Nezlob se, ale tohle ti vážně svěřit nemůžu.“

„Tak běž,“ ukázal hlavou za sebe.

Michal si v duchu oddychl.

Ušel asi dvě stě metrů, když ho zastavil zátaras z ostnatého drátu. Závora uprostřed ulice. Před ní pět maníků s puškami.

„Kam se sypeš, mladej.“

Michal se naježil.

„Chci mluvit se šéfem.“

„A z jakýho důvodu?“

„Velké U.“

Podívali se po sobě.

„Tak jdi,“ otevřeli závoru.

„Kde najdu šéfa?“

„Ty nevíš?“

Zavrtěl hlavou.

„Doprovoď ho,“ ukázal jeden z nich na dalšího.

Procházeli parkem. Tedy bývalým parkem. Stromy byly pokáceny, místo nich stála zeleninová zahrada. Na korbách nákladních aut byla také hlína a zelenalo se tam. Okolo bylo několik výběhů pro slepice. Polekané kvičení prasete. Na mnoha místech květináče s rajčaty a další zeleninou. Mezi tím několik desítek lidí, kteří pleli, zalévali, sázeli, sklízeli.

„Máte to tu hezký,“ pochválil Michal.

Jeho průvodce mlčel. Podezíravě i Michala prohlížel.

Michal se rozhodl mlčet.

Prošli parkem a došli k vysoké budově.

„Chce za šéfem,“ ukázal průvodce hlídce ve dveřích.

„Tak ho doprovoď,“ ustoupila hlídka.

Došlapali do třetího patra. Když míjeli jednotlivé dveře, Michal si všiml kulometu v okně.

„Tady,“ ukázala hlídka na dveře. Před dveřmi zase strážný.

Stáli před dveřmi. Ani jeden nevěděli co říct.

„Potřebuju mluvit se šéfem,“ řekl Michal.

„Za chvíli. Teď tam někoho má.“

Hlídka, co Michala přivedla, odešla a Michal se procházel a nenápadně vykukoval z okna na konci chodby.

Tady to měli opravdu dobře zařízené. Skoro každé okno mělo truhlík, ve kterém něco rostlo. Chodníky i silnice se také změnily v zahrady. Jen úzká část vozovky byla průjezdná, i ta ale byla vyčištěná a opravená.

Ozval se zvuk otevírajících se dveří a vyšlo několik lidí. Michal strnul. Jedním z nich byl Honze.

I Honze si Michala všiml a na okamžik se zastavil. Potom se ale otočil a odcházel s ostatními. Jak mizeli v hloubi chodby, zůstával Honze stále víc pozadu. Před schodištěm se zastavil a sledoval Michala.

Michalovi bušilo srdce, ale odhodlaně se dal do pohybu a než tomu stihla hlídka u dveří zabránit, otevřel a sebejistě vpochodoval dovnitř.

Asi padesátiletý muž zvedl hlavu od map.

„Co to má znamenat?“ zeptal se.

„Michal. Ale říkají mi Myšák,“ napřáhl ruku Michal.

„Vím, kdo jsi,“ narovnal se muž, ale Michalovu ruku nepřijal. „A vůbec nechápu, co tady děláš.“

Michal stáhl ruku.

„Původně jsem chtěl nabídnout své služby. Ale koukám, že asi o moji pomoc nestojíte.“

Muž chvíli mlčel.

„Jakou pomoc?“ zeptal se po chvíli.

„Pomoc při U,“ Michal se díval muži přímo do očí, přestože měl obrovskou touhu sklopit oči alespoň na zlomek vteřiny dolů k mapám.“

„Co znamená to U?“

„Útok. Útěk.“

Muž lehce naklonil hlavu na stranu a zkoumavě si Michala prohlížel.

„Odkud to víš?“ zeptal se.

„Ví to polovina Prahy.

„Já se neptal na polovinu Prahy. Já chci vědět, odkud to víš konkrétně ty!“

Michal polkl. „Nechci prozradit…“

„Odkud?!“

„Od Vrabčáka.“

„Zmrdi féťácký zasraný!“ praštil muž pěstí do stolu. Michal sledoval jeho ruku a snažil se rychle zapamatovat zakroužkovaná místa na mapě. „Čuráci zhulený. Kvůli fetu vykydají každou informaci. A ještě tomu kriplovi s dredama, co donáší Céčkařům.“

„Vrabčák práská?“ zvedl Michal oči.

„Je to práskač. To ví každej. Nebo si snad myslíš, že to feťácký doupě nechávají ti žabáci z Centra na pokoji jen tak z dobroty srdce?“

„To jsem nevěděl.“

„Je to vynikající zdroj pro ty fízly. Kdejakej debil tak chodí pro fet a přitom vykydá i to co neví.“

„To jsem nevěděl.“

„A co jsi tam dělal ty?“

„Byl jsem tam jen tak, vyměnit pár věcí.“

„Zamrdat si s Vlaštovkou? Nebo se nažrat potkaní polévky?“

„Ani jedno ani druhý!“ naštval se Michal. „Byl jsem si tam pro tohle,“ ukázal na novou celtu. „Mají tam někde sklad oblečení.“

Muž zmlkl.

„Co tu teda chceš?“ složil rychle mapy.

„Chci jít s vámi. Tady se už neuživím.“

„Chceš jít s námi,“ ironicky zopakoval muž. „A kampak bys chtěl jít?“

„Někam ven z Prahy. Ale ne jako otrok, ale jako svobodnej.“

„Jo jako svobodnej,“ zasmál se muž. „Tak na to milej zlatej zapomeň. Tady každej začínal jako otrok. A ke svobodě se musel dopracovat. Svými schopnostmi.“

„A nemohl bych si ji koupit? Tu svobodu?“ vytáhl Michal láhev whisky.“

„Heleme. Balantýnka. Ta je pěkně hnusná.“

„Já nevím, nikdy jsem ji nepil.“

Muž zaváhal.

„Sehnat tohle a ještě tohle,“ přihodil Michal na stůl pytlík s kafem, „to přece ukazuje na nějaké schopnosti.“

„To ano,“ připustil muž.

„Dokážu chodit po městě. Mám hodně známých. I mezi potkany. Můžu hodně zjistit a zajistit. To všechno za slib, že mě a ještě jednu osobu vezmete sebou a že nebudu otrokem, ale svobodným.“

Muž mírně pokýval hlavou.

„To zní jako rozumná nabídka. Ta druhá osoba, to je ta holka?“

„Jak to víte?“

„Také mám svoje zdroje.“

„Honze,“ ušklíbl se Michal.

„Prý jsi mu zhatil nějaký plán?“

„Jen jsem viděl, jak umlátil otroka na cizím území.“

„On?“

„Jo. A ještě se při tom vymlátil na motorce.“

„Fakt?“ zasmál se muž.

„Jo. Chtěl ho přejet motorkou, ale sklouzl po něm.“

„Honze je idiot,“ potvrdil muž.

„Je takovej idiot, že povede útok na Centrum,“ řekl Michal.

Muž zmlkl.

„To jsi někde slyšel, nebo sis to domyslel?“

„Domyslel. Ale nebylo to nic těžkého.“

Muž došel ke dveřím a otevřel je.

„Zařaďte ho k někomu,“ poručil hlídce ve dveřích. „Je ve zkoušce, ale není to otrok. Rozumíš?“

Hlídka překvapeně zvedla obočí, ale nic neříkala.

Michal kývl na znamení poděkování. Ve dveřích se zastavil.

„Chápu útěk. Praha je v koncích a tisíce lidí musí někam ven, nebo tu zhebnou. Ale nechápu ty, co budou útočit na Centrum. Co z toho budou mít oni?

„Co z toho budou mít?“ opakoval překvapeně muž. „Přece celou Prahu,“ zavřel za Michalem dveře.

Romana s sebou trhla.

„Kdo je Pavel?“ zeptala se Sýkorka.

„Jaký Pavel?“

„Já nevím. Usnula jsi a něco si mumlala ze spaní. Rozuměla jsem ti jen to jméno.“

Romana si sáhla za krk a uvolnila si obojek. Sýkorka ležela vedle ní, ruku opřenou o hlavu a sledovala ji.

„Pavel je pičus.“

„To jsou všichni chlapi.“

Romana se ušklíbla.

„Naletěla jsem mu, jako malá holka. Nechci o tom mluvit,“ lehla si na záda a sledovala strop.

Bylo jí příjemně. Vlaštovka se starala, aby postele byly čisté, aby bylo dost vody na opláchnutí, voda na pití. Vždy dost jídla.

„Kolik je hodin?“ podívala se na hodinky.

„No, touhle dobou už jsi jindy dávno pryč.“

Měla pravdu.

„Tak já jdu,“ zvedla se.

„Proč odcházíš? Můžeš tu zůstat.“

„Jenom se válet a tloustnout? Dopadla bych jako Vlaštovka.“

„A to je špatný?“

„Kolik dostává za číslo?“

Sýkorka mlčela.

„Tak řekni. Nebo je to za hodinu?“

„Nic.“

„Nic?“

„Nic si nebere. Neznamená to, že jí občas někdo něco nedá, ale osobně si o nic nikdy neřekne.“

„A proč s nima spí?“

„A proč si myslíš, že s nima spí?“

Romana zmlkla.

„Myslela jsem…“ řekla po chvíli.

„Že je to kurva.“

„Hmmm.“

Sýkorka se zvedla a opřela se zády o stěnu.

„Měla jsi před Vlnou někoho? Myslím příbuzné.“

„Měla.“

„Zemřeli.“

„Ano.“

„A jak ti je? Nestýská se ti po nich? Nemyslíš na ně?“

Romana polkla přes sevřené hrdlo.

„Skoro pořád.“

„Tak až ti někdy bude nejhůř, až si nebudeš vědět rady, až budeš úplně sama, tak si promluv s Vlaštovkou.

„Mám pocit, že je to právě teď.“

„Ještě ne. Ještě na tom nejsi tak špatně. Ještě pořád máš sílu se rvát.“

„Myslela jsem…“

„Je přece jedno, co sis myslela,“ mávla Sýkorka rukou. „Pravda bývá vždycky někde jinde.“

Romana se zvedla.

„Musím jít,“ vzdychla.

„Zase chčije,“ sáhla Sýkorka po knížce. „Nevíš, jestli je už úplněk?“

„Myslím, že tak za dva dny. Proč?“

„Protože za úplňku vylézají potkani z temnot.“

Michal cítil, že ho David zase sleduje. Bylo mu to nepříjemné, ale musel to vydržet.

Znovu nabral lopatou hlínu z okraje silnice a přihodil na kolečko.

„Tak,“ utřel si pot. „Silnice je zase čistá.“

„Jo,“ David zkontroloval kolečko.

„Hodím to na hromadu a skočím na čaj. Jdeš taky?“

„Nojo.“

„Je to přece lepší, než kdybys mě sledoval zpovzdálí.“

David si olízl rty. „Nesleduju tě.“

Michal se napil z petky a podal Davidovi.

„Tak já teda teď půjdu a ty půjdeš na druhou stranu, jo?“ podal petku Davidovi.

„Tak jo,“ přiznal David, když se napil. „Mám tě hlídat.“

„Rozumím. Proto bude lepší, když budeme hrát s otevřenými kartami.“

„Jak to myslíš, s otevřenými kartami?“

„Podívej. Včera ses kroutil bolestí, jak jsi potřeboval jít na hajzl, ale nemohl jsi, abys mě neztratil. Nebude lepší říct mi, že jdeš na záchod, a já na tebe počkám?“

„To jo,“ usmál se David.

„A ty mě zatím tady provedeš a já nebudu muset tápat a hledat. Alespoň nevlezu někam, kde by mě neradi viděli.“

„A kam?“

„To já nevím, to víš ty.“

„To já taky nevím.“

Michal lehce vzdychl.

„Hele, Davide. Tak jinak. Proč já, svobodnej, jsem musel spát mezi otroky?“

„To já nevím.“

„Svobodní mají přece vlastní byt.“

„To jo.“

„Co kdybys mi řekl, kde si mám hlavu složit? Mám si zabrat nějaký byt, nebo mi ho přidělí?“

„To já nevím.“

„Jak jsi to dělal ty.“

„Pepan mi řekl, ať si nějakej zaberu.“

„Výborně. Kde najdu Pepana?“

„Je mrtvej.“

„Áha. A kdo je po Pepanovi?“

„Matěj.“

Michalovi lehce zatrnulo.

„A kde najdu Matěje?“

„Ten už je taky mrtvej.“

„A kdo je po Matějovi?“

„Nikdo.“

„Takže si zaberu byt?“

„Musí ti ho přidělit.“

Michal se zaklonil a nalil si zbytek vody z petky na hlavu.

„Na hlavu. To je na hlavu,“ vzdychal.

„David mlčel.

„Davide, kdo mi přidělí byt?“

„Romy.“

„Myslíš Roman? Nejvyšší?“ ukázal na hlavní budovu.

David kývl.

Znovu otravovat šéfa se Michalovi nechtělo.

„Spát prostě s otroky nebudu. To se radši nastěhuju k tobě.“

„To by taky šlo. Můžeš spát na gauči vedle Smraďocha.“

„U tebe spí nějakej Smraďoch?“

„Jo. A Prcek a Žížala.“

„Aha. Mám dojem, že v místnosti pro otroky budu mít víc místa.“

„Asi ano. A nechceš bydlet s Radunou?“

„Je to člověk?“

„Je to ženská.“

„To by se mohlo taky řadit mezi lidi. A ta bydlí sama?“

„Už jo.“

„Už jo?“

„To byla holka toho Matěje. Jak před pár dny uhořel.“

„Jo tohohle Matěje,“ kousl se Michal do rtu. „A vlastně, proč ne. Vítěz přece bere vše.“

„Co?“

„Nic. Jen si tak přemýšlím.“

„Na co myslíš, Čubičko?“ zeptala se Sýkorka.

„Na nic, má paní,“ odpověděla Romana.

Sýkorka zavrtěla hlavou.

„Zamyslela ses. Na něco myslíš. A já si to přeju vědět.“

Romana si sundala obojek.

„Pro dnešek končíme,“ informovala Sýkorku.

„Tak jo,“ Sýkorka smotala řetěz. „Tak na co jsi myslela?“

„Vzpomněla jsem si, že jsme s Myšákem našli pytlík soli. Myšák vzal půlku a půlku tam schoval.“

„A víš kde?“

„Ne. Neznám Prahu jako on.“

„Škoda. To je docela dost velký bohatství.“

„Napadlo mě, kolik toho ten Michal musel různě najít a poschovávat. Vždyť si to ani nemůže pamatovat.“

„Michal má úžasnýho pamatováka. Je trochu magor, protože si pamatuje čísla, jména, tváře. Navíc si dokáže všimnout kdejaké maličkosti, kterou by jiný přehlídl.“

„To jsem si taky všimla.“

„Jinak by nepřežil. V lepším případě. V horším by dělal děvku nějakýmu úchylovi, co je na dětičky.“

Romana přemýšlela.

„Na co myslíš čubičko?“ zeptala se Sýkorka

„Na nic má paní,“ automaticky odpověděla. „Sakra, už nehrajeme.“

„Už se ti to dostává do krve,“ chytila ji za bradu a políbila.

„Musím jít,“ zvedla se Romana. „Paběrkovat a lovit.“ Poklepala na prak u pasu.

„Už jsi něco zasáhla?“

„Ještě ne, ale hrozně jsem vystrašila několik holubů.“

Obě se zasmály.

„Hele,“ nakoukla ke dveřím kuchyně. „Vlaštovka mě asi miluje víc než tebe.“

„Proč myslíš?“

„Chová se ke mě tak... Tak divně. Jako s úctou.“

„Myslíš?“ podívala se Sýkorka pochybovačně ke kuchyni.

„No jasně.“

„To ti připadá. Je prostě jen hodná. Na každého.“

Romana pokrčila rameny a vypadla.

Sýkorka si lehla na postel. Vytáhla řetěz s obojkem a mírně si s ním pohupovala před obličejem.

„Ty víš hovno, co tě čeká, ty husičko,“ zašeptala a položila řetěz s obojkem na postel.

Příliš jí připomínal oprátku.

Michal zaťukal na dveře.

Otevřela mu holka, vyšší než on. Lehce zarudlé oči.

„Nazdar. Já jsem Myšák,“ podal ji ruku.

„Radka,“ lehce ji stiskla. „Co potřebuješ?“

„Budu u tebe bydlet.“

„Cože?“ zvedla opovržlivě ret.

„Promiň,“ lehce se protáhl okolo ní. „Máš dvě místnosti a kuchyň. Jednu si nech, já si vezmu druhou.“ Sedl si do kuchyně.

Stála ve dveřích.

„Co si myslíš!? Už jsem domluvená s Blankou.“

Sáhl do batohu a položil na stůl pikslu s kávou. Vedle ní, v další uzavíratelné sklenici, několik sáčků s čajem.

Zmlkla a sledovala sklenice.

„Vodu doufám máš?“

Stála a bojovala sama se sebou.

„To je jako za bydlení?“ zeptala se.

„Můžu ti nabídnout. Kafe, nebo čaj. Já si dám čaj, kafe mi nechutná.“

Váhavě šla k lince, kde měla v lahvích vodu.

„Je mi jedno, jestli tu bude spát Blanka. A dokonce je mi jedno, jestli bude spát se mnou, nebo v tvým pokoji. Ale než mi Roman přidělí nějaký byt, nehodlám spát v místnosti s otroky. Máš cukr?“

Teprve teď se trochu pousmála.

„Nejsi trošku voprsklej? Kolik ti vlastně je?“

„Je mi patnáct. Vadí?“

Váhavě zavrtěla hlavou.

„A to jsi přežil vlny?“

„Patřím mezi vyvolené.“

V očích ji proběhla zášť smíšená s nenávistí.

„Já si to kurva nevybral!“ rozzuřil se. „Nevím, proč mě za to všichni nenávidíte!“

Nenávist v jejích očích pohasla.

„Já přece nic neřekla.

„Viděl jsem ti to v očích. Tu závist a zášť. Tu nenávist.“

„Nene.“

„Ale ano. Všichni jste stejní. Nenávidíte mě za to, že jsem neumřel, že jsem si neprotrpěl to co vy. A nelži si do kapsy. Zažívám to pořád.“

Zmlkla.

„Se nenervuj,“ řekla po chvilce.

Sáhl znovu do batohu a položil na stůl láhev.

„Dáš si?“

„Co to je?“

„Vodka. Pravá. Žádná samohonka.“

„Tady je přísnej zákaz alkoholu.“

„Myslím si, že si oba zasloužíme trochu porušit zákazy. Oba dva zrovna nemáme dobré dny.“

Sedla si vedle něj.

„Ta voda,“ připomněl jí. „A skleničky. Pokud nechceš pít z lahve.“

Romana našla poklad.

Ale nevěděla si s ním rady.

Nervózně seděla v hlubokém křesla a kousala si nehty.

Před ní leželo několik tlustých svazků Aloise Jiráska.

V bytě, kde už předtím prošlo několik desítek hledačů, nikomu nepřišlo divné, že v knihovničce je jen těchto pár svazků.

Dokonce ani jí nepřipadalo nijak zajímavé. Spíš z nostalgie vzala jednu do ruky a zkusila si v ní zalistovat.

Kniha byla nějaká lehká. Lehčí, než takové tlustosvazky bývají.

Když se ji snažila otevřít, zjistila, že listy jsou na okrajích slepené do pevné masy. Dala se otevřít jen na prvních několika listech. Dál vnitřek knihy chyběl, pečlivě vyřezán, a v dutém vnitřku knihy bylo naskládáno několik desítek malých pytlíčků.

Věděla zhruba, co to může být, ale tím veškerá její znalost končila.

Opatrně knihu zavřela a vložila zpátky do knihovny. Vzala vedlejší knihu. I ta byla plná pytlíčků s bílým práškem. Další kniha měla ve svých útrobách smotané balíčky pětiseteurových bankovek. Ve čtvrté knize, tentokrát neobvykle těžké byla dost velká hromádka zlatých prstenů, řetízků a náramků, vše v plastovém pytlíku. Poslední svazek obsahoval pistoli. Alespoň si myslela, že je to pistole, protože to nemělo bubínek. A dvě krabičky nábojů.

Seděla před knihovničkou a přemýšlela, co by v tomhle případě asi udělal Michal.

Potom knihy pečlivě složila do batohu a vyrazila.

„Nejsi tu dneska nějak dřív?“ zvedl krví podlité oči Vrabčák.

„Jo. Už mě to nebaví. Honit se pro hovno,“ odpověděla.

„To můžeš honit mě. Bude to se stejným výsledkem, ale mě to udělá dobře,“ prohnul se v bocích.

„Ale no tak. Tak malý prstíčky nemám, abych ho dokázala uchopit. Ale Sýkorka mi sežene pinzetu a snad se mi podaří pod lupou ten tvůj vřídek, co máš mezi nohama, vymáčknout,“ prosmýkla se okolo něj.

„Abych ti nedal po držce, ty krávo!“ zařval za ní uraženě.

„Co jsi mu řekla, že se tak nervuje?“ ptala se Sýkorka.

Romana vyprávěla.

„Jsi tu dřív,“ konstatovala Vlaštovka. „Ještě nemám ani uvařeno.“

„Protože mám dárek pro Sýkorku. Když tak ráda čte,“ s vítězným úsměvem vytáhla Jiráska a položila svazky na stolek.

Sýkorka sjela očima nejprve na knihy a potom s vykulenýma očima na Romanu.

„To je vtip? Děláš si prdel?“

„Jirásek. Klasika.“

„Četla si to někdy?“

„No. Nikdy jsem neměla čas.“

„To se nedá. Než popíše krajinu, tak jsi na padesátý stránce. S tímhle mládí strávit nehodlám.“

„Aha,“ zesmutněla Romana. „Já myslela, že by se ti to mohlo líbit.“

„Jdi s tím někam. Jestli chceš, řeknu ti, který knihy bych chtěla ještě sehnat. Ale klasiku mi sem netahej.“

„A můžu si ho dát k tobě do knihovny? Já bych se do něj občas podívala. Třeba mě to chytne.“

„Klidně, ale zastrč ho někam dozadu,“ zavrtěla nechápavě Sýkorka hlavou a sklonila se znovu ke knize.

„Jsi zlato,“ Romana popadla knihy a zmizela v knihovně. Chvíli přemýšlela a potom je dala úplně nahoru. Tak, aby je každý hned viděl.

Spokojeně se na ně zadívala a usmála se.

„Takhle rafinovanou skrýš by Michal nevymyslel,“ zašeptala si pro sebe.

„Kam jsi to dala?“ zeptala se Sýkorka, když se vrátila.

„Nahoru, na knihovnu. Tam nikdo nepoleze.“

„To jsem ti chtěla říct.“

„Jo. Sýkorko?“

„No,“ zvedla hlavu.

„Kdybys něco našla. Něco zajímavýho. Kam by sis to schovala?“ nedalo jí to.

Sýkorka položila knihu na kolena.

„No, rozhodně bych to nestrčila tam, kam se chodí koukat všichni zloději.“

„A kam to je?“

„Buď do prádla, nebo v koupelně pod vanu.“

„A do prdele. Ty jsi mě sledovala?“

„Ne. Schováváš si nalezence pod vanu?“

„Nojo.“

„Tak si to dej někam jinam. Co to tam máš?“

„Jen blbosti. Mýdla, svíčky, ředidlo, trošku benzínového čističe.“

„To se hodí,“ zpozorněly obě. „Ředidlo shání Vrabčák.“

„Na co?“

„Na fet. A benzín taky. Vlastně cokoli dalšího.“

„A co by řekl na tohle?“ ukázala sáček s bílým práškem.

Sýkorka vzala opatrně sáček mezi dva prsty.

„Ty krávo nebeská. Jestli je to koks, tak jsi našla poklad. Kolik toho máš?“

„Dva pytlíky. Ale můžu sehnat další.“

Obě se zarazili.

„Jak sehnat.“

„No, nějak sehnat. To je prostě moje tajemství.“

„Hele, nebuď píča. Jestli s někým obchoduješ…“ zamyslela se Sýkorka. „To je blbost. Nemáš co na výměnu. Našla jsi toho prostě víc a zkoušíš nás. Kolik toho je?“ Sýkorka odložila knihu a z očí jí svítila chamtivost.

