Kvílenie lesného chodca

Videl som najlepšie hlavy svojej generácie

drepieť u malých ohňov

s bradami na kolenách

vyťahaných menčestrákov

tulákov, čo v hmlistom zablátenom ráne

zbierajú karty noci rozhádzané po krajine,

hladia na dná svojich očiernených

plechových dlaní

a dym im z tváre vyrezáva jasné oči

ktorí si nechali narásť poriadnú bradu

aby z nej mohli

po nedeľných cestách trúsiť piatkový tabák

a zbytky reči lesných vtákov

ktorí sa v treskúcom mraze v saku s krátkymi rukávmi hriali nad sviečkou,

aby pre jedinečnosť chvíle a večnú pominutelnosť

zahrali na lutnu a tubu do nekonečnej noci

pre jednu jasnú hviezdu čisté blues

ktorí hľadali slová pod jasnými svetlami Manhattanu

a unavení si k ránu lahli v parku pod stromy

plné nepokojných drozdov

ktorí sa stratili,odišli do samôt a imaginárnymi nožnicami

sa odstrihli od ciest

a teraz cez strnisko spomienok

vyklepávajú po nociach ostrie dávnych nožov

ktorí sa túlali o polnoci tam a sem po nákladnej stanici

lámali si hlavu kam ísť

a odišli

zanechajúc po sebe

zlomené srdcia

ktorí si konopným špagátom priviazali na pleco

písací stroj

a na krajniciach ciest vyťukávali jednonohé haiku

plné kamienkov a atramentovej oblohy východu,

ktoré potom nechali zastrčené za pätníkom

pre ďalších stopárov

a všetko si zapisovali do malého zošitu

malým písmom

a aj to nakoniec rozpil dážď leta 99

ktorí držali za ruky deti svojích detí

a stúpali s nimi ku korunám stromov

učili ich o pokore koreňov,

kráčali mesačným pohorím k zabudnutým

údoliam totémov

a vstúpili do legiend

ktorí lámali suché kôrky vtákom čo s nimi zostárli,

dýchali zimný dym z komínov

a nechali sa z vareným vínom prevoňených chyžiek

vyniesť na rebríku noci pod súhvezdie Vodnára

recitujúc pritom posledné pravdy sebeklamu

ktorí dopisovali verše do Goetheho Fausta,

tí veční dobiehači večerných nedeľných diaľkových liniek

čo prosili šoférov

o zastavenie uprostred polí

a naplnili autobusy vôňou ďalekých ohňov na ďalšie stovky kilometrov

ktorí hľadeli na dno svojích prastarých lyžíc

a rátali hladokruhy rokov

schovaní pred dažďom v zatuchnutých stodolách

plných šúpolia smútku na začiatku mesiaca krákajúcich vrán

ktorí hladali ticho a modlili sa na krížnych cestách pod starými lipami

k hrdzavým krížom,

putovali krajinou plnou vetra a hrdzavých sĺz

a obchádzali dediny plné štekajúcich psov na dlhých reťaziach

s mokrými kruhmi na kolenách od dychu jarnej zeme

ktorí na strhaných poliach nad Čabradským Vrbovkom

v prudkom jesennom daždi

spievali pod dáždnikom o 90 percentách utrpenia

ktorí si ušili lodný vak a odišli na severozápad

a jediné čo po nich zostalo

bola pohľadnica s oslými ušami

a obrázkom neznámeho prístavu,

zatiaľ čo ja vidím tie isté tváre o dvadsať rokov mladšie,

ako čakajú pri portáloch tunela

na svoj prvý pomalý nákladný vlak,

ktorým sa nechajú odviezť do krajiny Nepokoj

ktorí si líhajú na dná lavičiek opustených čakární,

pod mohutné stromy na odvrátenej strane sveta,

do mechu plného malých ludských utrpení

k dohasínajúcim ohňom v náhlom tichu posledného akordu

večnej piesne tulákov

do sietí a na kamene ciest,

do vlhkej