„Já nevím.“

„Ale určitě víš,“ předklonila se Sýkorka.

„Nevím,“ opakovala Romana

„Jak nevíš?“ Romaně se okolo krku omotal řetěz. „Kolik toho je?“ Sýkorka držela oba konce řetězu a přitahovala si Romanu k sobě.

„Já nevím. Musím to prohledat.“

„Kecáš.“

„Nekecám. Přísahám,“ sípala Romana.

Sýkorka se podívala za Romanu na Vlaštovku. Potom na svoje ruce, držící řetěz.

„Sýkorko. Ty ses snad úplně zbláznila!“ uslyšela Vlaštovku.

Sýkorka uvolnila řetěz.

„Tohle už není legrace. Ty bys byla schopná ji uškrtit.“

Romana si stáhla řetěz z krku a ohmatávala si odřené hrdlo. Vyděšeně a překvapeně sledovala Sýkorku.

„Sorry,“ řekla Sýkorka. „Nevím, co to do mě vjelo.“

Romana se otočila na Vlaštovku.

Stála u prádelního hrnce s polévkou, v ruce velkou naběračku a s otevřenou pusou sledovala Sýkorku.

„Můžeš mi odpustit?“ odhodila Sýkorka řetěz do kouta. „Prostě mi hráblo.“

Romana se podívala na pytlíky v ruce.

„To je opravdu tak cenný?“ nechápala.

„Máš v ruce dva, možná tři kartony cigaret.“

Romana překvapeně hvízdla.

„Třeba to není kokain.“

„Docela bych si přála, aby nebyl,“ Sýkorka si složila obličej do dlaní.

Romana seděla a nehýbala se. Sýkorka si položila hlavu na kolena a ramena se jí třásla.

„Zkurvenej svět. Zkurvená doba,“ vzlykla. „Kvůli takový pičovině bych byla schopná zabíjet.“

Romana se přisunula blíž a objala plačící Sýkorku.

„V pohodě. Já se nezlobím. Prostě to byl zkrat. Už se to nestane,“ šeptala.

„A co když ano?“

„Nevěřím. To jsi nebyla ty. To tě prostě na chvilku ovládlo zlo. Je toho na nás na všechny moc.“

„Ty nemáš někdy ty chvíle, kdy si myslíš, že už nemůžeš dál? Kdy bys chtěla se vším skončit, na všechno se vykašlat a mít klid?“ vzlykala Sýkorka.

„Jasně že mám. Třeba teď. Nejraději bych si dala zlatou ránu. A měla bych klid,“ šeptala Sýkorce.

„Nehraj si na fetku ty husičko,“ zvedla uslzené oči Sýkorka. „Z tohohle by sis asi zlatou ránu moc nedala.“

Romana se odtáhla, ale Sýkorka ji vzala za ruce a zase si je položila na ramena.

„Jsem už taková. Musíš si holt zvyknout,“ omluvila se Romaně.

„Nojo,“ Romana se podívala na Vlaštovku. „Víš o někom, komu to můžeme prodat?“

„Prorok.“

„Prorok? Kde ho najdu?“

„Přijde sám. Za úplňku. S celým Potkaním bratrstvem.“

„A ten dá za tohle ty tři kartony?“

Sýkorka přemýšlela. Pak vzala od Romany sáček s práškem a jemně nabrala na prst a olízla.

„Je to snížek. A kvalitní,“ potvrdila.

Potom se zadívala na Romanu.

„Jestli to vyjde, tak dá za tohle desetkrát, možná stokrát víc. Ale musíme mít hodně, hodně štěstí. Protože jestli se nepletu, tohle mu zachrání jeho impérium.“

Michal měl ruce za hlavou a sledoval strop. Radka měla hlavu položenou na jeho rameni.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ ozvala se.

„No.“

„Kolik jsi měl holek. Přede mnou?“

„Jsi moje první.“

„Kecáš,“ zvedla se na lokti.

„Nekecám,“ podíval se na ni.

„Tak to ti nevěřím. Vůbec nechápu, jak jsi mě mohl dostat do postele.“

„To udělal ten alkohol.“

„Kdyby se to někdo dozvěděl. Před třemi dny mi umřel kluk, se kterým jsem chodila skoro rok.“

„Něco jsem slyšel. Prý uhořel.“

„Jo. Chodil schválně na hlídky, aby tam mohl kouřit. A zhulenej usnul a chytlo to tam.“

„Asi za moc nestál.“

„Proč myslíš?“

„Jinak bys se mnou nešla tak rychle do postele.“

Zamyslela se.

„Změnil se. Stal se paranoidní.“

„Co to je paranoidní?“

„Podezřívavej. Všude viděl zvědy z Centra, nebo zrádce z jiný komunity. Pořád měl pocit, že ho někdo sleduje. Dokonce i mě pořád vyslýchal.“

„To kdyby udělal mně, asi bych ho zabil.“ Neodpustil si trochu ironie.

„Roman z něj šílel. Alespoň jednou denně za ním Matěj přišel někoho napráskat, že udává pro Centrum.“

„Takže je dobře, že to takhle dopadlo.“

„Jo i ne. Je tu přísnej zákaz drog a alkoholu. A když Roman zjistil, že místo aby hlídal, tak chrápal zhulenej, mysleli jsme, že se pomine vzteky. Víš, že za fet nebo chlast na hlídce je od tý doby trest smrti?“

„Kecáš.“

„Ne. Se zeptej.“

„Tak tu mariánu vyhulíme teď?“

„Ty máš? Kecáš,“ zasmála se, když viděla, že se usmívá.

„No, když se to na hlídce nesmí.“

„Tebe na hlídku nepustěj.“

„Jak to víš?“ opřel se taky o loket a podíval se na ni.

„Poručil to Roman.“

„Tobě?“

„Ne. Klukům, co rozdělujou hlídky.“

„Aha. Jak to víš?“

„Dělám mu sekretářku.“

„Je čas,“ podívala se Sýkorka na hodinky.

Romana ji napodobila. Bylo půl šesté.

„Je to daleko?“

„Docela jo. Musíme až k čističce.“

Romana Prahu neznala a nevěděla, kde je čistička. Ale rozhodla se nevyptávat.

Vyrazily. Neskrývaly se.

„Kde je Vlaštovka?“ otočila se Romana.

„Už dávno na místě.“ Sýkorka se vyhnula bažině, která se rozkládala přímo uprostřed silnice.

„To by mě zajímalo, jak se tam dostaneme, když je všude tolik vody,“ brblala.

Scházely dolů k Podbabě.

„Vrabčák už je taky na místě?“ Romanu štvala Sýkorčina skoupost na jakoukoliv informaci.

„Ne. Vrabčák nepatří mezi potkaní lid.“

„A já patřím?“

„Jedla si potkana?“

Romana se otřásla. Pokaždé, když jedla polévku od Vlaštovky, snažila se nemyslet z čeho je ta polévka dělaná. A proto se ani nikdy nevyptávala, jak a kde Vlaštovka bere maso a ostatní ingredience na svoji polévku, ani co s takovou hromadou polévky dělá. Jenom věděla, že odpoledne, když přijde z hledání, je polévka hotová a vždycky na ni čeká vrchovatý talíř.

„Jedla jsi potkana?“ opakovala Sýkorka otázku.

„Jo,“ zahučela.

„Tak patříš mezi Potkaní bratrstvo.“

„Ale ty přece maso nejíš? A jsi v bratrstvu?“

Sýkorka ji povýšeně zpražila pohledem. „Mám výjimku.“

„Od Proroka?“

„Jo,“ usmála se Sýkorka. „Přímo od Proroka.“

„Kdo je to ten Prorok?“

„Poznáš.“

„Víš, že mě s tím tvým tajnůstkářstvím pěkně štveš?“

„Vím.“

„Je alespoň hezký?“

„Je.“

„Kolik mu je?“

„Přiměřeně.“

Romana zavrtěla naštvaně hlavou.

„Jsou tam nějací lidi,“ upozornila Sýkorku.

„Kde?“ Sýkorka měla hlavu skloněnou a teprve teď ji zvedla.

„Kde asi. Před námi.“

Sýkorka na pár kroků zpomalila.

„To je v pořádku. Ti patří k nám.“

„K nám.“

„K Potkanímu bratrstvu.“

Dorazili k hloučku otroků, který na ně trpělivě čekal.

Se Sýkorkou se pozdravili jako staří známí. Na Romanu hleděli se zvědavostí.

„Nový Potkánek?“ ptali se.

„Ne z vlastní vůle,“ odpověděla jim.

„Už jsme slyšeli. A jsou na to svědci?“

„Já a Vlaštovka.“

Něco si šeptali mezi sebou.

„Nebylo to připravené?“

„Ne. Přivedl ji jeden z Myšovitých. Jak bylo předpovězeno.“

„Prorok předpověděl,“ kývali hlavami. „Ale svědci mají být tři.“

„Byli tři.“

„Kdo byl třetí?“

„Myšák.“

Šli vedle sebe a něco si šeptali.

Sýkorka šla a vážně se dívala před sebe. Blížili se k řece.

Přes silnici byl zátaras a hlídky.

„Přivedl ji Michal. Myšák,“ řekla Sýkorka. „On je třetí svědek.“

Teprve teď si všichni oddechli.

„Michal. Myšák. Prorok to věděl.“

Romana byla zmatená.

„Můžeš mi vysvětlit, co se děje?“ šeptem se obrátila na Sýkorku.

„Ne.“

Došli k zátarasu. Hlídka poodstoupila a nechala je projít. Připojilo se k nim pár dalších. Většina jich měla šedé obleky, hlavně saka.

„Ta šedá je znak bratrstva?“ ptala se Romana.

„Ne oficiálně.“

Romana sjela pohledem Sýkorčin oblek. Hýřil všemi barvami, kromě šedé.

„Ty musíš být asi vždycky výjimka.“

„Nikdy s davem,“ potvrdila Sýkorka.

„Co znamená to s tím Myšákem?“

Sýkorka mlčela.

„Ona to neví?“ zeptal se vedle jdoucí muž s bradkou a knírem.

„Neprošla zasvěcením.“

Muž poodstoupil a zpovzdálí sledoval Romanu.

„Co to má znamenat?“ ptala se Romana. „Jestli mi to nevysvětlíš, jdu zpátky.“

„To už nepůjde.“

Romana se rozhlédla. Jejich hlouček se rozrostl na dav skoro padesáti lidí, kteří ji sledovali a obě, ji i Sýkorku, neprodyšně obklopovali.

„Nikam nejdu,“ zastavila se Romana.

„Pomozte mi s ní,“ poručila Sýkorka.

Asi tucet rukou popadlo Romanu a táhlo jí k řece.

„Co to má znamenat!?“ křičela. „Nechte mě!“

Zastavili se na břehu Vltavy. Dav se rozestoupil a přímo proti Romaně stál Prorok.

„Ty jsi Romana. Už jsem o tobě slyšel,“ podíval se Romaně hluboko do očí. „Děkuju ti Sýkorko, žes ji sem přivedla. Předpokládám, že nic neví.“

„Neprošla zasvěcením,“ Sýkorka se dívala na Proroka a v koutku úst jí pohrával drobný opovržlivý úšklebek.

„Tak je to správné,“ z Prorokových očí šlehaly blesky. „Vltava je rozvodněná, nehodlám riskovat životy svých mláďat. Správně by se měl obřad zasvěcení provést v čističce. Ale ta je podle všeho pod vodou. Takže…“ odmlčel se. „Obřad se provede zde. Připravte vše potřebné, já zatím nově příchozí vyzpovídám a zasvětím.“

„Támhle je nějaká budova,“ ukázala Sýkorka.

Prorok sledoval její ruku.

„To by mohlo být v pořádku. Maršálku!“ zavelel Prorok.

Přistoupil vysoký muž se zlatými epoletami na saku.

„Pane?“ postavil se do pozoru.

Zajistíš okolí a ručíš mi, že nebudeme rušeni.“

„Dle rozkazu.“

Vyrazili k budově, zatímco dav jim utvořil širokou uličku, aby mohli projít.

Sotva vešli do budovy jakéhosi opuštěného skladiště a zavřela se za nimi brána, Prorok se zhroutil.

„Sýkorko, ty krávo. Jak jsi mi to mohla udělat?“

„Myslíš, že jsem to udělala schválně?“

„Ty kecáš. Udělalas to proto, aby ses mi pomstila.“

„Já? Je to jen tvoje vina. Kecáš kraviny, meleš nesmysly. Jednou se to muselo obrátit proti tobě.“

„Já ti nevěřím. Chceš mě zničit,“ hořekoval Prorok.

„Sám víš, že v tomhle jedu s tebou. Takže to co se teď stane, dopadne na nás oba.“

„Co teď? Co budeme dělat?“ Prorok se posadil na bednu od čehosi a drbal se na hlavě.

Sýkorka nervózně přecházela z místa na místo, zatímco Romana nechápavě stála mezi nimi.

„Co se děje?“ zeptala se.

„To se tě netýká,“ odsekl Prorok.

„Jak netýká? Pamatuješ si, co jsi to plácal?“ vložila se do řeči Sýkorka.

„Ne. Ale už mi to bylo připomenuto.“

„Tak je jasný, že v tom jede s námi. A na rozdíl od nás, ona je v tom nevinně.“

„Vysvětlí mi tu kurva někdo, o co jde?!“ rozkřikla se Romana.

„Do píči! Neřvi!“

„Neřvu do píči. Řvu na vás.“

„Á, dáma objevila ironii.“

„O co jde?“

„O co jde?“ zasmála se Sýkorka s nádechem hysterie. „Jde o to, že on je Prorok,“ ukázala na zhroucenou postavu. „A Proroci pronášejí proroctví.“

Romana kývla hlavou, jako že chápe.

„Rozumný Prorok pronese takový proroctví, který se dá vysvětlit všelijak, nebo vůbec. Mluví v hádankách. Chápeš?“ Teď Sýkorka nemluvila na Romanu, ale směřovala otázku na Proroka.

„Moje proroctví jsou taková,“ hájil se Prorok. „Pokaždý. Skoro pokaždý,“ podíval se nešťastně na Romanu.

„Skoro pokaždý,“ opakovala Sýkorka. „Bohužel, tenhle Prorok pronáší proroctví, která vycházejí,“ ukázala na Proroka.

Chvíli bylo ticho.

„To je snad dobře. Alespoň já v tom nevidím problém,“ přerušila ticho Romana.

„Problém nevidíš, ale brzy vypluje na povrch.“

Bylo ticho. Romana zase čekala.

„Jak je to proroctví?“ zeptala se Sýkorka Proroka.

„Já nevím,“ vzdychl Prorok.

„Máme zavolat Vlaštovku?“ zeptala se ironicky.

„Ne. Jen to ne.“

„Nechcete mi to konečně vysvětlit?“ ozvala se znovu Romana.

Oba se na ni podívali.

„Jak ti to máme vysvětlit, když sami pořádně nevíme, co vysvětlovat. On pronesl proroctví. A ono vyšlo.“

„Je prorok, ne?“ nervózně se zasmála Romana.

„Ale je hovno prorok. Je to podvodník.“

Romana sledovala zhrouceného Proroka.

„Chápu to tak, že ty jsi plácnul nějakou blbost a ono to vyšlo?“ ptala se.

„Jo. Nikoho nenapadlo, že z tohohle blábolu vyleze něco, co se splní.“

„Nechceš mi to vysvětlit popořadě? Od začátku?“ otočila se na Sýkorku.

„Ať ti to řekne on. On nás do toho uvrtal,“ ukázala na Proroka.

Prorok se zvedl. Byl mnohem vyšší než Romana. Hezký obličej, orlí nos, mohutný mušketýrský knír a bradku. Světle modré oči. Hluboký, podmanivý hlas.

„Uvrtal?“ zavrčel. „Můžeš za to stejně jako já. Ty jsi vymyslela Proroka.“

Romana se překvapeně podívala na Sýkorku.

„Tak vysvětlí mi tu někdo, o co jde? Pokud jste si nevšimli, venku je tak pět set lidí a čeká na něco a já nevím na co.“

„Pět set idiotů,“ odfrkla Sýkorka.

„Kurva, u tebe je každej idiot a blbka ale podívej se, co jsi způsobila!“ ukázal Prorok na vrata skladu.

„Jedeme v tom spolu, milej zlatej.“

Prorok mávl rukou.

„Chci vědět, o co tu jde? Jak předpokládám, znáte se už dlouho,“ stoupla si mezi ně Romana.

„Znali jsme se už před vlnou,“ ukázal Prorok prstem na Sýkorku. „Dělali jsme amatérské divadlo.“

Romana se otočila na Sýkorku. Ta kývla.

„Po vlně, ještě když bylo relativně všeho dost… Já vlastně ani nevím, jak to vzniklo…“ Přemýšlel Prorok.

„Vzniklo to tak, že jsi ožralej vylezl na popelnici a vykřikoval jsi, že jsi to všechno předpověděl. Ale nikdo tě tehdy neposlouchal.“

„No. Ano. Tak nějak to bylo. Byla to sranda. A taky jsem řekl o tom, že přijde doba, že se budeme krmit masem potkanů.“

„A že přijde doba, kdy bratr bude zabíjet bratra pro kus jídla a že jen ti, kteří se naučí žrát maso z potkana, mají naději přežít.“

„No. Tak nějak jsem to vždycky hlásal, když jsem byl ožralej. Nebo sjetej.“

„Tehdy bylo ještě chlastu dost,“ potvrdila Sýkorka.

Romana přikývla. Po Vlnách se chodilo rabovat do obchodů a skladů, které byly plné jídla a alkoholu. Lidé si tehdy nedělali tolik starosti s budoucností, byli rádi, že přežili třetí, nejvražednější vlnu chřipky, obrovské pandemie, která zlikvidovala devadesát procent populace.

„ Takže tehdy začal s těmi proroctvími?“ zeptala se.

„Ano. Většina lidí ho poslala někam, ale přesto se našlo pár lidí, kteří tady Proroka začali brát vážně. Poslouchali ho, nosili mu jídlo, chlast a různé dary.“

Romana stočila pohled na Proroka. Ten pokrčil rameny.

„No, co jsem měl dělat, když nosili,“ vycenil zuby. „Válel jsem se v hedvábí, chlastu a žrádla jsem měl, co jsem chtěl. Holky mi skákaly šipku do postele. Všechno bez práce. Stačilo jen jednou za čas pronést něco, co se dalo vysvětlit mnoha způsoby. Když to nějak vyšlo, tak se to oslavovalo a přetřásalo, když to nevyšlo, strategicky se na to zapomnělo.“

„A jak ubývalo jídla, jeho sláva stoupala, jeho oveček, teda potkánků, přibývalo. Čím větší krávovinu vypustil, tím se k němu hrnulo víc a víc stoupenců.“

„No dobrá. A jak v tom mám figurovat já?“

„Dočkej času, jako potkan zrní. Musíme popořadě,“ ušklíbl se Prorok.

„Ale zase tolik času nemáme.“

„No. Občas jsem asi vypouštěl nějaké hovadiny z pusy. Něco, co by mým ovečkám udělalo radost a přitom se to nedalo nějak vysvětlit.“

„Skoro furt. Ale já tě varovala.“

„Jasně. Omlouvám se ti,“ zavrčel. „Můžu pokračovat?“

„Jasně,“ kývla Sýkorka.

„No, abychom nepředcházeli. Jak ubývalo jídla, přibývalo lidí, kteří uvěřili mým proroctvím. Jedli potkaní maso, pravidelně se scházeli za úplňku, občas se pomodlili.“

„A jak v tom figuruješ ty?“ zeptala se Romana Sýkorky

„Já jsem se k němu nachomýtla ze známosti. Protože nejím maso, je pro mě těžký sehnat jídlo. A on ho dostával až moc. Tak jsem se zpočátku stala takovým jeho mluvčím a organizátorem. A za to jsem dostávala jídlo.“

„Jasně. A Vlaštovka?“

„To už se stalo, když se kult Potkana rozmohl. Vlaštovka má dar poslouchat a pomáhat. Tehdy jí Prorok…“

„Na tvoje doporučení,“ skočil jí Prorok do řeči.

„Tehdy jí Prorok na moje doporučení řekl, že patří mezi ty vyvolené, kteří mají tu výsadu starat se a pomáhat. A ona že bude vařit pro ostatní a žádného hladového neodmítne.“

„Aha. Chápu. Vlaštovka je taková charita pro lidi z Potkaního bratrstva.“

„Nejenom ona. Je víc takových. Po celé Praze.“

„A to maso a ostatní ty blbosti, co se dávají do polívky?“

„To shánějí řádoví členové. Nějak to vzniklo jako dobře pracující stroj. Lovci naloví potkany, řezníci je upraví. Mámy z nich uvaří polévku a hladoví se nasytí.“

„Na rovinu. To nevzniklo nějak samo od sebe. To jsem musela zařídit já,“ dala si Sýkorka ruce v bok.

„Dobrá, dobrá,“ souhlasil Prorok.

„A co z toho máte vy?“

Mlčeli.

„No tak. Co z toho máte vy?“

„Já už dlouho nic. Ale on docela hodně.“

„Kolik?“ otočila se na Proroka.

„Tohle patří mezi soukromé interní…“

„Hele, Proroku. Nech toho. Jsi v prdeli a my s tebou. Tak jí radši vyklop všechno, protože hlavně na ní záleží, jestli se dožijeme dalšího dne,“ utnula Proroka Sýkorka.

„Deset procent.“

„Deset procent?“

„No, někdy. Někdy míň. Podle toho, jak moc tomu lidi věří.“

„A ti co tomu věří hodně?“

Dívali se po sobě.

„Ti dávají víc. Ale dobrovolně.“

„A kolik.“

„Kolik chtějí.“

„A to je kolik?“

„Někdy třeba všechno.“

„Všechno za hnus z potkana!?“

„Prosím tě neřvi. Jako by nestačilo, že už takhle jsme v maléru.“

„V jakým jste maléru?“

„No, můžu pokračovat?“

„Proroku. Kašli na to. Tlačí nás čas. Řekni to podstatný.“

Prorok se zamyslel.

„Já jsem vyřkl nějaké proroctví. A už si ani nepamatuju v tom množství ostatních proroctví, jaké. Normálně si ho stejně nikdo moc nezapamatuje, a i kdyby, když nevyjde, tak se to nijak neřeší. Nikdo přece nemá zájem, že?“ nervózně se zasmál.

„Ale ono vyšlo a já v tom figuruju.“

„Ano.“

„A jak zní to proroctví?“

„Že se objeví žena, se kterou počnu dítě.“

Romana ztuhla.

„Děláš si prdel?“

„Ne. Bohužel ne.“

„A ta žena jsem já?“

„Chápej. Řekl jsem to tak, aby to nevyšlo. A ono to vyšlo,“ řekl nešťastně.

„Jak zní to proroctví?“

„Já nevím. Ona to ví,“ ukázal na Sýkorku.

„Nevím.“

„Nekecej. Víš zhruba jak to je. To proroctví.“

Sýkorka se zamyslela.

„Prorok řekl, že mu nevěstu přivede jeden z nás, aniž by byl jeden z nás. A ona bude jednou z nás, aniž bude vědět, že je jednou z nás. Přítomná tři zvířata, která nejsou zvěří, potvrdí pravost.“

„Ničemu nerozumím.“

„Přivedl tě Michal, kterýho každý zná jako Myšáka. To znamená, že patří mezi nás, ale není jeden z nás.“

„Tomu vůbec nerozumím. Jak Michal je a není jeden z vás. Z nás,“ opravila se.

„Je to Myšák. Patří mezi myšovité. To je čeleď. A do stejné čeledi patří i krysy a potkani.“

„No to je kravina,“ pochopila Romana.

A pak jsi snědla polívku a myslela sis, že je to z kuřete. Přijímací obřad potkaního bratrstva je sníst polévku z potkana. Tím se staneš jedním z Potkaního lidu. A jako poslední podmínka je, že u toho musí být tři svědci, kteří jsou zvířata a přitom to zvířata nejsou.“

„Vlaštovka, Sýkorka, Myšák.“ Doplnila Romana.

„Nikdy by mě nenapadlo, že se to může stát.“

„A to jsi to nemohla ututlat?“ rozkřikl se Prorok na Sýkorku.

„Mě to do prdele nedošlo! Myslíš, že si pamatuju každou kravinu, která ti vypadne z huby!?“ rozkřičela se Sýkorka.

„Tak kdo?“

„No kdo asi? Vlaštovka. Je fanatička. Má zapsané všechny jeho výroky a proroctví. Měla z toho orgasmus, když konečně jedno z proroctví vyšlo.“

„Vlaštovka,“ opakoval Prorok.

„ Byla ta šťastná a byla u toho. Je dokonce jeden ze svědků. Proroctví O neočekávané vyšlo.“

„Proroctví O neočekávané?“ zeptal se Prorok.

„Tak se to jmenuje. Proroctví O neočekávané. Tak jsi to pojmenoval.“

„To jsem musel mít pěkně naváto.“

„Takže,“ Sýkorka si přestala všímat Proroka a zaměřila se na Romanu. „Takže Sýkorka objevila Neočekávanou a hned to za tepla v tichosti vyzvonila každýmu potkanovi z okolí.“

„Ta mrcha mi schválně řekla, že je to kuřecí polívka,“ začala Romana.

„To už jsi ji měla ale v sobě. Házela jsi do sebe tu potkaní pochoutku takovou rychlostí, že jsem myslela, že spolkneš i Vlaštovku.“

Romana vzpomínala, jestli jí opravdu Vlaštovka řekla o kuřecí polévce předtím, než ji snědla nebo až potom. Ale už si to nepamatovala.

„Za to může Vrabčák, že mi dal tu trávu. Měla jsem po ní hlad,“ rozhodla.

„Teď už je úplně jedno, kdo za to může. Prostě máme zaděláno na průser. Na takovej průser, kterej může všechno, co se tady udělalo, zhatit.“

„My? Vy máte průser.“

„Ty v tom jedeš taky. Prostě jednou jsi družka Proroka a už ti to nikdo neodpáře. Pokud zdrhneš, bude to jako bys jim hodila pod nohy ten největší klacek.“

„Je to, jako by křesťanům panna Maria oznámila, že vlastně žádná panna není a že si z nich dělala prdel.“

Romana přemýšlela.

„No, dobře. Je to vlastně jedno. Budu tvojí družkou, budu s tebou spát a budu s tebou mít třeba děti. A je po problému.“ Sjela Proroka pohledem.

„Já ti děkuju za projev náklonnosti, ale tohle není ten problém.“

„Tak v čem je do prdele ten problém?!“

Prorok zmlknul.

„Musí tě přede všema veřejně ošukat,“ prozradila Sýkorka.

Chvíli bylo ticho.

„Ne! Ne a ne!“ řekla důrazně Romana.

„Jasně. Ne. Naprosto tě chápu. Ale hlavně, hlavně já jsem v prdeli! Ty můžeš předstírat, ale mně se nepostaví,“ začal znovu naříkat Prorok.

„Tím je to vyřízeno,“ mávla rukou Romana.

„A tím veškeré Potkaní bratrstvo zaniká a ukáže se, že všechno byla lež. A na nejbližším stromě se budou houpat tři postavy,“ dodala Sýkorka.

„Nepověsí nás. Že nás nepověsí?“ znejistěla Romana.

„Nevím. Já nevím,“ kvílel Prorok.

„Nepověsí nás. Zabijí nás horším způsobem.“

„To se okecá.“

„Tak to vymysli.“

„Něco jim nakukej.“

„A co. Stojí venku celí nadržení. Chtějí vidět sex, nebo krev.“

„Jak nadržení. Doufám, že v tom není ještě něco dalšího?“

„Co jako?“

„No, že třeba po tobě na mě skočí jeden potkan za druhým.“

„Ne. To ne. To proboha ne… Většinou ne… Občas se to stává… Ale samozřejmě ne…“

„Sýkorko?“ Romana se podezřívavě zahleděla na Sýkorku.

„Ty jsi nikdy nebyla na slavnosti úplňku?“

„Ne.“

„Jsou to orgie.“

„To ne!“

„To jo.“

„Sýkorko, to jsi mě uvrtala do pěkný kaše a jedeš v tom s ním.“

„Sex, drogy, alkohol. Proč si myslíš, že se za ním táhli. Nejdřív to byly jen mejdany. Potom se to rozrůstalo v něco obludnějšího a většího. A nakonec se z toho stala takováhle sekta.“

„Sekta?“

„Jo. Se všemi těmahle kecama okolo. A jemu se to líbilo. Ovládat lidi, co?“

„Co budeme dělat?“ Prorok sledoval dveře skladiště.

Romana koukla na hodinky.

V kolik to začne?“

„O půlnoci. Ale do tý doby tady trčet nemůžeme. Musíme něco udělat.“

„Ale co?“ Romana zkontrolovala okna skladiště.

„Je to v prdeli, je to v prdeli,“ chytil se Prorok znovu za hlavu.

„Prober se,“ zacloumala jím Sýkorka. „Ještě není nic ztraceno.“

„Já do toho jdu,“ řekla Romana.

„Do čeho?“

„Do toho vystoupení. Nevím, na co si vlastně hraju. Když jsem byla otrok, znásilňovali mě kolikrát naprosto veřejně a zvykla jsem si. Sýkorka mi za polívku dává obojek a chová se ke mně jako ke svýmu čoklovi. Musím jí říkat Má Paní a ona mě říká Čubičko.“

Prorok se pobaveně zadíval na Sýkorku.

„Mám nedostatek vitamínu G. To způsobuje sexuální úchylku,“ bránila se Sýkorka.

„To samozřejmě vysvětluje mnohé. I mně často chybí tenhle vitamín,“ souhlasil Prorok.

„Jasně. Vy jste úchylové, tak co by mi měl vadit nějakej sex přede všema. Budu si myslet že jsem pornohvězda.“

„Hm. Fakt dobrý. A co já?“ zvedl hlavu Prorok. „Jak mám předstírat zásun? Mistr světa v disciplíně ‚Souložíme s měkkým‘. Každej to uvidí. Každej si toho všimne.“

„Co děláš. Vždycky jsi píchal na veřejnosti.“

„Protože jsem chtěl. Ale teď musím.“

„Nechápu, co s tím máte vy chlapi za problém.“

„To nepochopíš,“ mávl rukou.

„Pornoherci si do toho svýho nádobíčka něco píchaj,“ vzpomněla si Sýkorka.

Prorok se chytil za poklopec.

„No to je hezký. Ale já nemám co si do něj píchnout.“

„Je to krev. Postaví se ti tak, že se ti do něj nahrne krev. Tak seženeme injekci, ze žíly nabereme krev a píchneme mu ji do ptáka. Ne?“ navrhla Romana.

„Ty jsi ale kráva blbá,“ zavrtěla hlavou Sýkorka.

„No co. Bude to jeho krev.“

„Jediný co se mu asi objeví, bude velká modřina a bude rád, když mu neuhnije.“

„Výborně. Když bude mít modřinu, bude mít alibi. Že jako nemůže.“

„Tak to mu nemusíme nic píchat, stačí, když ho pořádně nakopeme do koulí.“

„Na to zapomeňte,“ Prorok si držel poklopec oběma rukama. „Musí to nějak jít. Nějakej stimul. Afrodisiakum. Něco co by pomohlo. Viagra. Italský mušky. Vlastně ne italský. Holandský. Ty taky ne.“ Snažil se rozpomenout. „Španělský mušky,“ vzpomněl si.

„Česká masařka by nestačila?“

„Nech si tu ironii Sýkorko. Já se snažím na něco přijít.“

„Kokain je prý silný afrodisiakum. A hlavně odbourává stres a nervozitu,“ uvědomila si Romana.

„No ty jsi ale kráva. A kde tady seženu koks.“

Obě zmlkly a mírně se usmívaly.

„Proroku. Co dáš za trošku kvalitního kokainu?“ zeptaly se obě najednou.

Michal seděl na okně a pozoroval ruch na ulici.

Radka se postavila vedle něj a nahlédla do ulice.

„Šedokabátníci. Houfují se.“

„Tady taky?“

Kývla.

„Myslel jsem, že u vás se tohle nerozmohlo.“

Lehce si odfrkla.

„S tím má problém každá komunita v okolí.“

Sledoval dav v šedých oblecích.

„Roman to zkusil párkrát zarazit. Nebo alespoň omezit. Ale vypadalo to na vzpouru otroků.“

Šediváci se vydali na pochod.

„Pokud se jednou za měsíc někde vyřádí, tak proč ne?“

„To říkal i Roman. Ale začíná to prorůstat mezi svobodné a vyšší stav.“

„Chceš mi říct, že někdo dobrovolně sežere potkana?“

„Je to rituál. Takovej přijímací obřad.“

„Jednou bych se tam chtěl podívat. Na ty jejich srazy.“

„Nic moc. Chlastaj, žerou potkaní maso a souložej. Do toho ten jejich Prorok vyřvává ty svoje proroctví.“

Mlčel.

„Na co myslíš?“ ptala se a opřela se mu hlavou o rameno.

„Že to musí být obrovská síla. Kolik se jich tak sejde. Tři sta, čtyři sta?

„Veřejně jich je prý okolo tří tisíc. Plus dalších několik tisíc sympatizantů.“

„To už je velká síla. To může rozbít kdejaký gang.“

„Rozbít zatím ne, ale skrytě ovládat ano.“

„Víš něco?“ zeptal se.

„Pár komunit v okolí tohle Potkaní bratrstvo zakázalo. Stačilo, aby Prorok se svými věrnými přišel k hranicím gangu a bylo hned jasné, kdo je tady pánem.“

„Taková mafie?“

„Něco podobného. Chceš vědět něco zajímavého?“

„Určitě.“

„Platíme Prorokovi. A všechny komunity a gangy na týhle straně Vltavy a větší část komunit na straně druhé.“

„To je dost zajímavý. To jsem nevěděl.“

„To je další důvod, proč chceme odejít. Roman se bojí, že pokud Prorok zavelí, zvedne se taková síla otroků, kterou nic nezastaví.“

„Rozumím,“ Michal se opřel o parapet a sledoval odcházející.

Radka se přestala opírat o jeho rameno. Stmívalo se a poprvé po dlouhé době se obloha vyjasnila a nad obzorem se vyhoupl měsíc v úplňku.

„Nemáš chuť se pomilovat?“ zeptala se.

Překvapeně zvedl obočí.

„Jasně.“

„Tak pojď,“ stáhla ho z okna.

Nechal se dotáhnout do postele. Zapálila svíčku a začala se pomalu svlékat.

Odsunul se na okraj postele a nechal jí vedle sebe místo.

„Ještě se trochu opláchnu,“ vzala svíčku a odběhla do kuchyně. Pečlivě za sebou zavřela, stoupla si před okno, kde předtím Michal seděl, a svíčkou dala někomu znamení.

Z protějšího baráku vyběhlo několik postav, proběhlo okolo jejich domu a zmizelo u východu z komunity.

„Ty jsi ale svině, víš to?“ obořila se Romana na Sýkorku.

„Nechápu proč?“

„Všechno jsi to připravila.“

„Co všechno?“

„To s tím proroctvím.“

„Nepřipravila. Přísahám.“¨

„Ty tak lžeš. Moc dobře si pamatuju, že jsi řekla, že mu ten koks zachrání impérium. Ty jsi to měla od začátku naplánovaný.

„Neměla.“

„Nevěřím.“

„Věř mi. Přísahám. Fakt ne.“

„Tak jak to, že to takhle vyšlo?“

„Improvizovala jsem.“

„Ty tak lžeš.“

„Nelžu. Napadlo mě, že ten kokain bude potřebovat, aby odboural nervozitu z tý soulože na veřejnosti. Ale jinak jsem to neplánovala.“

„Proč jsi mi nic neřekla?“

„Protože by ses, ty kravko podřekla. Nic nesmělo být nahraný.“

Romana zmlkla a držela se mezi nohama.

„Jsem celá odřená. Vůbec nic si pořádně nepamatuju.“

„Bylo to dobrý. Prorok perlil. Lítal po tom improvizovaným jevišti jako magor, vyřvával ty bláboly a ti zfanatizovaní potkani se dostávali do extáze. Nikdy jsem nic takovýho neviděla.“

„Jak to, že si nic nepamatuju?“

„Sex, drogy, alkohol.“

„Neměla jsem toho přece tolik.“

„Ale Prorok si to sypal na předkožku. A tím se to dostávalo i do tebe.“

„Aha. To je možný?“

„Jasně. Vstřebává se to sliznicí.“

„Nic si nepamatuju.“

Sýkorka chvíli mlčela.

„To je možná dobře,“ řekla po chvilce.

„Proč?“

„Protože… No,“ Sýkorka si lehce skousla spodní ret. „Asi by ses to stejně dozvěděla, tak asi bude lepší, když se to dozvíš hned. A od kamarádky, než od nějaký svině.“

Romana chtěla něco říct, ale raději to spolkla.

„Tak spusť.“

„Hrozně jste to tam rozjeli. S Prorokem. Udělali jste tam takový šou, že jsem nikdy nic podobnýho neviděla. Prorok, jak byl sjetej, tak se potom vrhl do davu a bral si tam jednu holku za druhu.“

„Aha,“ kývla Romana hlavou v hrozné předtuše. „A já?“

„No, co ti budu povídat,“ vzdychla Sýkorka

„Nic mi neříkej,“ chytila se Romana za hlavu.

„Měla jsi takový štěstí, že jsi měla poblíž kamarádku, která tě zachránila a odtáhla tě dřív, než jsi udělala to samý,“ roztáhla Sýkorka tvář ve veselém úsměvu.

„Ty jsi mě odtáhla?“

„Ano. Dřív, než se dav vrhl na podium.“

„Takže jsi mi zkazila pěknej večer.“

„Omlouvám se,“ sklonila hlavu Sýkorka.

„Odpouštím ti. A co je s Prorokem?“

„Ten zmizel.“

„Zmizel?“

„Zmizel. A mám hrozný tušení.“

„Nestraš.“

„To není prdel,“ zvážněla Sýkorka. „Naposledy ho někdo viděl, jak vyřvává, že je jak Ježíš a že umí chodit po vodě.“

„Vltava.“

„No, jestli si dal procházku z Podbaby do Draháně, tak při tomhle stavu vody skončí s nafouknutým břichem v Drážďanech.“

„Tak to je ale průser.“

„To jo. Pokud se Potkaní bratrstvo nerozpadne, začne boj mezi jeho maršálky o nástupnictví.“

„Válka otroků?“

„Válka potkanů. To už nejsou všechno jen otroci.“

„Hele, ale já jsem jeho družka.“

„No a? Jedině, pokud mu porodíš fakana, tak ten by mohl mít nějaký nástupnický práva, ale ty nemáš nic.“

„No jo,“ chytila se Romana za odřené místo. „Předpokládám, že kondom nepoužil.“

Sýkorka zvedla oči v sloup.

„Kdy to máš dostat?“

„Nevím. Mám v tom bordel. Asi za čtyři dny.“

„To by mělo být v pořádku. Pokud to do tebe nenastříkal někdo předtím.“

„Ne. Spala jsem jen s Myšákem a ten si dával bacha.“ Uhnula očima stranou.

„Lepší je dodělat ho pusou, máš alespoň jistotu, že to nevytáhne pozdě.“

„Že to říkáš zrovna ty.“

„To že jsem lesba neznamená, že jsem nikdy neměla chlapa.“

„A měla?“

„Ano. Ale ne dobrovolně.“

„Znásilnili tě?“

„Párkrát.“

„Jak jsi to nesla?“

„Zpočátku blbě. Pak si zvykneš. Jak říkala Vlaštovka. Lepší mít v sobě pár centimetrů masa, než pár centimetrů železa.“

„Tak to jsme na tom podobně.“

Došli k zátarasům v Podbabě. Hlídka je s opovržlivým úšklebkem nechala projít.

„Opovrhují námi, ale bojí se nás,“ řekla Sýkorka, když prošli.

„Něco jsem zaslechla. Ještě než to začalo. Prorok uděloval rozkazy těm svým maršálům. Něco o poplatkách.“

Sýkorka se ohlídla, jestli jsou už dost daleko od zátarasu a hlídky.

„Dřív, když se chodilo na rabování do opuštěných domů, tak bylo všechno OK. Prorok dostával od svých oveček část toho, co našli, nebo z dávek, co dostali. Později, když zdroje vyschly a dávky z Centra se snížily, začal vyžadovat poplatky na komunitách.“

„Aha. Je toho hodně?“

„Asi ano. To víš, otroci mu všechno vykydají a on má přehled, kolik která komunita vydělala. Z toho žádá svůj díl.“

„To jsme teda bohaté.“

„Ne. Jsme totálně v prdeli.“

Romana se zastavila.

„Moment. Slíbil nám…“

„Já vím, co nám slíbil. Jenomže jestli je mrtvej, tak jak si to vezmeš? Půjdeš za jeho maršálky a řekneš. „Tohle je moje, protože to se mnou Prorok vyměnil za koks, protože by se mu jinak nepostavil?“

Romana uraženě mlčela.

„Ty máš, holka ještě jeden problém,“ pokračovala Sýkorka.

„Jakej?“

„Jestli tě Prorok zbouchnul, a jestli se to ten, kdo tu po Prorokovi převezme vládu, dozví, jako že se to dozví, tak bych za tvůj život nedala zlámanej měďák.

„Jak to?“

„Myslíš, že někdo bude chtít předat to obrovský bohatství nějakýmu bastardovi?“

Zbytek cesty se linul v mlčení. Obě byly ponořeny do neradostných vyhlídek na budoucnost.

Pomalu docházely k baráku, kde bydlely, kde Vlaštovka poskytovala svoje služby a Vrabčák svoje drogy.

Kus od dveří se překvapeně zastavily.

Na dveřích domu byl přibitý Vrabčák v Ježíšovském stylu. Dlouhé dredy měl nabité na dveřích a tvořily zlatou korunu. Hlavu měl zhroucenou a ústa celá od krve.

„Poslední čaj,“ podala Radka Michalovi kouřící hrnek. „A poslední kafe,“ dodala.

Michal si sedl v posteli a položil si hrnek na deku, do klína.

„Budeš se mnou ještě spát, když už nemám co nabídnout?“ zeptal se.

„Nespala jsem s tebou kvůli kafi,“ urazila se.

„To jsem chtěl slyšet,“ zasmál se.

Naštvaně se otočila.

„Vždycky mě nějak dostaneš,“ přiznala. „Na to že je ti patnáct, nebo kolik, jsi docela inteligentní.“

„A to mám za sebou necelých pět tříd základky.“

„Jako vážně?“ otočila se zpátky.

Pokýval hlavou.

„Jak to?“

„Utekl jsem z děcáku před třetí vlnou. To mi bylo asi dvanáct. Od tý doby jsem na ulici.“

„Aha,“ pochopila. „A teď ti je patnáct?“

„Asi.“

„Asi?“

„Změnil se čas, tak nevím.“

Po třetí vlně se změnilo počítání času. Zmizely tradiční svátky, jako například Vánoce, Velikonoce a Nový rok, místo toho se začal další rok počítat od příchodu Vlny, chřipky, která pravidelně propukla vždy po roce a brala si sebou milióny lidských životů. Nehorší byla třetí vlna chřipky, která totálně zdecimovala lidstvo. Pozdější vlny byly slabší a nedaly se s třetí vlnou srovnávat, přesto lidé s obavami očekávali jejich příchod. Nakonec se ustálilo datum, které v nynějším kalendáři odpovídalo desátému říjnu, i když chřipka někdy dorazila později.

„Dá se to spočítat.“

„Nebudu to počítat. Je mi patnáct.“

„Je, nebo není.“

„Je v tom nějaký rozdíl?“

„Docela velký. Pokud ti není patnáct, jsi ještě pod zákonem. A v tom případě s tebou nesmím spát.“

„Ty v týhle době hodláš řešit zákon?“

„Je ti patnáct?“

„Jasně že je.“

Podezřívavě si ho změřila pohledem.

„Nevypadáš na patnáct.“

„Ne? A na kolik vypadám?“

„Povahově na osmnáct, dvacet.“

Zamyslel se.

„Asi jsem se přizpůsobil okolí. Kdybych byl mezi patnáctiletými, choval bych se jako oni. Ale všem okolo mě je přes dvacet. Tak se chovám jako dvacetiletý,“ vysvětlil.

„To je asi pravda,“ souhlasila.

Dopil čaj.

„Nechceš mi ho znovu zalít horkou vodou?“ podal jí hrnek.

„Už to nebude tak dobrý.“

„Co mám dělat. Mám ještě pár sáčků schovaných venku, ale jak jsem si všiml, nesmím opustit komunitu.“

Nic neříkala a koukala do svého hrnku s kávou.

„Přimluv se za mě u Romana. Ať mě pustí na paběrkování. Dokážu najít hromadu věcí tam, kde jiní nic nenajdou,“ prosil.

„To nejde. Nevěří ti.“

„Já ale nedokážu prostě celej den přehazovat lopatou hlínu na zahradě.“

„Až se ukáže, že jsi spolehlivý, tak tě bude pouštět ven.“

„Jsem spolehlivý. Dokážu sehnat cokoliv. Jídlo, zajímavé věci, informace.“

„To je právě to.“

Položil se do postele a zíral do stropu.

„Nevíš, kdy aspoň začne to velké U?“

„Brzo,“ podívala se na hodinky. „Vstávej. Za chvíli jdeš házet lopatou.“

Romana zvracela, zatímco Sýkorka stála celá bledá přede dveřmi.

„Vyřízli mu jazyk,“ konstatovala. „A vydloubali oči.“

Romana vyvrhla další díl jídla.

„Kdo to mohl udělat?“ zasípala.

„Kdokoliv. Ale ten jazyk, to je znamení, že moc mluvil.“

„A oči.“

„Nevím. Asi když byly zabraní do práce, tak to vzali najednou.“

„Jak můžeš být tak cynická?“

„Pomáhá mi to přežít. Abych se nezbláznila.“

Romana se podívala na Vrabčáka a znovu se začala dávit.

„Musíme ho sundat,“ předklonila se.

„Samy to nedokážeme. Někomu řekneme,“ strčila Sýkorka opatrně do dveří.

Ty se s vrzáním otevřely.

Zapálily svíčku a vešly dovnitř. Smrdělo to tam spáleným plastem a trávou.

„Pěknej bordel,“ komentovala Romana.

„Ten tu měl i předtím.“

„Ztratilo se něco?“

„Ne. Ale už víme, že to fetky nebyly. Ani nikdo, komu by dlužil za drogy,“ ukázala hromádku popela na stole.

„Co to je?“

„Asi drogy,“ přičichla si Sýkorka k hromádce. „Shořelo tu pěkný jmění.“

„Jdeme k nám.“

Prošly chodbou a dorazily do svého bytu.

„To není dobrý,“ všimly si vypáčených dveří.

Vešly dovnitř a vše zkontrolovaly.

„Nic nechybí.“

„Ještě knihovna.“

Prohlédli knihovnu. Romana vylezla na židli a lehce prokontrolovala Jiráska. I tady bylo vše v pořádku.

„Bojíš se, že by ti sebrali tvůj poklad?“ zeptala se Sýkorka.

„Co tím myslíš?“

„Toho klasika. Buď klidná, to se nehodí ani ke spálení.“

„Je to asi to jediný, co mám.“

„Nic nevzali,“ konstatovala Sýkorka. „To je divný.“

Romana slezla se židle.

„Je to divný,“ potvrdila. „Šlo jim jenom o Vrabčáka.“

„Kdo to mohl být?“

„Někdo, kdo se dozvěděl, že Vrabčák práská na Centru.“

„Vrabčák donášel na Centrum?“

Sýkorka pokrčila rameny.

„To nevím. Ale hodně lidí si to myslelo. Ty jeho překvapivý útěky.“

„Myslela jsem, že má nějakou fintu. Prý dráty ve vlasech.“

„Pokud tomu věříš.“

Zvenčí se ozval hysterický řev.

„Vlaštovka je doma,“ ušklíbla se Sýkorka.

Michal se otráveně opíral o lopatu.

„Makej, makej,“ zahučel vedle něj nějaký otrok.

„Makám,“ zabořil lopatu do hlíny a začal plnit kolečko. Když se otrok otočil, opřel se o lopatu a zamračeně sledoval okolí.

„Potřebuju pár dobrovolníků pro dávky,“ postavil se před ně jeden z hlídačů.

Všichni mlčeli a hrabali se v hlíně.

„No tak, chlapi. Přece jim to tam nenecháme.“

„Jdi si tam sám. Práce na celej den. A v tomhle bahně tlačit vozík, to se na to můžeme vysrat.“

Hlídač se drbal na nose.

„Tak vám to dám rozkazem.“

„Já klidně půjdu,“ zvedl ruku Michal.

„To nejde, ty nesmíš.“

„Jen na hlídky a na paběrkování. O dávkách se nemluvilo.“

Hlídač váhal.

„Ať jde. Stejně tu dělá hovno,“ řekl jeden z otroků.

„Tak jo,“ rozhodl hlídač. „Tak už jen pět dobrovolníků. Chlapi, netlačte se všichni.“

Tlačili vozíky rozbahněnou ulicí.

„Teď to ještě jde,“ brblal Patrik. „Ale zpátky to bude v tomhle bahně rasovina.“

„Stejně toho bude tak půlka.“ Odsekl někdo jiný.

„Jak půlka?“ ptal se Michal.

„No půlka. Ty jsi nikdy nebyl pro dávky?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

Opovržlivě si odfrkli.

„Na úřadě dostaneš na každýho člena papír na dávky. Doneseš to do Centra do skladu. Tam ti toho dají tak půlku.“

„To si přece nemůžou dovolit.“

„Ale ano. Klidně ti tam polovinu věcí vyškrtají, že prostě nejsou a polib si prdel, trádá.“

„A z tý druhý půlky je hromada věcí plesnivá, nebo zkažená.“ Doplnil Patrika jiný otrok.

„No nekecej. Můžu se podívat na ty papíry?“

„Klidně,“ podali mu štos papírů.

Projížděl soupis a množství. Byl tam soupis lidí se jmény, na která každá komunita dostávala od Centra dávky. Byly tam vypsány komodity a množství, kolik měla každá komunita nafasovat. Michal věděl, že vojenské sklady jsou už prázdné, vybrané a rozkradené, ale dělal hlupáka.

„Čokoláda, káva, čaj, cigarety?“ ptal se.

„Jdi do hajzlu. Jen nám děláš chutě,“ prskali.

„Mléko, sýry, sardinky, toaletní potřeby.“

„No jasně. Dostaneme trochu plesnivý mouky, slepenej cukr, nějaké zrní.“

„Píšou tu rýže.“

„Ha ha,“ rozesmáli se.

Hodil štos papírů do vozíku a přidal se k tlačení.

„To bych se na to podíval, abychom z nich nevytřískali něco navíc,“ bručel nenávistně.

Před zátarasy z Centra stál dav. Uprchlí otroci, žebráci, zkrachovalé komunity. Posedávali po okolí, nabízeli služby, nebo sami sebe. Občas se doprošovali něčeho od vojáků za zátarasy, většinou s negativním výsledkem.

Stoupli si do řady. Vojáci je oddělovali od okolního davu.

„Ss.“ Zasyčel přes vojáky na Michala nějaký chlap. „No ty, co vypadáš na patnáct,“ zachechtal se.

„Co chceš?“

„Vykouřím tě za cigáro. Chceš?“

„Ne,“ zavrtěl Michal hlavou.

„Večer tě tady budu čekat. V osm, jo?“

Michal si ho nevšímal a tlačili vozík dál.

„Kouření za kouření,“ zavtipkoval Patrik. „Za cigáro bych tě snad vykouřil i já.“

„Vždyť je to zakázaný. Kouřit. Myslím cigarety.“

„No jo. Ale nikdo to nedodržuje.“

„Líbil ses mu,“ poklepal Michalovi na rameno jiný otrok.

„Stejně by tě někde sebrali a dělal bys jim děvku.“

Projeli prvním zátarasem. Vojáci jim zběžně zkontrolovali papíry z úřadu.

Řadili se u dalšího zátarasu.

„Já bych kouřil, až bych brečel,“ sténal Patrik.

„Já už jsem si zvykl,“ odpověděl jinej otrok. „Nakonec, možná to není tak špatný, ten zákaz tabáku a chlastu.“

„Co ty, mladej. Nemáš cigáro?“

„Já nekouřím. A jmenuju se Michal.“

„No jo, mladej,“ provokoval Patrik.

Michal se raději otočil a sledoval dav za zátarasy. Stáli zavěšeni na plotě a sledovali ty, kteří měli to štěstí, že žili v nějaké komunitě a dostávalo se jim víc jídla, než kolik se dalo dostat na dávkách.

Projížděl očima jednoho za druhým a doufal, že tam uvidí Romanu.

Ale nic. Stejné, na kost vyhublé obličeje a obrovské, smutné oči. Michal si v jednu chvíli uvědomil, že jsou to lidé. Stejní lidé jako on, kteří neměli tolik štěstí, nebo nebyli tak schopní a pracovití, aby jim bylo umožněno přežít. Příroda byla krutá a v kritických chvílích nic neodpouštěla.

Otočil hlavu a sledoval frontu před sebou.

Šlo to pomalu. Trvalo několik hodin, než se dostali na řadu a všichni nervózně pokukovali po hodinkách.

Voják u výdejního okénka vzal jejich papíry na dávky a chvíli je studoval. Naprosto nezúčastněně z nich škrtl pár položek a zmizel vzadu ve skladu. Po pár minutách dovezl k rampě na rudlu několik krabic. Bylo to přesně, jak předpokládali. Zatuchlá mouka, hrouda cukru a pytel různého druhu zrní. Podal Patrikovi papír a nechal si něco podepsat.

„Moment,“ odstrčil Patrika Michal. „Je tady psáno mnohem víc věcí, než jsi ráčil dovést.“ Obořil se na vojáka.

„No a?“

„Káva, čokoláda, cigarety. Kde to máš?“

„Jsi blbej?“ vzdychl voják. „Odveďte si toho kripla.“

„Pokud to tu není, proč to na úřadě píšou? Proč to tady je to zasraným papíře je?“ vytrhl Patrikovi z ruky papíry a zatřásl s nimi vojákovi před obličejem.

„To není můj problém,“ naklonil voják hlavu. Ze skladu vykoukli další vojáci.

„Koukej dovézt to, co je to napsáno, nebo ti do toho skladu vlezu a pořádně ti to tam prolezu, jasný?“

Voják se s úsměvem otočil k ostatním vojákům, pokrčil rameny a z otočky vpálil Michalovi takovou facku, až Michal odletěl několik kroků a spadl na zem.

„Seberte si to hovno, než se naseru,“ varoval je voják.

Zvedali Michala na nohy.

„Ty jsi přece fakt kretén,“ zašeptal Michalovi do ucha Patrik.

Michal se zvedl a rozběhl se proti vojákovi. Než stačil kdokoliv zareagovat, vrazil mnohem vyššímu protivníkovi hlavu do břicha a přirazil ho ke zdi skladu.

Voják šel do předklonu. Michal nadskočil a pěstí zkusil srazit vojáka k zemi. Ruka sjela vojákovi po bradě a Michal ztratil na zlomek vteřiny rovnováhu.

Voják se narovnal a ohnal se po Michalovi. Ten uhnul a kopnul nohou vojáka do koulí. Ten se znovu ohnul. Michal nadskočil a chystal se lokty srazit vojáka na zem. V tu chvíli ho ale zkroutila křeč a spadl na zem. Celé tělo ho brnělo a svaly ho vůbec neposlouchaly.

Ležel na zemi, zatímco voják se narovnal.

„Ty sráči, budeš litovat, že ses narodil,“ rozpřáhl se pěstí.

Rána a tma.

Romana, Sýkorka a Vlaštovka si sedly tak, že kdyby na ně někdo položil rovnoramenný trojúhelník, kopírovaly by přesně jeho rohy.

„Já bych ho sundala sama,“ rozhodla Sýkorka.

„Klidně můžeš.“

„Chápej, čím méně lidí o tom bude vědět, tím lépe. Můžeme převzít jeho obchody. To by nás mohlo zachránit před smrtí hladem.“

„My co jíme normální stravu, hlady zase tolik netrpíme.“

„Potkan je normální strava?“

„Jak řekl Prorok. Přijde doba…“

„Sklapni, Vlaštovko. Všichni víme, co přijde. Pokud měl Vrabčák dluhy, zemřely spolu s ním. Pokud někdo dlužil Vrabčákovi, je naší povinností to z toho člověka dostat.“

„Nejdřív by se měl Vrabčák sundat z těch dveří.“

„Tady Sýkorka se nabízela.“

„Jen obrazně. Myslíš, že unesu takovýho chlapa?“

„Jen sundat. Mně se zvedá kufr, když si ho jen představím.“

„To chce kleště. Někde tu byly dvoje.“

Ozvalo se zapraskání a rachot. Sýkorka opatrně vyhlédla do chodby.

„tak jeden problém se vyřešil,“ oznámila radostně. „Vrabčák se vyvalil i s dveřma.“

„Teď by bylo potřeba, aby si vykopal i hrobeček a sám se do něj zasypal.“

„To asi nepůjde. Co ho spálit? Mám v lahvičce trochu benzinu.“

„Romano, ty jsi ale kráva. To si fakt myslíš, že z půlky lahvičky vytvoříš krematorium?“

„Nejsem kráva ty opice blbá. Myslela jsem jako na podpal.“

„To by se možná dalo vyřešit. Zaházíme ho nějakým nábytkem, a co neshoří, to zakopeme.“

„Já bych ale ty dveře nepálila. Jsou přece jenom k našemu baráku.“

„Tak to musíš Vrabčáka od těch dveří nějak dostat.“

„Tady Sýkorka se nabízela.“

„Holky, jsme zase tam, kde jsme byly předtím.

Probudil se v cele. Bez bot, bez pásku, jen v kalhotách a tričku. Hlava ho příšerně bolela a tvář měl nateklou tak že na jedno oko neviděl.

Sedl si na postel a snažil se rozpomenout, co se vlastně stalo. Paměť se mu rozjížděla jako zpomalený film.

Dávky, rvačka,“ uvědomil si. „Jsem asi opravdu naprostej idiot.“

Zvedl se z postele a vrávoravě došel k mřížím. Pevně se jich chytil a zalomcoval s nimi.

Po chvíli přišel bachař.

„Co chceš?“ zeptal se.

„Pít,“ zašeptal.

Bachař kývl hlavou za něj. Otočil se.

Za ním stála na malém plastovém stolečku PET láhev s vodou a plastový kelímek.

Sedl si na židličku ke stolku a čekal, až se mu hlava přestane točit.

Když už to bylo snesitelnější, opatrně si nalil. Vzal kelímek a zkusil se napít. Přes oteklé rty ale nepoznal, kde kelímek je, a většinu vody si vylil na břicho.

Bachař ho pobaveně sledoval.

„Zkus to raději rovnou z láhve,“ poradil mu dobrácky.

Šlo to o hodně lépe. Pusa ho bolela a na hrdle petky zůstaly krvavé skvrny.

„Je tu zrcadlo?“

„I kdyby bylo, neradil bych se ti do něj koukat.“

Opatrně se dotkl rtů a sykl.

„Byl tu doktor. Kluci to přehnali,“ lehce se zamračil bachař. „Všem tu nervy pracujou na plný obrátky, tak se nediv.“

Jemně si sáhl na zuby. Některé se viklaly.

„To není dobrý,“ zašišlal.

„To ne,“ souhlasil s ním bachař. „Počítej, že půjdeš před vojenský soud. Napadl jsi spravedlnost,“ uchechtl se. „To máš tak na pět let.“

„Potřebuju mluvit s jedním vaším poručíkem. Myslím, že se jmenuje Veselovský.“

Bachař zvážněl.

„Toho neznám.“

„Tak se po něm poptejte. Je to důležitý.“

Bachař se chvíli rozmýšlel, potom ale zmizel za dveřmi.

Michal si sedl a přemýšlel, jestli mu to vůbec tohle všechno stojí za to. Namočil si konec trika do vody a chladil si s ním nateklou tvář.

Nevěděl, jak dlouho to trvalo. Ozvalo se znovu otvírání dveří a vstoupil bachař s poručíkem Veselovským.

Oba přišli k mříži a sledovali ho.

„Musí do nemocnice. Okamžitě,“ rozhodl Veselovský.

„Byl u něj doktor. A říkal, že se to spraví,“ protestoval bachař.

„Tak doktorovi vyřiď, ať se hlásí u svého nadřízeného. Zavolej lapiduchy, ať ho přenesou do nemocnice. A rychle, pokud si to s ním nechceš na pár týdnů vyměnit.“

Bachař odběhl.

Veselovský se držel mříží a sledoval Michala.

„Cos to provedl Myšáku?“ zeptal se. „Napadl jsi prý vojáka ve skladu?“

„A jak se k vám mám dostat? Kanály jsou po velký vodě zatopený, hlídky nejezdí, mosty hlídají gangy a před branami jsou členové gangu maskovaní za žebráky. A kromě toho, první ránu dal on mě.“

Veselovský pokýval hlavou.

„Doufám, že ty zprávy, co neseš, za to stojí.“

„Já taky doufám. Víte o tom, že do čtrnácti dnů tu máte válku?“

Romana stála na střeše paneláku a sledovala dění pod sebou. Jedna komunita se nebezpečně přibližovala. Probíhali jedním panelákem za druhým, narychlo, bez jakékoliv důkladnosti. Asi deset lidí, nejspíš otroků a dva hlídači ozbrojení samostříly. Věci co našli, skládali do dvou vozíků

Romana se víc naklonila, aby viděla, co našli.

Na tu dálku se jí ale nepodařilo nic určit.

Najednou se jí zatočila hlava a musela se stáhnout.

Závratě neustávaly, tak se posadila a zhluboka dýchala.

Raději se vrátí.

V batohu měla dva holuby, což byl vlastně důvod, proč vylezla na střechu paneláku.

Vstala a opatrně nahlédla dolů.

Hledači byli už hodně blízko. Pokud teď seběhne dolů, v lepším případě se jim těsně vyhne.

V horším se potkají na schodech.

Rozmýšlela a ztrácela drahocenné vteřiny.

„Počkám,“ rozhodla se nakonec. „Na střechu nepůjdou, co by na ní hledali.“

Seděla a čekala. Křik hledačů se blížil.

Vytáhla z batohu láhev vody a napila se.

Bylo slyšet dupání po schodech. Ozývalo se blíž a blíž.

Nervózně si skousla kloub ukazováčku.

Dupání se přibližovalo.

„Proběhneme to přes střechu do dalšího!“ ozvalo se zevnitř.

Rychle se rozhlédla, kde by se schovala. Ale kromě povalených antén, trsů trávy a malých stromků vyrůstajících z trhlin izolace střechy, tu nic na úkryt nebylo.

Sáhla si o pasu po noži, ale pak ruku stáhla.

Neměla by šanci.

Na střechu se vyhouplo pět postav. Čtyři kluci a jedna holka. V první chvíli si ji ani nevšimli.

Romana seděla bez hnutí a doufala v zázrak.

Pětice se rozhlédla po střeše.

„A jéje. Hele kdo tu je?“ usmál se nejvyšší z nich.

„Nekalá konkurence,“ odpověděla mu holka se zacuchanými vlasy.

„Někdo tu nemá svůj den. Sama samotinká,“ přidal se třetí.

„Asi si tu někdo zalítá. Co? Kolikáté je to patro?“ podíval se první přes okraj domu dolů a počítal.

„Nikdo tady lítat nebude,“ vstala Romana.

„Vážně? Tohle je naše území a ty jsi vetřelec. A pokud to nevíš, vstup na naše území se trestá smrtí.“

Vykročili proti ní.

„Děláte velkou chybu,“ varovala je.

„Vážně? A jakou?“ smáli se.

„Nevíte, kdo jsem?“

Lehce se zarazili.

„Kdo jsi?“

„Jedla jsem stejnou stravu.“

Přemýšleli na jejími slovy.

„Já vím. Já už vím,“ strčil do největšího jeho soused. „To je přece Prorokova družka.“

Zastavili se.

„Vážně?“

Romana přikývla.

„Promiň. Nepoznali jsme tě.“

„To je v pořádku.“

Rozpačitě postávali.

„Nezlobíš se?“

„Ne.“

„Co tu děláš, tak sama?“

„Já přece nejsem sama. Jste tu se mnou. Patříme k sobě.“

„Jen on,“ kývl největší na svého souseda. „My jsme ještě nevstoupili. Ale slyšeli jsme o slavnosti úplňku.“

Romana přikývla.

„Proroctví se naplňují. Ponížení budou povýšeni,“ pokračovali.

„Jak pravil Prorok,“ doplnila.

„Jak pravil,“ opakovali.

Zezdola se ozval netrpělivý hvizd.

„Musíme jít,“ ukázali rukou na další vchod na střeše.

„Já vím. Běžte v pokoji,“ pokynula jim. „A nemluvte s pány o mně.“

„Neprozradíme tě,“ otočili se a odcházeli.

„Jak ti máme říkat?“ zeptal se ten, který i poznal.

Lehce se zamyslela. Jak chtěla Sýkorka, aby jí oslovovala? No jasně.

„Říkejte mi stejně, jak mi říká Prorok. Má paní.“

„Rozumíme. Paní. A kde je Prorok?“

„Objeví se v pravý čas,“ pokynula jim k odchodu.

Lehce se uklonili a odcházeli.

„To nebyla náhoda, že se tu objevila. Já vám to říkal, to je znamení, že máte vstoupit,“ slyšela hlas toho, který ji poznal.

Ještě si zamávali, než zmizeli v dalším paneláku.

Sedla si na stejné místo jako předtím. Třesoucí se rukou vytáhla láhev s vodou a znovu se napila.

Michal seděl u stolu. Jedno oko měl zakryté gázou. Jazykem si projížděl stehy na rtu.

Měl před sebou sklenici vody, zatímco ostatní pili kávu. Překvapeně zjistil, že má na ni docela chuť.

Veselovský si všiml jeho pohledu.

„Promiň, doktor říkal, že bys měl pít jen vodu. A kašovitou stravu. Kafe ne.“ Lehce zakryl svůj hrníček rukou, jako by se bál že mu ho Michal sebere.

„V pořádku,“ kývl Michal hlavou a chuť na kávu se zdvojnásobila.

Dveře se otevřely a vstoupilo několik dalších důstojníků.

„Pánové,“ povstal Veselovský. „Děkuji, že jste přišli.

Kývli úsečně hlavou na znamení, že je to v pořádku. Veselovský si s každým podal ruku a potom ukázal na Michala.

„Tohle je ten…“ trochu se zarazil. „Tohle je můj nejlepší, a vlastně už poslední agent, který nám zbyl.“

Pozorně si ho prohlíželi.

„Kolik ti je chlapče let?“ Zeptal se asi padesátiletý major s brýlemi tak tlustými, že přes ně už nemohl nic vidět.

„Patnáct.“

„A to ti udělali naši kluci?“ ukázal mu na obličej.

„Neměl jsem jinou možnost, jak se k vám dostat. Tak jsem si myslel, že když vyprovokuju hádku, že mě třeba jen seberou. Kdybych věděl, že mě zkopou, když budu ležet na zemi, asi bych se na to vysral,“ najednou Michala zaplavil takový pocit sebelítosti, až se mu sevřelo hrdlo.

„V pořádku. Viníci budou potrestáni. O to se postaráme. Ale proto jsme sem nepřišli. Máš prý pro nás důležité zprávy.“

Michal pohlédl na Veselovského. Poručík kývl.

„Nemám to úplně jistě ověřené, ale podle všeho na Nový rok začne válka. Mezi vámi, farmami a gangy.“

„Na Nový rok?“ otočil se major na Veselovského. „Říkal jste v nejbližších dnech.“

„Nový Nový rok. Ten po vlně.“

„Jo,“ major se lehce praštil rukou do čela. „Pořád mám to staré myšlení. To je asi za deset dní?“

„Záleží, jak budou komunity a gangy postiženy Vlnou. Pokud bude slabá, zaútočí během oslav Nového roku.“

„Komunity a gangy?“

„Já jsem to tak rozdělil. Komunity jsou ty, které chtějí odejít z Prahy a začít žít a pěstovat něco na venkově. Většinou jsou to ty tlupy, které už něco pěstují a vyrábějí. Gangy jsou…“ nevěděl rychle jak to popsat.

„Gangy jsou prostě gangy,“ doplnil major.

Michal kývl.

„A ty víš, jak hodlají vést válku proti nám?“

Michal kývl.

„Pokud všechno půjde tak, jak se mi podařilo zjistit, vše začnou komunity, které vyrazí z Prahy všemi směry a zaútočí na farmy ve svém dosahu. Vy vyrazíte farmám na pomoc. Budete muset rozdělit síly, tím budete slabí. A ve chvíli, kdy většina vojska z Centra opustí Prahu, zaútočí na vás gangy.“

Major pokyvoval hlavou.

„To je velice chytrý plán. Kdo to vymyslel, to nevíš?“

„Předpokládám, že to byl Honze. Nebo alespoň tomu velí.“

Major se koukl na Veselovského.

„Jan Kropáček, dvacet devět let, recidivista, ublížení na zdraví, loupež, pokus o znásilnění, po vlně utekl z výkonu trestu, hlava gangu z Dolní Libně, nebezpečný, nespolupracující, nevyzpytatelný,“ podíval se Veselovský do složky.

Major přikývl a otočil se na Michala.

„Dokážeš určit, kde kdo zaútočí?“

Michal zavrtěl hlavou.

„Viděl jsem nějakou mapu, ale jen z dálky. Mají červeně zakroužkovaná místa, aby se nesrazili, ale kde který gang zaútočí, to nevím.

Major se posadil a nějaký strážmistr mu přisunul hrnek s kávou.

„Tak pánové, jestli je to pravda, tak jsme v prdeli,“ zamíchal si major kávu. „Nějaké návrhy?“

Sedli si a krčili rameny.

„Jestli tady Michala nebudete potřebovat, asi by měl odejít,“ řekl strážmistr, který přisouval majorovi kávu.

„Proč?“ zeptal se major. „Bojíte se, že řekne gangům, že nevíme jak dál?“

„Je to civil, pane majore.“

Major vzdychl a mávl rukou.

„Civil,“ opakoval trochu zadumaně. „Jako bychom všichni nebyli vojáci, i když nás nekrášlí uniforma. Ať tu zůstane, třeba si na něco vzpomene.“

Strážmistr se uraženě odmlčel.

„Tak ty jsi Michal? Jak dál?“ zeptal se Michala major.

„Pátek. Ale to je jedno. Našli mě v baby boxu v pátek, tak mi dali tohle příjmení.“

Major pokýval zamyšleně hlavou. „Já jsem major Kubát. Rád tě poznávám a děkuju ti, za všechno, co jsi pro nás a tuhle zem udělal, a co jsi pro ni, jak vidím, musel vytrpět.“ Napřáhl ruku.

Michal ji stiskl a najednou se mu zase sevřelo hrdlo.

Co to se mnou je? To mi nabourali nějakej nerv ubrečenosti? Pomyslel si vztekle a sebelítost zmizela.

Major si sedl, zatímco ostatní Michalovi podávali ruku a představovali se.

„Tak pánové. Prosím o návrhy.“

„Jsou rozpracované dvě možnosti. V tichosti obsadit farmy, odrazit útok a rychle se vrátit a zlikvidovat gangy,“ nahlédl Veselovský do složek.

„Vysoké riziko zdržení při obléhání farem,“ smetl to major Kubát. „Další návrh?“

„Obětovat farmy.“

Nastalo chvíli ticho.

„Pokud obětujeme farmy, vyhladovíme v budoucnu sami sebe. A zbytek republiky asi taky, protože se útočníci nezastaví hned po první farmě, ale budou pokračovat dál.“

„Třeba ne.“

„Co jsem si všiml na mapě, kroužky zasahují dál od Prahy,“ přidal se Michal.

„Půjdou dál,“ souhlasil jiný poručík. „Tohle nechají pro ty gangy, co půjdou proti Centru.“

Pokývali hlavami.

Zase bylo chvilku ticho. Michal si nervózně přejížděl prstem po obvazu a hledal ložiska bolesti.

„A co obětovat Centrum?“ Zeptal se někdo jiný.

„Centrum nemůžeme obětovat. To je nesmysl, Centrum musíme ubránit za každou cenu.“

Zase bylo chvíli ticho. Míchali kafe, zapisovali něco do papírů a tvářili se důležitě.

„Je tu ještě jeden návrh,“ začal major Kubát.

„Ne. Už jsme o tom diskutovali a zamítli.“

„Je to jediný rozumný návrh.“

„Pane majore, při vší ústě k vám, tohle rozhodně neuděláme. Dost na tom, že jste ignoroval zamítnutí tohoto návrhu a jednal jste v rozporu s usnesením.“

„Vyplatilo se to.“

„Ne. Povede to k občanské válce a ke ztrátám na životech.“

„To povede stejně, pokud gangy zaútočí.“

„Nemyslíme. Nemají tolik zbraní. Myslíme, že bude stačit posílit farmy o pár zkušených vojáků a farmy se ubrání.“

„Mohu promluvit?“ vložil se Michal do dohadování.

Zmlkli a nevraživě si ho prohlíželi.

„O co jde?“

„Co vím, tak v komunitách je velké množství zbraní.“

„Střelné zbraně? Nepočítej luky a kuše.“

„Každá komunita má několik desítek střelných zbraní.“

„Nesmysl.“

„Vím to.“

„Kde by vzali tolik zbraní?“

„Nejsou to všechno jen oficiální zbraně. Vím, že je hodně zbraní upravených, nebo vyrobených na koleně.“

„Ty nás nemohou ohrozit.“

„Pak vím, že mají vyrobeny zápalné láhve. A také, vyrábějí něco z hnoje, co bouchá. Nepochopil jsem přesně co.“

„Dusičnan?“

„Nevím. Tyhle věci jsou tajné a normální členy k tomu nepouští.“

„Dusičnany se používají ke konzervování masa. Když není dostatek soli.“

„Tak proč je to tajné?“

Zmlkli.

„Dělají z toho výbušniny, nebudeme si nic nalhávat. Pokud zaminují silnice improvizovanými výbušnými systémy, zničí nás ve chvíli, kdy vyrazíme na pomoc farmám.“

„A proč nedáte farmám zbraně a pár vojáků jako velení?“ zeptal se najednou Michal.

„Cha,“ vyštěkl major Kubát. „Vidíte,“ ukázal vítězoslavně na Michala.

„To jsme zamítli.“

„Proč?“

Veselovský se netrpělivě podíval na hodinky, aby ukázal, že ho to vysvětlování zdržuje.

„Michale, počkej na mě venku,“ poručil.

Bylo ticho a všichni čekali, než Michal odejde.

„Jestli si myslíte, že farmy nemají zbraně, tak to jste na omylu. I farmy mají zbraně. Ale mají jich málo. A až je komunity dobudou, kde si myslíte, že ty zbraně skončí? Co?“ otočil se Michal ve dveřích.

Nikdo si ho nevšímal.

Romana viděl ve snu Proroka. Plaval po Vltavě, mrtvý, a jeho tvář byla podobná tváři Michala. Trhla sebou a probudila se.

Chvíli zírala do tmy, než si uvědomila kde je.

Sedla si na okraj postele a nohy spustila dolů.

„Jdeš na záchod? Kolik je hodin?“ zeptala se Sýkorka.

Ve tmě na hodinky neviděla. Nahmatala zápalky na nočním stolku a zapálila svíčku.

„Tři ráno.“

Sýkorka se otočila na druhý bok.

„Zase jsem tu usnula,“ podívala se na Sýkorku a Vlaštovku.

„Hmmm,“ zabručela Sýkorka. „Alespoň nebudeš muset tak brzo vstávat.“

Romana seděla a zírala do plamene svíčky.

„Pořád se ptají na to samý.“

Sýkorka vzdychla. „Kde je Prorok a jestli jsi těhotná?“

„Ano.“

„Tak už sis snad zvykla.“

„Co když jsem těhotná?“

„Tak máš problém. Ale teď mě nech spát,“ položila si Sýkorka polštář na hlavu.

Romana si došla na záchod. Když se vracela, seděla Sýkorka na jejím místě.

„Jsi, nebo nejsi?“ zeptala se.

„Zatím jsem to nedostala.“

„O kolik dní?“

„Já nevím. Mám v tom bordel. Když jsem hladověla, tak jsem krámy neměla skoro tři měsíce.“

Sýkorka se chytla za hlavu.

„Jestli jsi v tom, musíme něco vymyslet.“

„Myslíš, že mě zabijou?“

„Nevím. Zatím se nenašla Prorokova mrtvola. Tak se může tvrdit, že se vrátí. Ale časem se s touhle výmluvou nevystačí.“

„Pokud budou Potkani vědět, že jsem v tom, ochrání mě před maršálky?“

„Nejde jenom o maršálky. Prorok svým způsobem ovládal velkou část otroků ve všech komunitách. Kdo tě bude mít ve svý moci, ovládne celou Prahu.“

„Jak to myslíš?“

„Pokud bys byla třeba pod ochranou Honzeho," Sýkorka zvýraznila slovo „ochranou“ a prsty naznačila uvozovky, „tak on by mohl tvým jménem třeba rozhodnut, že ten a ten gang má přejít pod jeho pravomoc, že si to přeje paní.“

„To by šlo?“

„Já nevím. Jen mě napadají takový kraviny,“ zakroutila ospale hlavou Sýkorka.

„Tehdy, jak zabili Vrabčáka. Přemýšlela jsem o tom.“

„A co jsi vymyslela?“

„Udělali to schválně, když jsme byli pryč. Báli se, že kdyby ublížili Vlaštovce, tak by se proti nim postavili Potkani ze všech komunit.“

Sýkorka se podívala na oddychující Vlaštovku.

„Je to dost možný,“ potvrdila.

„Vstávej,“ zatřásl Veselovský Michalovi ramenem.

Kolik je hodin?“ zvedl Michal hlavu ze stolu.

„Budou tři.“

„To jste tu poradu protáhli,“ zvedl se Michal.

„Trochu,“ souhlasil Veselovský.

„A jak to dopadlo? Dáte lidem zbraně?“

„Je to v jednání,“ odpověděl vyhýbavě poručík.

„Gangy a komunity budou bojovat. Nemají co ztratit. Hrozí jim naprosté vyhladovění.“

Poručík si nalil z lahve vodu a napil se.

„Nejbližší tři roky budou krizové. Jídlo došlo a farmy nemají ještě tolik přebytků, aby mohly uživit všechny, co nepracují.“

„Ale některé komunity pracují. Problém je, že nemají dost půdy k obdělávání.“

„Já vím, já vím,“ odpověděl nepřítomně Veselovský.

„Copak není někde místo, kde by se mohli usadit a pěstovat?“

„To jo,“ pokrčil rameny Veselovský. „Míst k zemědělství je v republice dostatek. Problém je, že komunity s námi nechtějí komunikovat.“

„A čí je to vina?“

„To já nevím. Naše ne. Přijeli jsme s nabídkou a byli jsme posláni někam.

„Přijeli jste s ozbrojeným doprovodem a dali jste to rozkazem?“

Poručík se odmlčel.

Kdyby vám někdo přijel a řekl, že všichni máte opustit Centrum a jet někam do pohraničí, jel byste?“

„Jistě. Pokud by to byl rozkaz.“

„Tak jinak. Kdyby k vám někdo přijel domů a dal to rozkazem a nebyl jste voják?“

Poručík přemýšlel.

„Musel by mi to vysvětlit.“

„A?“

„A co?“

„Vysvětlili jste jim to?“

Poručík pokýval hlavou.

„Možná máš pravdu. Plán na evakuaci Prahy byl vypracován a prováděn hned po třetí vlně, kdy bylo jídla ještě dostatek, a nesetkal se s kladnou odezvou. Naopak, lidí v Praze spíše přibývalo. Proto byl pozastaven. Možná, kdybychom s plánem přišli později a lépe vypracovali osvětu.“

„Možná.“

„V každém případě, teď je už na všechno pozdě. Komunity se rozhodly Prahu opustit, a ne zrovna mírumilovným pochodem.“

„A jak to dopadne?“

Poručík pokrčil rameny.

„Poteče krev. Na všech stranách.“

Michal sevřel rty a sykl bolestí.

„Možná bys měl vypadnout někam daleko. Pokud Centrum padne a najdou tě tu, nemyslím si, že s tebou budou zacházet v rukavičkách.“

„Vrátím se ke svojí komunitě.“

„Nezbláznil ses?“ Zaťukal si poručík na čelo. „Víš, o čem teď všichni ve vaší komunitě přemýšlí?“

„Právě proto se vrátím.“

„Nemyslím si, že je to dobrý nápad.“

„Pokud mě chytí někde venku, asi mě zabijí. Dál od Prahy také nemůžu čekat nějaké slušné zacházení, a pokud mě někdo chytne ve městě, mám svoje skoro jistý.“

Veselovský pokrčil rameny.

„Asi máš pravdu. V každým případě bych nechtěl být v tvojí kůži.“

„Nedáte mi ten papír?“

„Už jsme to řešili.“

„Jen ten zasranej doklad. Kurva. Zbraň si seženu sám.“

„Nejsi plnoletý.“

Michal zavřel oči a v duchu počítal.

„Svět je v prdeli a vy řešíte, jestli můžete dát povolení nosit zbraň neplnoletému.“

„Je to blbost. Ale musíme se stále řídit zákony.“

Michal mávl unaveně rukou.

„Můžu mít jinou prosbu?“

„Povídej.“

„Honze zabil jednoho vašeho otroka. Potkal jsem tam otrokyni. Má číslo 4999. Nedala by se převést do jiné farmy?“

Poručík zapnul počítač. Michal překvapeně zamrkal do monitoru.

„Nevěděl jsem, že tyhle věci pořád fungují.“

„Pokud je elektřina, tak proč by nefungovaly. Jak jsi říkal to číslo?“

„4999.“

„Mám ji. Romana Henrychová?“

„Ano. Může jít do Klecan?“

„A vědí tam o ní?“

„Ano.“

„Tak ano. Pošlu zprávu na její původní farmu. A co jsi to říkal o tom mrtvým otrokovi?“

„Honze, ještě s někým, zabil vašeho otroka.“

Poručík zvedl překvapeně obočí.

„O tom nic nevím? Kde to bylo?“

„V Libni. Nahoře, U Korábu.“

„Jaké měl číslo, nevíš?“

„Vím. Zapamatoval jsem si to. C 8920.“

Poručík projížděl počítač.

„Žádného takového tu nemám.“

„Nechybí vám otrok?“

„Centrum moc otroky nepoužívá. Opravdu výjimečně. Jsme demokrati, víš?“

„A bez toho C?“

Poručík zmáčkl pár kláves.

„Pavel Klvaňa. To ano. Ale to je normální otrok. Pohřešuje ho Roztocká komunita, stejně jako tu tvoji Romanu.“

Michal stiskl rty, až ho v šití zase zabolelo.

„A utekli ve stejný den. Je to tak?“ zeptal se.

„Ano.“

„To je ale píča,“ zašeptal.

„Byla jsem píča,“ potvrdila Romana Sýkorce.

„Když se u nás Pavel objevil, byl jinačí než ostatní otroci. Byl takovej… Takovej záhadnej. Měl před číslem vytetovaný C a tvrdil nám, že pracuje pro Centrum. Že je utajený agent.“

„Utajený agent s veřejným C?“ pochybovala Sýkorka.

„No. A my mu to žraly. Tvrdil, že spolu utečeme do Prahy, že tam má všude známý, že mi v Centru zařídí nějakou dobrou práci. Mně i Hance.“

„Jasně,“ kývla chápavě Sýkorka. „A vy jste mu věřily a roztáhly jste nohy pokaždé, když měl chuť.“

„Jo,“ vzdychla Romana. „Sráč jeden. Nikoho v Praze neznal. Byl z nějaký prdele, kdoví odkud. To C si nechal někde vytetovat za cigáro, aby na to balil stejný blbky, jako jsem byla já.“

Sýkorka pokývala hlavou.

„Takže, když jste utekli, tak se zjistilo, že je vlastně na hovno.“

„Na hovno,“ potvrdila Romana. „Vlastně od té doby, co jsme utekli, jsem neměla nic pořádnýho k jídlu. Nedokázal nic sehnat, nic ulovit, nic najít. Bylo mi jasný, že umřeme. Kvůli němu, kvůli takovýmu idiotovi. Jak já ho nenáviděla. Kreténa. Když ho tehdy Honze s tím druhým motorářem sundali, tak ještě dýchal. Měla jsem ruce střep a řezala do něj a doufala, že to alespoň trošku cítí.“

„A tehdy ses potkala s Myšákem,“ doplnila Sýkorka.

„Tehdy jsem potkala Myšáka,“ zopakovala Romana. „Někoho úplně opačnýho, než byl Pavel. Nemluvnýho, tichýho, rozhodnýho. Pohyboval se v tý džungli, jako by se v ní narodil.“

„On se v ní vlastně narodil. Při jeho handicapu musel být mnohem tvrdší a lepší, než všichni ostatní. Sirotek a ještě o deset let mladší než všichni okolo.“

„A přece má v srdci nějaká hladová místa. Má svoje touhy, svoje sny.“

Někdo potichu zaklepal.

„A je to tu zase,“ vzdychla Romana a sedla si do tureckého sedu.

„Dopovíš mi to za chvíli,“ Sýkorka zmizela za závěsem, který dělil její pokoj na dvě poloviny.

„Vstupte, prosím,“ řekla Romana.

Dveře se otevřely a vstoupilo několik členů potkaního bratrstva.

„Přejeme ti hezký den, paní, „pozdravili. „Můžeme mít dvě otázky?“

„Prorok se vrátí, až přijde čas, aby se vrátil. A jestli jsem v očekávání, to stále ještě nevím, musíte mi prosím dopřát více času.“

Ztuhli na místě.

„Paní. Jak jste věděla,“ užasli.

„Prorok by si přeci nevybral nějakou píču,“ našeptávala Sýkorka za závěsem.

„Prorok by si přeci nevybral nějakou píču,“ zopakovala Romana.

„No jasně,“ pokývali členové hlavami. „Můžeme mít ještě další otázky?“

„Ne. Nejsem hodna mluviti za Proroka. Jsem jenom ta, kterou zjevil ve svém proroctví a žádný další verš ve svém proroctví mi ještě nevěnoval. Odejděte tedy prosím v pokoji.“

„Jsi tak skromná a tak vznešená,“ užasli.

Pokynula jim.

Odešli s mírnými poklonami.

„Asi jsem z tý potkaní polívky dostala pěknou sračku,“ otočila se k závěsu „Nechceš to vzít na chvíli za mě?“

„Pokud máš sračku, tak raději ten závěs neodhrnuj, protože to se určitě posereš,“ odpověděla jí Sýkorka.

Odhrnula závěs a pocit přeplněných střev ji okamžitě přešel. Vedle Sýkorky stál Honze a ještě nějací jiní chlapi.

Honze prošel okolo závěsu.

„Je vaše,“ ukázal Honze hlavou na Sýkorku. „Já tu mám jednání.“

Prošel k Romaně a spustil závěs.

Romana ani nedutala, jen slyšela, jak Sýkorka odchází s ostatními motorkáři do ložnice.

Honze si dřepl proti ní, hlavu nakloněnou na stranu a čekal, až uslyší zavírání dveří.

„Mám dvě otázky,“ začal, když dveře klaply.

Romana ani nepípla.

„Kde je Myšák? Druhá otázka. Co to bylo s tím otrokem?

Romana mlčela.

Honze ji vlepil pořádný pohlavek.

Složila se na zem. Chytil ji za šaty u krku a znovu ji posadil.

„Zeptám se znovu a bude to bolet,“ varoval ji.

„Já nevím, kde je Michal. Zmizel mi před několika dny. Nechal mě tady.“

Zkoumavě si ji prohlížel. Cítila, jak ji z nosu teče krev, ale ani se nehnula.

„Možná ti věřím, možná ne. Co to mělo znamenat s tím otrokem?“

„Byl to můj kamarád. Společně jsme utekli z Roztocký farmy.“

„Měl na rameni C. Byl to otrok z Centra.“

„Nebyl. Nechal si to tam vytetovat, aby se mohl dělat důležitým.“

„Takže, žádný otrok z Centra není?“ Honze se rozpřáhl.

„Ne. Přísahám,“ přikrčila se Romana.

Rána nedopadla. Honze nechal ruku klesnout.

„Taková píčovina! A já kvůli takový sračce řeším další problémy,“ zavrtěl naštvaně Honze hlavou.

„Možná, kdybys ho nechal žít?“

„Proč bych ho měl nechávat žít. Je to kurva jen otrok. Jako ty.“

„Říkal jsi, že s tím máš problémy,“ pípla Romana.

„Jasně. A pěkně mě to sere! Za prvý,“ zvedl Honze palec. „Zasral jsem si od něj celou mašinu. A za druhý, musel jsem ještě Blonďákovi kupovat pití. Kvůli takovýmu kriplovi!“ vztekal se Honze.

Romana mlčela.

Honze si ji prohlížel.

Přikrčila se.

Honze ji strčil ruku za tričko u krku a prudce trhl. Látka se rozpárala až dolů.

„Dej ty ruce dolů,“ rozkázal Romaně, když si automaticky zakryla prsa.

Nezbylo jí, než poslechnout.

Seděli proti sobě.

„Ne. Nevzrušuješ mě,“ rozhodl se Honze. „Tak přemýšlím, co s tebou.“

„Nech nás jít. Neděláme přece problémy.“

„Děláte. Už jenom že jsem sem musel jet a plejtvat drahej benzín.“

„Mohl jsi jít pěšky.“

Vrazil jí další facku. Krev z nosu, která mezitím přestala téct, se teď znovu spustila. Stékala jí po kůži a zbarvovala zbytky trička na červeno.

Chytil ji za krk.

„Narval bych ti ho do držky. Ale to by mi potom smrděl po krysách!“ zacloumal s ní.

Lapala po dechu.

„Nech mě. Prosím,“ zasípala.

Pustil ji.

„Nezabíjej mě,“ prosila.

Dřepěl proti ní a přemýšlel.

„Zabil bych tě. Ale řekli mi, že by to nebyl dobrý nápad. Že bych si mohl zadělat na problémy s otroky. A to si teď nemůžu dovolit.“

Romaně se zřetelně ulevilo.

„Tak si tě vezmu s sebou. I s tou druhou kravkou. Pokud by chtěli otroci dělat problémy, budeš moje rukojmí. Než se situace uklidní. Otroci odtáhnou a…“ vesele se na ni usmál.

„A co?“

„A nebudou problémy.“

Michal stál před Romanem. Vedle Romana stálo několik dalších vedoucích skupin. Vzadu seděla Radka a něco psala.

„Udělal jsem chybu,“ omlouval se Michal.

Roman se rozhlédl po ostatních.

„To jo,“ potvrdil. „A dost jsi za ni zaplatil,“ ukázal na jeho ovázaný obličej.

„Co máš s okem?“ zeptal se jeden z vedoucích.

„Měl jsem ho tak oteklý, že jsem na něj neviděl. Museli mi to naříznout a pak zašít.“

„Chci to vidět.“

Michal si opatrně stáhl pásku. Oko nechal zavřené, ale i přes zavřené víčko cítil řezavou bolest.

Druhým okem viděl, jak všichni zpozorněli a jak Radka vzadu nešťastně vzdychla.

„Není to nahraný,“ potvrdil ten vedoucí, který chtěl, aby Michal ukázal oko. „Má to opravdu šitý.“

„A i tady ret,“ ukázal sešitý ret. „A tady,“ zvedl triko a ukázal modřiny po celým těle.

„To jsou svině. Vezmeme ho ukázat ostatním, co dělají lidem, kteří se jen zeptají na něco, na co mají právo.“

„Možná jste se o tom už bavili, ale proč tě nezavřeli?“ zeptal se znovu ten, co chtěl vidět zraněné oko.

„Řekl jsem jim, že mi není ještě patnáct.“

„A co má být?“

„Podle zákona jsem ještě dítě. Nejsem zodpovědnej za svoje činy, nemůžou mě zavřít jako zločince.

„A co oni?“

„Idioti,“ Michal si nasadil znovu obvaz na oko. „Místo aby mě jako každýho jinýho hned zavřeli, řekli, že mám pravdu a podle zákona jsem beztrestnej. Smůlu mají dokonce ti, co mě tak seřezali. Mají na krku soud za ublížení dítěti.“

„To si snad děláš prdel.“

„Ne. Oni pořád dodržujou nějaký přiblblý zákony.“

„To byl dobrý nápad. Jak jsi na to přišel?“

Michal se podíval za ně, na Radku. Všichni se otočili.

„Řekla mi, že pokud mi nebylo patnáct, tak se se mnou nevyspí. Mohli by ji za to zavřít. To mě v nemocnici přivedlo na myšlenku, že jim řeknu, že mi patnáct není.“

Všichni se rozesmáli a Radka zrudla.

„No co! Co!“ vztekala se.

„Ne, to je náhodou dobrej nápad,“ chválili je.

„Protože jsem tedy vlastně nebyl vězeň, tak mě nikdo nehlídal. Tak jsem z nemocnice zdrhnul.“

„Kudy?“ zeptal se Roman.

„Po střechách až na nábřeží a potom jsem se spustil po svázaných prostěradlech. Chvíli jsem čekal pod hlídkovou věží, a když hlídka zalezla na pár vteřin, proběhl jsem přes to nekrytý místo. Přešplhal jsem plot a bylo to.“

„To si tě nikdo nevšiml?“

„Asi ne. Nevím. Hlídají plot zvenčí. Nečekají, že by někdo utíkal dovnitř.“

„Hm. Škoda. Hele, Michale. Hodně nám pomůže, pokud nám popíšeš, jak to vevnitř přesně vypadá, kde jsi byl a kolik Céčkařů tam bylo, kdo jim velí, jak jsou ozbrojení.“

„Klidně.“

„To, co jsi udělal, bylo zbrklý a hloupý ale možná se to vyplatilo. V každým případě už nebudeš dělat na zahradě, ale chci tě tady mít po ruce,“ rozhodl Roman.

„Jsem rád, že jste ke mně konečně našli důvěru.“

„To ne. Ale rozhodně tě chci mít raději u sebe. Protože přitahuješ problémy.“

Romanu bolelo celé tělo. Nebyla zvyklá jezdit na motorce a cesta přes zničenou Prahu jí také dala zabrat. Objížděli zátarasy a výkruty. Rozbahněné ulice a zdemolované chodníky.

Než se stihli zorientovat, Honze zastavil u Libeňského zámečku. Projeli vraty a vjeli na dvůr.

Nestihly si to místo ani prohlédnout, protože je hned odvedli do jiné budovy, vedle zámečku. Jak se později Romana dozvěděla, bylo to kdysi gymnázium, nebo něco takového.

Odvedli je do jednoho z vyšších pater a zavřeli je v nějaké menší místnosti.

Stmívalo se. Místnost byla totálně prázdná.

Romana si sedla na zem vedle dveří a zády se opřela o stěnu. Sýkorka si stoupla k oknu a sledovala okolí.

„Nezabijí nás,“ prozradila Romana Sýkorce. „Bojí se pomsty otroků.“

Sýkorka se otočila od okna.

„Mluv za sebe. Já pro ně nejsem důležitá.“

„Řeknu jim, že jsi.“

Sýkorka zvedla oči v sloup a zajela si rukou do rozkroku.

„Nevím, jestli mě bolí kunda po tý jízdě na motorce, nebo po tom grupáči s těma motorkářema.

„Muselo to být hrozný.“

„Nejsem zvyklá. Ještě jsem na motorce nejela.“

„Myslím to znásilnění.“

„Jo tohle? Nebylo to poprvý,“ mávla rukou Sýkorka.

„Mě taky hodněkrát znásilnili,“ potvrdila Romana.

„V ložnici jsem jim řekla,“ Sýkorka si sedla pod okno, proti Romaně, „tak pánové, já na tohle nejsem. Jestli si potřebujete ulevit, tak vám vyhovím, ale pokud možno ať je to rychlý a hoďte mi to na břicho.“

„A co oni?“

„Asi je ten Honze vede k poslušnosti. Splnili to do puntíku.“

„Já myslela, že do pupíku.“

Obě se rozesmály.

„Mě znásilnili hodněkrát.“ zopakovala Romana.

„Úděl ženy.“

„Některý holky se kvůli tomu zabíjely.“

„Nejhorší jsou první dvě, tři. Pak si tak nějak zvykneš.“

Romana souhlasně pokývala hlavou.

„Já si ale nikdy asi nezvyknu,“ zamračila se Sýkorka.

„A přitom děláš něco podobnýho,“ podívala se Romana vyčítavě na Sýkorku.

„Já? Kdy?“

„Ten obojek.“

„Já myslela, že se ti to líbí.“

„To si myslí i oni.“

Sýkorka zmlkla.

„Asi máš pravdu. Jsem vlastně stejná svině jako oni,“ přiznala.

„Fakt jsme ti chtěli přijít na pomoc,“ zvedl Patrik dva prsty k přísaze.

„Kecáš.“

„Nekecám. Že jo,“ podíval se po ostatních.

„Jo. Chtěli,“ přitakávali mu.

„Ale namířili na nás pušky, tak co jsme měli dělat.“

„Tak jste koukali, jak mě ukopávají k smrti.“

„Ty čuráku, myslíš, že nás to nesere?! Ale když vyběhne ze skladu dvacet maníků a namíří na nás kvéry, tak co bys dělal ty?“

Přemýšlel.

„Asi jsem idiot, ale já bych pro vás skočil.“

„Tak by to byla zbytečná smrt. Ale slibuju ti, že se svojí pomsty dočkáš. Už brzo.“

„Já vím. Velký U. Ale já vám seru na farmy. Já si chci podat toho sráče ze skladu, rozumíš?“

„Rozumím Myšáku. Dočkej času, na každou svini se vaří voda. A na tyhle svině už je ta voda pěkně horká.“

„Jak to, že mě najednou tak dostali? Měl jsem ho na kolenou a najednou jsem byl na zemi.“

„Střelili tě taserem.“

„Čím?“

„To je taková sračka, vypadá to jako pistole, ale střelí to do tebe dva dráty a pustí to do tebe proud. Elektrickej.“

„Jo aha. Tak proto. Najednou mě příšerně začalo brnět celý tělo a svaly mě přestaly poslouchat.“

„Bolí to?“

„Jo i ne. Je to příšerný brnění. A nic neuděláte.“

„Složil ses jako kus hadru.“

„A pak jsem dostal čenichovku a na nic si nepamatuju.“

„Tak to buď rád. Bylo to hrozný. Kopali do tebe, jako by tě chtěli zabít. A třeba i chtěli.“

„Ty vole. Když jsem se probral, tak jsem se nemohl ani napít.“

„Ukaž nám ještě to voko a ty modřiny.“

Sundal obvaz a vyhrnul triko.

„Ty píčo nebeská, ti tě zřídili. Když jsme to řekli Romanovi, tak byl celej říčnej. Nejdřív chtěl vědět, jestli to není od tebe nějaká sviňárna, jako nahraný, ale když jsme mu řekli, že po tobě zůstalo krve jako z vola, že ti stříkala i z uší, tak zuřil jako tornádo. Přísahal, že za tebe někde oddělá pět Céčkařů, i kdyby ho to mělo stát život.“

„To jsem nečekal, že se Roman takhle stará,“ Michal měl najednou divný pocit.

„To von zase jo. Možná je to zmrd, ale o svoje lidi se postará.“

„Jsem rád, chlapi, že jsem zase zpátky,“ zvedl sklenici.

Přiťukli si a připili.

„Samohonka zasraná. Mně bude zejtra zase blbě,“ hořekoval Patrik.

„Tak to nepij.“

„Ale, na návrat mrtvýho kamaráda se napít přece musím.“

Otevřely se dveře. Paní domu přišla z práce.

„Měli byste to trochu ztišit,“ přibouchla Radka dveře. „Víte, jak se tady trestá chlast.“

Ztišili se.

„Snad by Roman nedělal pro jednou zle.“

„Jak ho znám, dělal. Běžte už k sobě. Michal má za sebou dost trápení a potřebuje se dát do pořádku.“

„Jasně,“ zamrkali na Michala. „Jdeme.“

„Klidně zůstaňte. Já budu stejně nepoužitelnej,“ brzdil je Michal.

„O tom tady rozhoduju já,“ oznámila Radka.

Michalovi přátelé se s kyselými obličeji vytratili.

„A co my dva. Nedáme si trošku?“ zvedl připitý Michal sklenici.

„Ty na mě vůbec nemluv. Takhle mě ztrapnit. Před Romanem!“ odsekla.

Michal uraženě zmlknul.

„To si jako myslíš, že to o nás nevěděl?“ začal uraženě.

„Nevěděl.“

„A ty mu o mě nepodáváš zprávy?“

„Jak tě to napadlo?“

„Nech to být,“ mávl rukou. „Možná mě máš za idiota, tak u toho zůstaneme.“

„Ty si myslíš, že na tebe donáším?“

„Jsem o tom přesvědčenej.“

„Jak si to můžeš myslet? Po tom všem, co mezi námi bylo?“ postavila se nad něj, celá nasupená.

Otočil hlavu stranou. Chytila ho za bradu a pootočila mu ji zpátky, aby jí viděl do očí.

„Fakt si to myslíš?“ zeptala se napůl vyčítavě a napůl s výhrůžkou.

Díval se jí jedním okem hluboko do jejích.

„Na ulici jsem dlouho,“ začal potichu. „A udělal jsem hodně chyb. Naštěstí jsem je přežil. Hodněkrát jsem musel jednat s lidmi. A musel jsem se naučit číst v lidech. Zjistit, jestli s tebou jednají upřímně, nebo tě chtějí ojebat. Musel jsem si všímat maličkostí. Drobností. Víš, kde ty máš slabinu?“ zeptal se.

Mlčela.

„Když lžeš, nepatrně zvýšíš hlas. Jako bys chtěla přesvědčovat. Navíc se ti lehce chvějou řasy.“

Lehce zrudla.

„A chceš vědět, kde máš slabinu ty?“ zeptala se.

„Kde?“

„Že jsi prostě takovej kretén!“ práskla dveřmi od pokoje.

„No, má tohle nějakou logiku?“ napadlo ho v duchu.

Večer ležel a zíral do stropu. Přitulila se k němu.

Sykl bolestí.

„Bolí to?“ zeptala se.

„V pořádku.“

„Zlobíš se?“

„Za co? Že na mě donášíš?“

„No.“

„Nezlobím. Bylo mi to jasný hned od začátku. A pokud jsem nevinnej, je to nejlepší cesta, jak ukázat svoji nevinu.“

„Jsem ráda, že ses vrátil. Romana jsi tím naprosto přesvědčil.“

„Původně jsem nechtěl. Bál jsem se, že mi neuvěříte. Ale potom jsem si řekl, že když jsem nic špatnýho neudělal…“

„Stýskalo se mi.“

Políbil jí.

„I mně,“ zalhal.

„Nelžeš?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Stalo se něco důležitýho, od tý doby co jsem tu nebyl?“

„Ani ne. Vlastně jediný, co se probíralo, byla ta tvoje rvačka s Céčkaři.“

Zvedl se na loket a díval se na ni.

„Chvějou se ti řasy.“

„Jsi hroznej,“ otočila se od něj.

„Tak co?“

„Honze se po tobě ptal,“ přiznala.

„A?“

„Nic se nedohodlo. Bylo to v době, kdy jsi byl u Céček.“

„Nabízel něco? Za mě?“

„Ne. Prostě tě chtěl.“

Kývl hlavou.

„Za pár dní začne velký U. Dlouhý pochod a boje. Budeme přepadávat farmy a brát jim zásoby. Nevíš, kde máme konečnou?“

Zavrtěla hlavou. „Původně se to plánovalo, ale nakonec se dohodlo, že každý se usadí tam, kde se mu to bude líbit. Ale mělo by to být někde za hranicemi nebo na hranici Středních Čech. Roman by chtěl někde okolo Slaného.“

„Proč tak daleko?“

„Předpokládá se, že farmy u Prahy se vzpamatují a začnou znovu vydělávat a budou muset zásobovat gangy v Praze. Tak abychom si nelezli do zelí.“

„Hmm. A myslíš, že se farmy nebudou bránit?“

„Nebudou to riskovat. Spoléhají na Centrum, a když nepřijde pomoc, vzdají se. Zvlášť pokud se nás zpočátku pohrne ven tolik, že si ani nedokážou vzájemně pomoci.“

Mlčel a sledoval strop.

„Netváříš se nějak nadšeně.“

„Farmy mají zbraně.“

„Nemají. Anebo jen pár. Spoléhají na Centrum. Centrum jim slíbilo, že když se nebudou ozbrojovat, ochrání je.“

„Já, kdybych byl farmář, tak bych Centru nevěřil a ozbrojil bych se.

„Ale ty nejsi farmář.“

„I kdyby…“

„Už nad tím nepřemýšlej. Nestýskalo se ti?“ zajela mu jemně rukou mezi nohy.

„To snad cítíš po hmatu, že stýskalo. Ale všechno mě bolí.“

„A můžu si s ním aspoň povídat?“ strčila hlavu pod deku.

„To můžeš. Jenomže já vím, jak to tvoje povídání končí.“

„Jak?“

„Že si ho osedláš.“

Zvedla hlavu.

„Ne jeho. Tebe si osedlám,“ rozhodla.

Romana a Sýkorka poslouchaly. Zvenčí byla slyšet hádka, potom zvuk motorky, která se vzdaluje.

Chvíli bylo ticho. Potom rachocení v zámku a dveře se otevřely.

Přitiskly se automaticky k sobě.

Vstoupil potetovaný svalovec. Zběžně si obě prohlédl.

Potom kývl hlavou do chodby. Vstoupil další chlap v motorkářské bundě. Položil před ně talíř s nějakou břečkou a láhev s vodou. Pak zmizel a donesl dva kýble s vodou. Ty položil k záchodu.

Mezitím další motorkář začal na okno natloukat prkna.

Pozorovaly je při práci.

„Rozhodně nemáme v úmyslu spáchat sebevraždu skokem z okna,“ začala Sýkorka.

Nikdo se s ní nebavil.

„Pěkná kérka.“ Ukázala potetovanému na biceps. Má to nějaký symbolický význam?“

Překvapeně se na ni podíval.

„Jasně že to má symbolický význam. Je to český lev. Znak.“

„Aha. Promiň. Jsem jen blbá holka. V politice se nevyznám. Ale viděla u jednoho Rusa na koleni hvězdu.“

Pokrčil rameny.

„Znamená to, že nikdy se ta jeho hvězda nedotkne země. Že nikdy před nikým nepoklekne.“

„A jako co?“

„Co ty máš na koleni?“

Otočil se a už s ní nepromluvil. Když byla okna zatlučena prkny, zkontroloval to a odešel. Ještě ve dveřích si je letmým pohledem zkontroloval.

„Vždycky, když je slyším přicházet, bojím se, že nás jdou zbít,“ sklonila se Romana nad talířem.

„I to se může stát. Ale protože zabednili okna, chtějí nás udržet na živu.“

„To jo,“ ochutnala Romana. „Fuj. Zase rozvařená konzerva.“

Sýkorka se otočila zády.

„Měla by sis dát alespoň trochu. Ser na zásady.“

„Já to nedokážu.“

„Není čas na hrdinství. Já tě potřebuju. Sama to tady nezvládnu.

Sýkorka se otočila a vzala hliníkovou lžíci. Dloubala se v jídle a snažila se odstrčit kousky masa.

„Je těžký bejt vegetariánkou?“ sledovala Romana její lžíci.

„Nejsem úplně ortodoxní. Jen se mi maso hnusí.“

Romana dojedla.

„Proč zatloukli ty okna?“ ptala se.

„Myslím, že to Honze podělal, když nás unesl. Otroci tě hledají. Proto nechal zadělat ta okna. A proto sem nosí jídlo motorkáři a ne otroci.“

„To je pravda. Slyšela jsi tu hádku? To byl hlas Honzeho.“

„To byl. Asi budu z toho masa zvracet.“

„Já asi taky.“

„Ale ty nejsi vegetariánka.“

„Ne. Ale je mi pěkně blbě.“ Romana se zvedla a vrávorala k záchodu.

„Romano. Už jsi to dostala?“

„Furt ne.“

„A do pičy.“

Michal u okna sledoval odcházející. Zběžně projížděl jednotlivce a snažil se určit zbraně, kterými disponovali. Byla to zvláštní směsice nejrůznějších zbraní. Pušky, které pamatovaly válku, myslivecké kulovnice a brokovnice, pušky a pistole poskládané z kdovíčeho, zbraně vyrobené na koleně. Bylo toho hodně, otázka byla, jak moc byly kvalitní a jak se z nich dalo střílet. Zvláštní jednotka Romanovy ochranky měla vojenské Breny, posbírané většinou od dezertérů.

Roman stál ve vojenském UAZu, který měl sundanou střechu a vypadal impozantně.

„Proč nesmím jít s ostatními?“ rozčiloval se Michal.

„Ženy a děti vzadu,“ rýpla si Radka.

Zamračeně se na ni podíval.

„Máš sbaleno?“ zeptal se.

„Ano,“ ukázala na narvanou krosnu. „Ještě se sem ale budeme vracet.“

„Sem ne,“ zkontroloval místnost.

„Ještě tohle,“ ukázal na hromadu papírů.

Vyhazovali papír na ulici, kde to další házeli na velkou ohnivou hranici.

„Není tu nic, co by se někomu mohlo hodit?“ zeptal se Michal už po několikáté.

Zavrtěli hlavami.

Znovu projel všechny zásuvky.

Dobrá,“ konečně vypadal spokojeně. Podíval se ven.

Stále odcházeli další v dlouhém zástupu.

„Chcete se rozloučit s domovem?“

Někteří zakroutili hlavami, ale jiní kývli.

„Tak za deset minut dole,“ rozhodl.

Seběhl k sobě domů. Radka už byla na cestě.

Opatrně strčil do dveří bytu pod nimi.

„Halóóó!“ zavolal.

Bylo ticho.

Opatrně za sebou zavřel dveře a zajistil je židlí. Potom vytáhl zpod trička svazek dokumentů a schoval je za noční stolek.

Pokud by je někdo náhodou objevil, nebyl to jeho byt a mohlo to vypadat, že jen zapadly.

Vyběhl nahoru a ještě znovu zkontroloval svůj byt.

Přesně za deset minut byl s ostatními dole.

Patřil k zadnímu voji. Tvořily ho holky, které nebojovaly, část otroků a on.

Dal znamení a vyrazili. Občas se otáčeli a loučili se s domovem.

„Tak, vzhůru za lepším příštím,“ zavolal jeden z otroků a ostatní mu odpověděli.

Ležely vedle sebe na zemi a držely se ruce.

„Včera byl nový rok,“ připomněla Sýkorka.

„Včera, nebo předevčírem?“

„Nevím. Mám v tom zmatek.“

Zdola se ozval křik.

„Začalo velké U!“ řekla Sýkorka.

„Co to je?“

„Velký útok a velký útěk. Víc nevím.“

„Myslíš, že Honzeho banda se v tom angažuje?“

„Prý ano. Ale víc opravdu nevím.“

„Ráno jsem slyšela, jak odjíždějí motorky.“

„Já taky,“ zvedla se Sýkorka a hleděla nezakrytým kusem okna na noční oblohu. „Co kdybychom utekly?“

„Utekly? A jak?“

„Nevím. Ale pokud je většina Honzeho gangu pryč, máme nějakou naději.“

Sýkorka zkusila dveře.

„Je zamčeno.“

„Zkus zabouchat. Jestli je někdo za dveřmi.“

„Vždycky tam byl ten tetovanej.“

„Zkus to.“

A co mám říct?“

„Třeba že ho přefikneš.“

„Ty jsi blbá.“

„Něco si vymysli.“

Sýkorka chvíli přemýšlela a potom zaklepala na dveře.

Nic.

Zaklepala víc.

Stále nic.

„Zabouchej,“ radila Romana.

Sýkorka zabušila a potom přiložila ucho ke dveřím.

„Je tam někdo?“ stoupla si Romana vedle ní.

„Ticho,“ zvedla Sýkorka ruku.

Obě poslouchaly za dveřmi.

„Co je to za hluk?“

„To je řev. A rvačka. Něco se děje,“ zabouchala Sýkorka pěstí na dveře.

„Ty jsi ale kráva. Nemůžeš říct, že budeš mlátit do dveří?. Skoro jsem ohluchla.“

Romana si třela ucho.

„Sorry,“ znovu zabouchala Sýkorka.

„Tady jsme!!“ zařvala.

Romana ji chytila za ruku.

„Zkusíme z okna.“

Doběhly k oknu a snažily se odtrhnout prkna.

„Tady. Tady jsme.“ Křičely.

Najednou něco strašlivou silou udeřilo do dveří.

Obě ztichly.

Rána se opakovala. Okolo zárubní se začala sypat omítka.

„Tady jsme,“ řekla polohlasem Romana.

Další rána do dveří byla obrovská. Omítka se sypala a prkna na dveřích popraskaly.

Chytily se za ruce a čekaly.

Poslední rána vyrazila dveře i s panty. Zvedl se oblak prachu, ve kterém prosvítaly petrolejové lampy a plaménky svíček.

Držely se za ruce.

Prachem prošel Prorok, chvíli je sledoval, pak si nakroutil knír a pohladil bradku a řekl.

„Dámy? Ani nevíte, jakou mám chuť si zase dát lajnu.“

Nad Michalovou hlavou se rozprskla kulka a zasypala ho omítkou.

„Kurva,“ zaklel Michal a ještě víc se přikrčil.

„Je to všechno v prdeli. My tady zhebneme,“ ozval se kluk u jeho nohou.

„Drž klapačku.“

Kluk ztichl.

Michal se nehýbal a střelba se přesunula jinam.

Michal popadl kluka za límec a táhl ho dál. Kluk naříkal a sténal, jak ho rozstřílené nohy bolely.

„Drž hubu, drž hubu,“ šeptal Michal zoufale.

Okolo začaly znovu létat kulky.

„Čuráci! Já jsem zdravotník!“ postavil se Michal a ukázal na pásku s červeným křížem.

Střelba se po chvíli překvapeně přesunula jinam.

„Do prdele, ono to funguje,“ zaúpěl kluk s rozstřílenýma nohama.

Michal to nekomentoval a znovu ho táhl bahnem.

Po několika metrech ho dostal za zeď.

Obklopili ho další. Popadli zraněného a nesli ho mimo nebezpečí

„Dejte mi napít,“ sípal Michal.

Někdo mu podal láhev s vodou.

„Je to v prdeli, je to v prdeli,“ uslyšel vedle sebe.

Vedle se objevil Roman.

„Měl ses na něj vysrat,“ řekl Michalovi polohlasem.

„Já chtěl jeho pušku. Ale ten blbec ji v polovině pustil. Teď tam musím znovu.“

„Nikam nepůjdeš.“

„Já ji chci.“

„Myšáku. Ztratil jsem dneska hodně dobrejch chlapů a nehodlám přijít o další. Máš zákaz. Rozumíš?“

Lehce přikývl.

Od farmy se rozštěkal kulomet.

„Co to do píčy je?“ zuřil Roman.

„Jsou tam Céčkaři?“

„Já nevím. Neměli být. Tohle přece není možný,“ Roman dalekohledem sledoval místa, odkud přicházela střelba.

„Pokud tam nejsou, kdo tam teda je?“

„Já přece kurva nevím,“ zuřil Roman.

„Veliteli?“ přiběhl k Romanovi jeden z důstojníků. „Nedostali jsme se ani k bráně. Mám jedenáct mrtvých a zraněných. Co máme dělat?“

Roman stočil pohled na svůj kouřící a rozstřílený UAZ. Řidič se půlkou hlavy opíral o volant a druhou půlku hlavy měl kdovíkde.

„Vracíme se,“ rozhodl.

„Nezkusíme ještě jednu farmu?“

„Ne. Zkusili jsme dvě a prohráli jsme,“ Roman si sedl na kus kamene. „Někdo nás zradil. Seberte zraněné a vracíme se do Prahy.“

„Honze udělal chybu, že sebral tebe a Sýkorku, ale nějak zapomněl na Vlaštovku. Ta byla v kuchyni, a když tam Honzeho banda vtrhla, vlezla do lednice.“

„Do lednice?“

„No jasně. Ta lednice se nepoužívala, ale stála tam. Byl to jen kus nábytku, ale ke svýmu účelu posloužil.“

„Jak se mohla Vlaštovka narvat do lednice?“

„To nepochopil nikdo. Ale nejhorší je, že se z tý lednice nedokázala dostat, Nějak se tam šprajcla. Naštěstí měla dost rozumu, že sebou moc nemlela, protože kdyby spadla i s lednicí, tak by se dveře zavřely a ona by se udusila.“

Sýkorka i Romana kývaly hlavou.

„No,“ pokračoval Prorok, „takže tam v tý lednici zůstala zašprajcnutá dva dny a dvě noci, než ji tam objevili nějací potkani. Ti ji dostali ven a už to jelo. Další problém byl, že začala akce velké U. Kdyby to bylo v jinej čas, potkaní bratrstvo by si pro vás došlo hned. Ale teď bylo všechno v pohybu, vrcholily přípravy a tak dál. Což na druhou stranu pomohlo nám, protože Honze se svými motorkáři vyrazil do akce a nechal to tady skoro nehlídaný. Takže jsme sem vyrazili a ostatní už víš.

„Jo. A teď ještě jednu otázku. Co s tebou bylo? Naposledy tě viděli, jak o sobě tvrdíš, že jsi Ježíš a umíš chodit po vodě a mířil jsi někam k Vltavě.“

Prorok se drbal ve vlasech a potom na nose.

„Víš, já si nic nepamatuju. Jen jsem se probral ráno v Drahaňským údolí pod nějakým stromem.“

„Takže ty ses dostal přes Vltavu?“

„Asi jo. No určitě ano.“

„Byla povodeň.“

„Já vím.“

„Jsi idiot. Jak jsi byl zfetovanej, tak jsi asi skočil do vody, chytil ses nějakýho stromu, co plaval po Vltavě, a ten tě při tvém štěstí vyhodil někde na druhém břehu.“

„To si myslím taky. Ale je tu jeden problém.“

„Jakej?“

„Já byl úplně suchej. Jen sandály jsem měl trochu promáčený,“ usmál se Prorok

„Kecáš.“

Roman ťukal koncem tužky o stůl. Seděl a přemýšlel.

„Přišli jsme o třicet bojeschopných chlapů. Plus tři ženský,“ hlásil jeden z velitelů.

„Zranění?“

„Dvacet dva.“

„Dostanou se z toho?“

„Měli by. Ty co byli zranění těžce, jsme zpátky nebrali.“

Roman přikývl.

„Další škody?“

„Víc jak polovina zásob.“

Roman sevřel rty.

„Z toho nepřežijeme letošní zimu.“

„Možná s dávkami z Centra.

„Myslíš, že nám Centrum dá nějaké dávky?!“ Praštil Roman pěstí do stolu. „Po tom, co se událo?“

Bylo ticho.

„Jak jsou na tom ostatní skupiny?“

„Podobně. Většina komunit, co chtěly utéct z Prahy, byly poraženy od farmářů.“

„Kolik jich prorazilo?“

„To zatím nevíme. Několika se to povedlo, hlavně těm velkým, co měli přes pět set lidí.“

„Nechápu, kde se stala chyba. Jak je možný, že farmy byly tak silně vyzbrojené. Kde sehnaly tolik zbraní a munice. Jak to, že jim nevyjela na pomoc podpora z Centra?“

„Profláklo se to. Někdo zradil a nemusel to být jeden člověk. Céčkaři věděli, že je to past a proto z Centra ani nevyjeli.“

„Gangy něčeho dosáhly?“

Důstojník zavrtěl hlavou.

„Na několika místech sice prorazili obranu Céček, ale celkově byly odraženi ještě s většími ztrátami, než máme my.“

Roman vzal ze stolu tužku, která mu vypadla, když praštil pěstí do stolu, a znovu začal ťukat.

„Jaká je nálada?“ zeptal se.

„Skleslá. Co bys čekal.

„Je to i moje vina. Dám svoji funkci k dispozici. Zklamal jsem jako velitel komunity.“

„Romane,“ velitel udělal krok dopředu.

„Ne. Jsem rozhodnutej. Chci jako první uspořádat místní volby. Chci vědět, jestli mi dál důvěřujete.“

„Romane. Za sebe a za ostatní můžu říct, že si myslím, že jsi jeden z nejlepších šéfů komunit.“

„Tak to dokaž u hlasování.“ Roman se těžce zvedl ze židle. „Půjdu si lehnut. Moc jsem toho za poslední dny nenaspal. Vy zatím připravte nové volby a postarejte se o základní chod komunity. Jídlo, hlídky a tak dál, vždyť víte.“

„Zdar. Chtěl bych ti poblahopřát k tvému znovuzvolení,“ napřáhl Michal ruku.

Romanovi se v obličeji nepohnul ani sval.

Pojď se mnou, něco ti ukážu,“ přehlídl nabídnutou ruku a ukázal Michalovi ke dveřím.

Michal šel první a měl špatný pocit. Přemýšlel, kde něco podělal.

Prošli několika bloky a ocitli se v posledním domě, vzadu, v přízemí. Před posledníma dveřmi Roman zastavil a ukázal Michalovi dveře.

Michal vstoupil a strnul.

Uvnitř seděl za psacím stolem Honze. Dlouhé mastné vlasy mu padaly dozadu, motorkářskou kombinézu měl celou odřenou a špinavou. Krátkou brokovnici měl položenou na stole tak, že její hlavně mířily Michalovi na břicho. Vedle Honzeho stáli dva mohutní chlapi také v motorkářských kombinézách a potom jeden vyzáblejší kluk, jen ve vojenských kalhotách a s hrozně zkrvavenýma nohama.

„Tady je,“ řekl Roman a postrčil Michala dovnitř.

Michal zůstal stát a Honze vstal a postavil se proti němu.

„Víš, kdo jsem?“ zeptal se Michala.

„Čurák co zabíjí bezbranný.“

Honze se otočil, vzal ze stolu brokovnici a pažbou praštil Michala přes obličej.

Michal spadl na zem.

„Jsem to říkal,“ vyplivl krev.

„Říkal jsi, že máš důkazy. Tak buď je předveď, nebo ho nech bejt,“ uslyšel za sebou hlas Romana.

„Důkazy? Důkazy chceš?“ Honze dloubl hlavní do vyzáblého kluka. „Tady je důkaz. Představ se.“

„Jsem voják Centrální vlády číslo 22787,“ začal kluk.

„Podařilo se nám jich pár dostat. Tak jsme je vyslechli. Chtěli jsme vědět, proč se to kurva posralo,“ praštil Honze pažbou do stolu.

Voják přivřel oči.

„Pokračuj,“ poručil Honze.

„Před několika dny jsem sloužil u strážní věže číslo sedm. Dostali jsme rozkaz nestřílet na kluka, co bude utíkat od nás směrem do vnějšího města.“

„Slyšíš to!“ Postavil se Honze před Romana. „Dostali rozkaz na tohohle sráče nestřílet! Tenhle šmejd jim všechno napráskal! Ten tvůj chlapeček, kterýho po nocích nejspíš mrdáš, nám to všem podělal! Tak už mi věříš?“ strčil do Michala takovou silou, až přelítl na konec místnosti.

„Je to pravda?“ zeptal se Roman Michala.

Michal se pomalu zvedal.

„Ne,“ odpověděl. „Nikomu jsem nic nepráskl. To, že mě nechali utéct, to nic neznamená.“

„Jak to, že to nic neznamená!“ řval Honze. „Jedině krysu jako ty nechají jít, jedině sráče, co donáší, pustí na svobodu.“

„Kdybych byl sráč, co donáší, tak se teď hřeju někde v teple v zázemí a necpu se zpátky. Fakt si myslíš, že bych byl takovej idiot, že bych to napráskal a pak šel s vámi do akce? Že bych si po tom všem napochodoval v klidu před hlavně pušek farmářů? Nebo řekni, ulejval jsem se někde vzadu? Ne. Tahal jsem naše kluky z palby. Zachraňoval jim životy. A kdybys mi dal pušku nebo nějakou jinou zbraň, tak bych i střílel. Ale já jsem přece na zbraň moc mladej. Co?“ otočil se na Romana.

Romanovi v očích na chvíli prolétl stín nejistoty.

„Nevím Myšáku, jestli jsi zradil, nebo ne. Ale někdo zradil a důkazy hovoří proti tobě. A já už nebudu riskovat. Nemůžu si to dovolit. Je tvůj,“ kývl na Honzeho.

„Ty jsi stejná píča jako všichni,“ odsekl Michal. „Doufám, že nebudeš moct spát, protože jsi právě odsoudil nevinnýho.“

Za Romanem se zabouchly dveře.

Michal se otočil a čekal ránu.

Honze tam stál s vítězným úsměvem a mířil mu brokovnicí na břicho.

„Než tě oddělám, tak si trochu zaběháš. Sundej si botičky.“

Jeden ze dvou chlápků vytáhl odněkud pouta s dlouhým řetězem uprostřed.

Honze zastavil. Oba motorkáři také.

Stáli před Holešovickým mostem. Jeden z Honzeho kumpánů šel dojednat průjezd s hlídači u mostu.

Michal spadl na zem.

Všechny kosti, šlachy a svaly ho bolely. Tvář a bok měl ošklivě odřené, jak spadl a Honze nezastavil a vláčel ho pěkný kus za motorkou. Nohy měl jednu obrovskou ránu, protože Honze ho donutil hned na začátku cesty si sundat boty.

Vedle něj se složil voják, kterého také táhli na řetězu za motorkou.

„Pít,“ zasípal Michal.

Honze slezl z motorky a stoupl si nad Michala. Rozepl si kalhoty a pustil proud moči Michalovi na obličej.

„Klidně si řekni, kdybys měl ještě žízeň,“ smál se prskajícímu Michalovi. „A kdybys měl ještě hlad, klidně si řekni, chce se mi srát celou cestu.“

Všichni tři se rozesmáli.

Michal si sedl. Hlava se mu točila a cítil, že omdlí.

„Můžu se vykoupit,“ řekl polohlasem.

„Co chceš vykoupit?“ nechápal Honze.

„Sebe můžu vykoupit. Za chlast a cigarety.“

„Ty sráči, co to kecáš? Nemáš ani chlast, ani cigarety.“

„Mám. Mám chlast, cigarety, žrádlo. Značkovej chlast. Ještě z doby před vlnou.“

„Kecáš ty sračko.“

„Přísahám.“

„Seru ti na tvůj chlast. Víš, co jste mě ty a ta tvoje píča stáli? Víš, o co jsem všechno kvůli tobě ty mamrde přišel?“

„Jaká moje píča?“ nechápal Michal.

„Ta tvoje šukna, co dělá děvku tomu čurákovi, co si říká Prorok.“

„Já žádnou takovou neznám.“

„Ale znáš. Přišel jsi s ní tehdy nahoru k tý bobovce.“

„Jo tahle. Tu už jsem neviděl hodně dlouho.“

„Tak víš, že ta kurva mě totálně zničila a zapálila moje bydlení?“

„Libeňský zámeček.“

„Ten ne. Ale měl jsem ji pod dohledem v jednom činžáku. Spolu se zásobami.“

Michal pokrčil rameny.

„V tomhle nejedu.“

„To je mi jedno. Však ona taky zaplatí. Uříznu jí hlavu a vošukám ji do krku.“

Michal zavřel oči a doufal, že se mu přestane točit hlava, ale bylo to jen horší.

Honze se otočil a chystal se nastartovat.

„Tak padesát lahví whisky, ginu, vodky, koňaku. A další lahve. Je tam tak deset kartonů cigár. A pytel konzerv.“

„Kde?“ otočil se Honze.

„To ti řeknu, pokud mě necháš jít.“

„To mě máš fakt za kreténa? Ty mi řekneš o pokladu a čekáš, že tě pustím? To si fakt myslíš, že ti budu věřit?“

„Dovedu tě tam.“

Honze přemýšlel. Jeho kumpán mu něco zašeptal do ucha.

„Je to daleko?“

„Teď už ne. Je to kousek pod tou bobovkou. V tý zahrádkářský kolonii.“

Honze přemýšlel.

„Dobře, ty mamrde,“ rozhodl. „Sedni si na mašinu, protože si nemyslím, že bys to dokázal uběhnout. Ale jestli mi kecáš, tak tě za tou mašinou potáhnu za ptáka, rozumíš?“

„Nekecám. Přísahám.“

Michal slezl z motorky a padl na kolena. Zničené nohy ho bolely a nemohl se na ně postavit.

Některé prsty měl sedřené na kost a malíček mu visel jen na kousku kůže.

Tak kde to je? Postavil Honze motorku na stojan.

„Tam v tom domku.“ Ukázal Michal z kleku na zahradní domek. Pod podlahou.“

Vlezli do zahradního domku.

„Je tu hromada krámů. Ožraných od krys.“

„Tak to vyházejte.“

„Seru ti na to. Vyházej to sám.“ Honze přišel k Michalovi a táhl ho po zemi za ruku k chatce.

Michal po čtyřech vlezl do chatky a začal vyhazovat shnilé a smradlavé kusy látek.

„Jestli jsi mi kecal, tak to co přijde, bude stokrát horší, než to, co jsi doteď zažil.“ Varoval Honze.

„Je to tady. Ta hromada sraček je tu proto, aby si toho nikdo nevšiml. Zakopal jsem to tu po třetí vlně.“

„A pán je vizionář. Čekal, že bude nedostatek.“

„Chtěl jsem to později střelit.“

„Dělej. Tady máš pomocníka,“ přitáhli k němu vojáka.

Společně vyhazovali harampádí z chatky, až narazili na podlahu.

„Pod těma prknama, v hlíně a v plastových kontejnerech.“

Honze vytáhl bodák a snažil se vydloubnout jedno z prken.

„Nejde to.“

„V tom kompostu, za tou obrácenou vanou je krumpáč a rejč a lopata.“

Opatrně zabořili ruce do hromady hlíny.

„Hele. On asi opravdu nekecá.“

Michal se vypotácel z chatky a zabořil hlavu do sudu s vodou. Žíznivě pil, zatímco voják pod ním se snažil do pusy zachytit kapky vody, které ze sudu stříkaly.

Někdo ho chytil za vlasy a surově ho odtáhl od vody.

„Já ti nedovolil pít,“ Honze mu mířil brokovnicí na břicho.

Z chatky se ozvalo praskání dřeva, jak jeden z motorkářů pomocí krumpáče páčí prkna.

„Tak co?“

„Jenom hlína.“

„Opatrně kopejte, ať to nezničíte.“

„Ty píčo, fakt tu jsou nějaký plastový bedny.“ Ozvalo se z chatky.

Honze přestal mířit Michalovi na břicho a nakoukl dovnitř.

„Co v nich je?“

„Nevíme.“

„Tak to kurva zjistěte.“

Michal se zhroutil na chodníček, hned vedle vystouplé dlaždice.

„Tak co.“

Ozvalo se praskání, jak někdo nedočkavě štípal plast kontejneru.

„Opatrně, opatrně. Ať to nezničíme,“ mumlal Honze.

Michal si sedl na vystouplou dlaždici. Ruce měl stále v poutech a řetěz, za který ho Honze táhl za motorkou, byl hozený na zemi.

„Kurva, kurva, kurva,“ slyšel ze zahradního domku. „Kurva, je to tady.“

Honze zmizel v domku. Bylo slyšet cinkání lahví.

Venku zůstali jen Michal a voják.

Michal ze všech sil zajel do hlíny pod vystouplou dlaždicí a nadzvedl ji. Oběma rukama ji překotil a rychle hrabal v hlíně.

Zevnitř boudy se ozýval nadšený řev.

Michal vytáhl plastové pouzdro a otevřel ho. Sebral pistoli, natáhl, odjistil a čekal.

Nadšený řev z boudy nabýval na intenzitě. Bylo slyšet další cinkání lahví a další řev.

Voják se opatrně nadzvedl a pomalu se sunul po sudu nahoru. Když dosáhl skoro úrovně horní hrany sudu, síly ho opustily a zase se skácel k zemi.

Z boudy vyšel jeden motorkář a v ruce držel dvě otevřené láhve alkoholu. Vítězně s nimi mával a střídavě pil z jedné a druhé.

Michal seděl na zemi, ruce položené v klíně.

Vyšel druhý motorkář. Měl plnou náruč alkoholu a nesl je ke svojí motorce.

Za ním vyšel Honze. Pušku nechal asi v chatce, s cigárem v puse a s lahví v ruce si frajersky stoupl do dveří chatky. Zády se opřel o futro, cigáro si vyndal s pusy a pozvedl láhev a pil.

První kulka mu rozstřelila tu láhev. S nevěřícným výrazem se otočil celým tělem a poskytl ještě lepší cíl, než předtím.

Další střela ho zasáhla do břicha. Složil se jak zavírací nůž.

Třetí střela zasáhla do hlavy motorkáře, co pil z obou lahví. Krev vystříkla a zbarvila obě láhve červenou barvou

Michal natočil pistoli na posledního motorkáře.

Stál tam s hromadou lahví v náruči, jako by se jimi chtěl krýt.

Kulka rozstřelila tu hromadu láhví a vytvořila světle hnědý gejzír, který krásně rozzářil okolí v tisících odlescích zapadajícího slunce.

Motorkář padl na záda, zatímco se mu z prsou valila krev a mísila se s kaluží drahého alkoholu.

Michal stočil automaticky hlaveň na vojáka, ale ten se znovu snažil dostat hlavu do sudu a o nic v okolí nejevil zájem.

Michal na chvíli složil ruce do klína. Pistole mu připadala hrozně těžká a před očima se mu dělaly mžitky.

Když konečně mžitky přestaly, zvedl znovu hlavu.

Ve dveřích chatky stál Honze, z břicha se mu valila krev a v ruce držel brokovnici.

Michal unaveně sklonil hlavu.

„Zahoď tu bouchačku, ty šmejde,“ zvedl Honze hlaveň brokovnice. „Dělej.“

Michal zvedl hlavu a sledoval Honzeho, jak se z posledních sil opírá bokem o futra chatky.

„Nemáš náboje,“ řekl potichu.

Honze stál a hlaveň pušky se pomalu skláněla k zemi.

Pak se pomalu sesul.

„Jak to kurva víš?“ zeptal se.

„Protože jinak bys nemluvil, ale střílel.“

Michala probudili ptáci. Cvrlikali jako o život.

Zvedl hlavu.

Svítalo.

Nevěděl, kdy upadl do bezvědomí. Poslední, na co si pamatoval, bylo, že se setkal s Honzem. Někde v nějaké komunitě.

Paměť se vracela pomalu, útržkovitě. Jako skládanka se skládá do obrazců a jednotlivých dějů.

Palčivá bolest v nohou ho donutila podívat se tím směrem. Ale viděl jen velký stín.

Další vzpomínky zapadly do skládačky.

Připoutaného za motorkou ho Honze vláčel přes polovinu Prahy. Bez bot.

Po chvíli sprintu na poničené silnici měl nohy totálně rozmlácené. Když už nemohl, Honze ho táhl za motorkou.

Opatrně si sáhl na bok.

Zasyčel bolestí. Musel ho mít rozedřený do krve.

Cítil, jak mu celým tělem lomcuje horečka.

Znovu na chvíli upadl do bezvědomí.

Probudila ho palčivá bolest v nohou.

Otevřel oči.

Ptáci ztichli a slunce vyšlo.

Zvedl se na loktech a vytřeštil oči.

Místo nohou měl oteklé, krvavé balvany. Prsty byly zčernalé a nepoznal, co je špína, a co sražená krev. Malíček na pravé noze visel jen na kůži a odhaloval kloub. Ukazováček byl také odřený na kost.

Levá noha na tom nebyla o moc lépe.

Opatrně si sedl a nevěřícně se dotkl nohy. Příšerná bolest mu projela jako rozžhavený drát tělem a donutila ho k zaúpění.

Znovu si lehl na záda.

Tak to je konec.

Ležel na zádech a přál si umřít.

Kousek od sebe uslyšel mírné zasyčení a pokašlávání.

Znovu se zvedl na loktech a podíval se, odkud se kašlání ozývá.

Ležel tam motorkář, co dostal zásah do prsou. Vždycky, když se nadechl, dírou v plicích mu unikal vzduch a dělal mu na prsou červenou bublinu. Pak motorkář vydechl a z pusy mu vyteklo trošku krve a donutilo ho k zakašlání.

Michal ho pár chvil sledoval.

„Teda v tobě je krve jak ve volovi.“ Zavrtěl překvapeně hlavou.

Motorkář nereagoval.

Michal vzal pistoli a zamířil motorkáři na hlavu. Potom si uvědomil cenu náboje a zase pistoli zajistil

K čemu mi kurva je pistole, když tu zhebnu. Pomyslel si otráveně. Ale pistoli znovu neodjistil

Zvedl se do sedu a znovu si prohlížel svoje nohy.

„Tohle asi jen tak nerozchodím,“ ušklíbl se nešťastně.

Překulil se na zdravý bok a pokusil se dostat do kleku. Přestože se snažil mít nohy nad zemí, jejich váha ho přemohla. Špičkami se dotkl země.

Příšerná bolest mu znovu projela celým tělem.

Chvíli klečel na čtyřech, s lokty opřenými o zem a čelem zabořeným do chladivé hlíny se zkoušel přemoct bolest.

Trvalo to dlouho, než se bolest stala snesitelnou.

Pomalu nadzvedl jednu nohu a pokusil se na ni došlápnout.

Znovu ta nesmírná bolest.

„Ne. To nepůjde,“ uvědomil si, když se mu po pár minutách podařilo bolest ovládnout.

Tak jinak. Po čtyřech.

Jedna noha. Jedna ruka. Druhá noha, druhá ruka. Jen tak, jak řetěz dovolí. Jen pár centimetrů.

Moment. Pootočit tělem. Vzít pistoli, zabořit čelo do hlíny aby se ruce uvolnily a zastrčit pistoli za opasek.

Znovu se zvednout na čtyři a znovu udělat pár kroků po kolenou.

Klíč od řetězu měl u sebe určitě Honze.

A ten je tak daleko.

Projel zrakem okolí.

Nejblíže byl motorkář s prostřelenou plící.

Tak jdeme.

Jedna noha. Potom ruka. Pak na lokty, protože ruce jsou nateklé a není v nich cit. Druhá noha a po loktech se trochu posunout. Prsty u nohou se dotkl země.

Opět ta bolest.

Čekat, než to pomine a bolestí se kousat do kloubu na ruce.

Zase pár kroků. I když se tomu nedá říkat kroky.

Trvá to věčnost.

Konečně.

Natáhnout se po jedné z lahví alkoholu, která ležela na zemi a přežila střelbu. Palcem z ní odlepit slimáka, kterému asi bylo příjemné válet se na chladném skle láhve. Lehnout na zdravý bok a opatrně láhev otevřít.

Teprve teď si všiml, že má i ruce celé sedřené a nateklé. Na kloubech jasné otisky svých zubů.

Pořádně se napil.

Znovu se převalil na záda. Pistole za pasem překáží. Ale je to poslední možnost. Až nebude moct dál.

Chvíle váhání. Zvedne ruce s lahví nad zkrvavené nohy a váhavě ji začne naklánět.

Nakonec zbaběle cukne zpátky a znovu se napije.

Láhev položí na zem, tak, aby se nerozlila, a začne prohledávat motorkáře.

Smůla.

Klíčky od řetězu má opravdu jen Honze.

Tak znovu cesta. Řetěz rachotí a tíží. Pistole občas vypadne a musí znovu zabořit hlavu do země a zastrčit ji zpátky.

Po půl hodině míjí vojáka u sudu. Je mrtvý. Jeho vytřeštěné oči sledují sud s vodou a otevřená pusa s popraskanými rty jako by se snažila i po smrti alespoň symbolicky nasát vodu ze sudu tak blízkého a přitom tak nedostupného.

Popolézá dál. Už nepřemýšlí. Tupě, jen veden instinktivní touhou ukrajuje centimetry, které ho vedou alespoň k částečnému vysvobození.

Konečně je u Honzeho.

Prohledává kapsy a má úspěch. Klíček od zámku je v Honzeho kapse.

Řetěz z rukou je dole.

Sedí vedle Honzeho a oddychuje. Alkohol začal působit. Je otupělý a bolest v nohou už není tak intenzivní.

Natáhne se po brokovnici.

Měl pravdu. Obě komory jsou prázdné.

„Ty zmrde,“ praští pažbou do hlavy Honzeho. „Doufám, že tě to bolelo alespoň z poloviny jako mě, když jsi chcípal.“

Honze je mrtvý a Michal mu to v tu chvíli závidí.

Mlátí ho pažbou tak dlouho, dokud si nevšimne flašky vodky, která leží opodál

Řemenem od pušky přitáhne láhev a znovu se napije. Potom si zapálí cigaretu, ale zjistí, že mu nechutná.

Alkohol na lačný žaludek rychle působí.

Kromě bolesti je mu ještě na blití.

Znovu se zkusí zvednout na nohy. Jednou rukou se opírá o pušku, a druhou rukou o futro dveří.

Nakonec se mu to podaří. Chvíli stojí a přemáhá bolest. Pak vykročí. Po třech krocích se zase zhroutí.

Tohle nepůjde.

Po čtyřech doleze k Honzeho motorce. Když se na ní zkusí vyšplhat, motorka se převáží a přimáčkne ho pod sebou.

Řve vzteky a bolestí ale je mu to houby platné.

Když se dostatečně vyvzteká, zkouší se dostat z pod motorky.

Nakonec za pomoci pušky, kterou použije jako páku, se mu to podaří. Sedí a vymýšlí plán.

Vytáhne nůž, který sebral Honzemu, když hledal klíčky k řetězům. Ze sedadla motorky vyřízne kusy molitanu, který si přiváže pruhy látky ke kolenům. Stejně tak si něco podobného dá na dlaně.

Nožem udělá do sudu s vodou několik děr a mocně se napije té zteplalé břečky s hnilobnou příchutí.

Znovu se posadí a odpočívá.

Nohy dá pod vytékající vodu a sleduje, jak voda odplavuje špínu a krev a tiší trochu bolest.

Zároveň odhaluje celé děsivě zničené nohy, které předtím byly pod nánosem špíny milosrdně skryté.

Sedí a pohrává si s pistolí.

Tři náboje.

Poslední si nechám pro sebe. Ale co se zbývajícími dvěma?

Zvedne pistoli nad hlavu a vystřelí.

A čeká.

V poledne je mu jasné, že nikdo nepřijde. Překulí se na čtyři a vydá se dolů, k Rokytce. Vždy po několika krocích si lehne na záda a zvedne nohy, aby si ulevil od bolesti. Za hodinu se tak uplazí asi dvě stě metrů a je se silami v koncích.

Po další hodině se konečně dostane k potoku. Nejprve se napije, aby utišil palčivou žízeň, a potom strčí nohy do chladné vody.

Voda příjemně chladí a on vyčerpáním usíná.

Probudila ho bolest v obličeji. Leknutím se prudce zvedl.

Všude je tma a je slyšet překvapené vypísknutí a dupot drobných nožiček.

„Ještě nejsem mrtvej,“ Vytáhl pistoli a zamířil do tmy.

Jen tma a ticho.

„Krysy jedny zasraný,“ sáhl si na tvář a ucítil teplou krev.

Bolest v nohou se přihlásila o pár vteřin později.

V náhlém rozhodnutí si přiložil pistoli ke spánku, ale nenašel odvahu stisknout spoušť.

Znovu se snažil zorientovat v naprosté tmě.

Jediný záchytný bod je proud vody Rokytky. Tím směrem je Vltava.

Ale korytem jít nemůže. Břehy potoka zarostly keři tak, že jsou neprůchodné i pro zdravého člověka. Jediné, co může, je vyšplhat se po prudkém břehu a doplazit se na silnici. Anebo zůstat sedět a čekat, až potkani najdou dost odvahy a vrhnou se na bezbranného člověka.

Otočil se na všechny čtyři a začal šplhat. Bolest v nohou už nebyla tak intenzivní, za což byl velice vděčný. Občas sice zavadil prsty o zem, ale už si nemusel lehat a čekat, až bolest přejde.

Konečně se mu podařilo vyšplhat na břeh a dostat se na silnici. Ta je sice také zarostlá, ale přesto se po ní dá s trochou námahy pokračovat.

Bohužel, ani jedna z jejích stran nekopíruje břeh Rokytky.

Pokud by se vydal jedním směrem, skončil by nahoře v Libni. U Korábu. A jak tam s ním budou nakládat? Vědí o jeho zradě? A existuje ještě gang z Korábu po velkém U? Nebo byl zlikvidován?

Druhý směr silnice vede do Vysočan, nebo do Karlína. Stejný problém, stejné dilema.

Podíval se na oblohu a hledal měsíc. Bohužel je zataženo. A potom měl štěstí.

V dálce uviděl kužel světla.

Je to světlomet, který ukazuje, že v těch místech je Centrum. A tohle je jediné místo, kde mohl čekat pomoc.

Sýkorka otevřela oči.

„Proč nespíš?“ zeptala se Romany.

„Nějak nemůžu zabrat. Vzpomněla jsem si na Michala.“

„Myslíš Myšáka?“

„Jo.“

„Tak to neříkej před Prorokem. Mohl by si začít něco domýšlet.“

„Ale nech toho,“ mávla rukou. „Na tohle nemyslím.“

„Tak na co?“

„Jen, že jsem o něm neslyšela. Už dlouho.“

„Myšák je prostě Myšák. Najednou se objeví, když ho nebudeš vůbec čekat.“

„Najednou jsem měla takový pocit, že mě potřebuje. Že potřebuje pomoc,“ pohladila si břicho.

„Jestli myslíš tuhle pomoc, tak to se hladíš moc vysoko,“ otočila se Sýkorka na druhý bok.

„Ty jsi ale kráva. Tohle jsem vůbec nemyslela.“

„Tak proč si ji hladíš?“

„Hladím si břicho. Jako by mi to malé říkalo, že jeho táta je v nebezpečí.“

Sýkorka se znovu otočila na Romanu.

„Táta je Prorok,“ zašeptala s důrazem. „To si pamatuj. Pokud nechceš všem zavařit na velkej průser.“

„Já vím,“ vzdychla Romana.

„Jdi spát,“ Sýkorka se znovu otočila nazpátek. „Asi se taky nechám zbouchnout. Abych dělala důležitou,“ zabrblala otráveně.

Blížilo se poledne a Michal byl se silami u konce. Za celou noc a ráno se doplazil jen na křižovatku na Palmovku. Před očima se mu dělaly mžitky a často ztrácel vědomí. Ráno, když se rozednilo, si všiml, že ho sleduje smečka toulavých psů. Zezačátku se drželi v uctivé vzdálenosti, ale s postupem času se přibližovali. Občas byli jen pár kroků za ním a s ocasem staženým mezi nohy očichávali kapky krve, které za sebou zanechával.

Několikrát se v leže otočil a sebral kámen, nebo kus klacku a mrštil jím po nich. Poodběhli jen pár kroků a za chvíli byli zase u něj.

V jednu chvíli upadl do bezvědomí, aby ho za pár vteřin probudila prudká bolest v noze. Otočil se a sedl si. Přímo před ním stál vůdce smečky a cenil na něj zuby.

Sáhl za opasek a namířil přímo do té rozšklebené tlamy. Ve chvíli, kdy zmáčkl spoušť, ale pes uskočil a střela ho tak nezasáhla do hlavy ale do zadních nohou.

S příšerným kvílením se plazil po předních pryč od Michala.

Michal na něj ještě chvíli mířil, ale pes zmizel v křoví. Jen jeho bolestivé kvílení se ozývalo dál.

Smečka zmizela.

Michal držel pistoli a přemýšlel.

Poslední náboj. Za chvíli se smečka vrátí. Nechtěl být roztrhán za živa.

Tak tady to končí.

Vytáhl zásobník a ze zásobníku poslední náboj. Opatrně ho mnul v prstech.

Tak takhle asi vypadá moje smrt. Malý kousek kovu.

Z dálky uslyšel lehké dunění. Jako když jede několik terénních aut za sebou.

Zvedl se v sedu a zaclonil si oči.

Nahoře, Sokolovskou ulicí projíždělo několik vojenských aut. S jasným C na dveřích.

Zvedl ruce a mával.

Bylo to zbytečné.

Byl hodně daleko na to, aby si někdo třeba jen náhodou všiml sedící mávající postavy. A i kdyby? Proč by zastavoval?

Rychle se podíval na pistoli. Zásobník měl v klíně a v levé ruce náboj.

Rychle, položit pistoli, zasunout patronu do zásobníku. Ruce se mu klepou. Patrona vypadla a zakutálela se pod stehno.

Zvedl nohu, ale udeřil patou o zem. Pronikavá bolest ho na malou chvilku ochromila.

Spíš po paměti popadl patronu, rychle ji prsty otřel od prachu a zasunul do zásobníku. Potom ještě zásobník do pistole.

Natáhnul a odjistil.

Auta už projela. Je vidět jen zadek posledního vozu.

Nadechl se a zamířil. Mířil na pneumatiku.

Stiskl spoušť. Ruka sebou trhla a zadní okno posledního auta se roztříštilo v tisících kouscích skla.

Během chvilky auta zastavila a vojáci vyskákali a kryli se.

„Tady!“ zamával jim.

Strhla se střelba. Kulky létaly okolo a zasypávaly ho prachem.

Lehl si na záda a sledoval slunce.

Střelba pomalu ustávala. Někdo něco křičel. Nevěděl, jestli na něj, nebo na ostatní. Vojáci se chvíli vzájemně překřikovali. Potom uslyšel dupání nohou.

Někdo mu zakryl výhled na slunce a přišlápl mu ruku s pistolí.

„Je živej!“ zařval za sebe.

Dodělej ho, zmrda. Málem mi ustřelil ucho,“ odpověděl mu někdo další.

Hlaveň pušky mu mířila na břicho. Potom se zvedla na obličej.

„Rozluč se se životem sráči,“ prst na spoušti se pomalinku ohýbal.

„Počkej. Já toho kripla znám,“ zaclonila mu výhled další postava. „Kvůli tomuhle čurákovi jsem málem dostal prokurátora.“

Prst na spoušti se narovnal.

„To je ten zmrd z toho skladu?“

„Jo. To je určitě von.“

Oba vojáci se otočili k autům.

„Já ho odprásknu,“ zašeptal ten co mu stál na ruce.

„Radši ne,“ odpověděl ten druhý. „To asi není vobyčejnej civil. Mohl by z toho být průser.“

Chvíli přemýšleli.

„Poručíku!“ zavolal ten, co mu stál na ruce. „Možná byste se sem měl jít na něco podívat!“

Ležel v nemocnici a sledoval láhev s glukózou. Pomalu počítal kapku za kapkou.

Nic ho nebolelo, ale veselo mu nebylo.

Občas pootočil hlavu a zahleděl se na svoje nohy, zabalené v obvazech a zavěšené na kladce. Obě ruce měl zavázané až skoro k loktům. Hlavu mu vyholili a také omotali obvazy. Tváře měl namazány sterilním roztokem a celý bok měl polepený gázovými polštářky. Z nosů mu trčely plastové hadičky.

Dveře se otevřely a vstoupil Veselovský s několika dalšími oficíry. Jeden z nich byl doktor, který ho dával dohromady, ale jinak bílé pláště měli všichni. Pod nimi uniformy.

Chvíli si ho prohlíželi a něco si mezi sebou mumlali.

On si je také prohlížel a mlčel.

Potom si Veselovský přitáhl židličku a sedl si na ní.

„Nazdar Myšáku. Jsem rád, že tě zase vidím. Jak ti je?“ zeptal se.

„Hnusně,“ odpověděl mu po pravdě.

„Zlepší se to.“

„Asi moc ne,“ zvedl oči k doktorovi. „Prý nebudu chodit.“

Veselovský se podíval na doktora.

„Devastující zranění obou chodidel,“ pokrčil doktor rameny. „Už jsem vám to říkal. Ale je mladý a snad se ty nohy částečně zregenerují.“

„Ale o prsty přijdu.“

„Už bylo moc pozdě. Malíček a prsteníček na pravé noze odumřel. Na levé malíček chyběl.“

„Ukousl mi ho toulavej čokl,“ žaloval Michal.

„Slyšel jsem,“ soucitně pokýval hlavou Veselovský. „Musím říct, že tě obdivuju. Já bych asi tohle nedokázal.“

„Jen jsem měl štěstí,“ znovu stočil pohled na láhev s glukózou. „Našli jste Honzeho?“

„Našli.“

„A co ten chlast a ty cigára? A ty další věci?“

„To jsme taky našli.“

„To jsou ale moje zásoby,“ přestal sledovat láhev s glukózou a stočil pohled na Veselovského. „Doufám, že mi je armáda nesebrala.“

Veselovský zavrtěl nevěřícně hlavou.

„Víš, co si myslím, Myšáku?“ zeptal se.

Michal mlčel.

„Já si myslím, že tebe drželo při životě jenom to, že tam máš někde zásoby chlastu pro regiment vojáků a někdo by ti to mohl ukrást.“

„Jsou to moje zásoby,“ odsekl umíněně.

Veselovský zavrtěl pobaveně hlavou.

„Máš to v bednách ve skladu.“

Michal projel pohledem postávající důstojníky.

„Dejte každýmu klukovi z tý výpravy krabičku cigaret a láhev nějakýho alkoholu. Jako poděkování. Že mě neoddělali.“

„To je od tebe hezký,“ pousmál se Veselovský. „Dáš jim to sám. Až se uzdravíš.“

„Až se uzdravím?“ sklopil oči Michal na svoje nohy. „Já se neuzdravím. Je ze mě mrzák. Jsem na hovno. K ničemu.“

„Ale nech toho. Doktor říkal, že se to zregeneruje. A i kdyby, tak co? Myslíš, že tě necháme chcípnout? Ne. Jsi pro nás důležitý.“

„Kecy. Jsem provalenej špion a navíc chromej.“

„Žádné kecy. Vážně tě potřebujeme. Znáš komunity a gangy. Znáš Prahu a okolí lépe, než kdokoliv z nás. Máš dokonalou paměť, pamatuješ si čísla a každého, koho jsi potkal. Tebe se armáda chlapečku jen tak nevzdá. Jsi pro nás cennější než deset aut plných vojáků a munice. Rozumíš?“

„Vážně?“

„Jasně. Myslíš, že jsme tu jen pro to, abychom se na tebe podívali?“

„A nejste?“

„Jsme tu proto, že od tebe něco potřebujeme.“

„Co?“

„Začíná se vyjednávat s komunitami. A ty je znáš jako málokdo. Pomůžeš nám?“

Michal se lehce nadzvedl na polštáři.

„Pomůžu. Kolik bude můj plat?“

Veselovský sebou trhnul.

„No jasně. Zapomněl jsem, s kým mluvím. No, v každém případě, vítej v armádě, Myšáku.

Michal seděl za stolem a před sebou měl prosklenou stěnu. Za ní byl další stůl a u něj sedělo několik důstojníků a několik vedoucích komunit.

Už tři hodiny se spolu dohadovali a snažili se dohodnout podmínky.

Michal vše sledoval a poslouchal dohady z reproduktoru na stole.

Vrzly dveře a někdo vstoupil. Michal pootočil hlavu.

„Pane majore,“ lehce se nadzvedl u stolu.

„V klidu seď, Michale.“ Major Kubát se postavil před stůl a společně sledovali dění ve vedlejší místnosti.

„Kdy jste přijel?“ zeptal se Michal.

„Před chvílí.“

„Jak to šlo?“

„Podařilo se nám víceméně zlikvidovat ten největší spojený gang, co utekl při velkém U.“

Michal se pootočil celým tělem.

„Nevěděl jsem, že ho pronásledujeme.“

„Nepronásledujeme. Na to nemáme vojáky. Ale za pomoci jiné, námi vyzbrojené komunity, se nám gang podařilo natolik oslabit, že přestal být bojeschopný. Množí se tam útěky a dezerce. Myslím, že se brzy rozpadne na malé tlupy, které už nebude problém zlikvidovat.“

„To je dobře. Jsem rád, že vojsko tehdy kývlo na předání zbraní farmám.“

„Bylo to to nejrozumnější, co jsme v dané chvíli mohli udělat. Jak to pokračuje?“ kývl major ke sklu.

„Tak jak jsme předpokládali. Nemají na vybranou. Buď se podřídí, nebo umřou hlady.“

„Taková pitomost. Kdyby se zkusili dohodnout před velkým U, mohli by si diktovat.“

„Chyba v komunikaci,“ pokrčil Michal rameny. „Ale vyjdou z toho dobře. Dostanou přidělenou určitou oblast na venkově. Na jaře dostanou potřebné věci a nástroje na osev. Dostanou dozor z Centra. Pokud se osvědčí, tak přežijí.“

„A myslíš, že se osvědčí?“

„Ano. Ty komunity, které jsem doporučil, už předtím v malém farmařily.“

„Udělal jsi hodně práce.“

„To asi my všichni.“

Major se usmál a kývl.

„Prý ti říkají Meresjev.“

„No jo.“

„Je to pravda?“

„Co?“

„Že ses dva dny a dvě noci plazil z Libně na Staré město?“

„Nebylo to úplně na Staré město. Přes řeku bych se nedostal. Naštěstí jel okolo vojenský konvoj.“

„Na který jsi střílel.“

„Ne na něj. Nad něj.“

„A málem tě oddělali za nošení zbraně bez povolení.“

„Nemůžou mě oddělat. Není mi ještě patnáct.“

Major se s úsměvem zadíval na vedlejší místnost, kde se právě všichni zvedali a podávali si ruce.

„Tak, vypadá to, že sezení je u konce.“

Michal kývl.

Netrvalo dlouho a do místnosti vstoupili důstojníci, kteří byli předtím vedle.

„Pane majore,“ zasalutovali.

Major Kubát lehce zvednul pravici k čelu.

„Tak co, Myšáku. Jak to vidíš?“ zeptali se Michala.

„V podstatě je to v pořádku.“

„Tak snad to vyjde. Ztráty jsme měli velké a další útok bychom nevydrželi.“

„Jim nešlo o zničení Centra. Chtěli jen pryč. A gangy jsou rozprášeny.“

„Gangy měly hodně otroků. Fasovaly na ně dávky. Otroci se většinou nezúčastnili bojů.“

„Co s nimi bude? S těmi otroky?“

„To je problém. Rozutekli se nám po okolí. Hodně z nich opustilo gangy a komunity. Bude to zase hromada problémů.“

„Můžou zatím spravovat opuštěné komunity. Jsou zvyklí vyžít mála. Dokonce existuje potkaní bratrstvo, které se živí touhle potravou.“

„To by možná mohlo být řešení. Ale ten jejich Prorok je dost nevyzpytatelný.“

Michal přemýšlel.

„Honze se v jednu chvíli svěřil, že Prorokova družka je moje známá.“

„Ta otrokyně? Co jsi chtěl pro ní tu výjimku?“

„Ano, ta.“

„Myslíš, že usměrní Proroka?“

„Asi ne. Ale mohl bych si s ní občas promluvit a zjistit, co má Prorok v úmyslu.“

„I to by bylo dobré.“

„Ale jak víte, teď to pár dní nepůjde.“

„To se zařídí.“

„A nešlo by zařídit ještě něco?“ zvedl Michal prosebně obočí.

„Michale, nezačínej s tím,“ zamračil se Veselovský.

„O co jde?“ zeptal se major Kubát.

„O povolení nosit zbraň.“

„A kde je problém?“

„Není plnoletý.“

Major se podíval na vedlejší místnost, na prázdný stůl, papíry a tužky poházené na něm.

„Dejte mu ji. Na moji zodpovědnost.“

„Pane majore, zákon něco takového nedovoluje.“

„Pane poručíku, vykašlete se na zákony. Zákony začnou platit, až začne fungovat společnost.“ Otočil se od okna a zadíval se na Michala. „Tenhle kluk si zbraň opatří, ať bude mít papír, nebo ne. A já rozhodně nechci někdy v budoucnu ve svotce číst, že hlídka zastřelila našeho nejlepšího agenta jen proto, že měl zbraň a neměl na ni povolení.“

Romana šla nejistě za vojákem, který jí ukazoval cestu. Nervózně se dívala okolo sebe. Rozčilovalo ji, že vůbec nevěděla, proč si ji Centrum zavolalo. Vadilo jí, že musela nechat maršálky u brány. Rozčilovaly ji pohledy vojáků a nakonec zjistila, že ji rozčiluje i ostré elektrické světlo, kterému odvykla.

Konečně dorazili k neoznačeným dveřím. Voják zaklepal a nakoukl dovnitř.

„Můžete jít,“ stoupl si před dveře.

Romana vstoupila dovnitř. V první chvíli nepoznala, o koho jde.

„Michale?“ vzdychla, když si to uvědomila.

„Ti to trvalo, než sis vzpomněla.“

„Vypadáš jinak.“

Pohladil si zjizvenou tvář.

„Jo. To jo. Prý mě to dělá staršího a mužnějšího.“

„Co se ti proboha stalo?“

„Chvilku jsem se válel za motorkou.“

„Honze?“

„Tak nějak.“

„Mě unesl.“

„Říkal mi to.“

„Vy jste spolu mluvili?“

„Měl jsem tu smůlu.“

„Mě držel zamčenou se Sýkorkou skoro týden.

„Já byl v jeho držení naštěstí jen chvilku. Ale podařilo se mi utéct.“ Ironicky se ušklíbl Michal.

„Nevíš, kam zmizel?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Proto jsem s tebou chtěl mluvit. Stále hrozí, že by se mohl někde objevit a ublížit někomu z nás.“

„To je hrozné. Co budeme dělat?“

„Nevím. Ale jsi si jistá, že tě Prorok před ním uchrání?“

„Prorok má ty svoje maršálky, kteří jsou taková jeho ochranka.“

„Jeho ochranka. Ale ne tvoje.“

„Jsem jeho družka. Nosím jeho…“ zarazila se. „Nosím jeho dítě,“ podívala se Michalovi pevně do očí.

„Jasně,“ přikývl pomalu Michal. „Takže teď je ještě o důvod víc se ti snažit pomoct. Rozumíš?

„Ty mi chceš pomoct?

„Jasně. Něco jsme přece jen spolu prožili. I když jsi mě opustila.“

“Já? Ty jsi zmizel.“

„Hledal jsem tě všude možně. Dokonce jsem ti zařídil propuštění z otroctví a přestup do tý komunity v Klecanech. Kdyby se mi něco stalo.“

Zmlkla.

„To jsi hodný,“ řekla po chvilce.

„Ale mám pocit, že to už asi nebudeš potřebovat. Jsi teď prý hodně vysoko postavená osoba.“

„Měla jsem štěstí.“

Michal mlčel a lehce pokyvoval hlavou.

Romano, rád bych tě občas viděl. Šlo by to?“ zeptal se po chvíli.

„Jasně.“

„Ale nevadilo by to tomu Prorokovi?“

„Ne. Snad ne. Vlastně, vždyť ty jsi jeden ze svědků!“

„Ze svědků?“

„Ano. Jsi označen v proroctví. Jeden z nás, který není jedním z nás.“

„Tomu moc nerozumím.“

„Je to jednoduché,“ usmála se Romana a vysvětlila Michalovi Proroctví o Nečekané.“

„Aha,“ pochopil Michal. „Tak to je ideální.“

„Mohl bys přijít klidně hned zítra. Prorok bude rád. A i Sýkorka a Vlaštovka tě určitě rády uvidí.“

„Rád bych. Ale teď pár dní nebudu moct.“

„Proč?“

„Udělalo se mi něco na noze, musí mi to vyříznout.“

„Není to něco vážného?“

Zavrtěl hlavou.

Chvíli mlčeli. Romana se dívala po místnosti.

„Jak to, že jsi tady? Nepracuješ náhodou pro Céčko?“ uvědomila si najednou.

„Ne,“ zalhal.

„A ten voják, co mě sem vedl? Poslouchá tě?“

„Ne.“

„Ale…“

„Jsem v ochraně kvůli Honzemu. Proto tohle všechno.“

Lehce kývla hlavou.

„A máš vlastní kancelář?“

„To není moje kancelář. Honze je nepřítel číslo jedna a oni se chtějí ujistit, že o něm nic nevíš a že ti od něj nic nehrozí.“

„Aha,“ teď vypadala, že mu věří víc.

„Možná tady dostanu nějakou práci. Třídit listiny, uklízet šanony. Něco, co mi zajistí alespoň trochu jídla. Byl bych rád.“

„Kdybys potřeboval, Prorok je bohatý. A já mám na něj docela velký vliv.“

„Je bohatý? To zní zajímavě,“ poprvé se usmál. „Určitě se ozvu.“

Chápavě kývla a podívala se na hodinky.

„Nebudu tě zdržovat,“ pochopil „Můžu tedy počítat s přátelským přijetím? Pokud se zastavím.“

„Určitě. Zařídím to. A taky možná rád uvidíš… Prorokovo… dítě.“

„Na to se těším nejvíc,“ naklonil se a podal jí ruku. Přijala ji a byla v pokušení ho políbit, ale protože nevstal, pochopila, že asi už nemá zájem pokračovat v jejich kdysi přerušeném vztahu.

„No, není všem dnům konec,“ pomyslela si. „Koneckonců, s Prorokem je budoucnost nejistá. Co když se rozhodně zopakovat svoji chůzi po Vltavě a tentokrát mu to nevyjde. Začne boj o moc a jediné místo, kde mě ochrání, je Centrum.“ Vzpomněla si na to, co jí říkala Sýkorka.

Michal zazvonil na hlídku u dveří. Voják vstoupil a zasalutoval.

„Ty že jsi tady na třídění lejster?“ pomyslela si znovu Romana. „A voják u dveří ti salutuje? A ty ani prdel nezvedneš? Ne, ne, chlapečku. Ty jsi tady něco víc a tebe si ohlídám.“

„Tak ahoj,“ věnovala mu pohled, o kterém si myslela, že něco naznačuje, a proplula dveřmi.

„Ahoj,“ zavolal na ni. „A pozdravuj Sýkorku a Vlaštovku.“

Zamávala mu a hlídka zavřela dveře.

Než se hlídka vrátila, tak si stihl vyčistit pistoli a sepsat hlášení pro Veselovského.

Byl právě hotov, když voják zaklepal a vstoupil.

„Je čas,“ upozornil Michala.

Michal přikývl.

Voják na okamžik zmizel a za chvíli vjel do místnosti s invalidním vozíkem. Odsunul židli i s Michalem, vzal ho opatrně do náruče a posadil ho na vozík. Poté vyjel s Michalem před budovu.

Tam už stál major Kubát s nadporučíkem Veselovským.

„Tady je hlášení,“ podal mu Michal papír.

Veselovský pokýval a pomohl vojákovi naložit Michala do vojenské sanitky.

„Tak Meresjeve, držíme palce. Ať se to podaří,“ zvedl palec Kubát.

Michal se usmál a dveře sanitky se zabouchly.

Tomáš Dušek

Myšák

Ilustrace na obálce: Nikola Dušková

Vydal: RNDr. Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Pokud jste využili možnost stažení této knihy zdarma a líbila se Vám, zvažte prosím dobrovolný příspěvek autorovi. Zda a kolik přispějete je pouze na Vašem rozhodnutí. Případným příspěvkem podpoříte autora v další tvůrčí činnosti.

QR kód pro rychlou platbu najdete na následující straně (zde předvyplněnou částku 50 Kč si můžete libovolně upravit).

Údaje pro ručně zadanou platbu - číslo účtu: 2702070686/2010,  variabilní symbol: 1007

Kopírování a šíření této knihy je možné pouze za podmínky, že bude zachována jako celek a bude sloužit k vlastní četbě soukromým osobám. Jakékoli úpravy či jiné způsoby využití této knihy nebo její části bez souhlasu autora nejsou povolené.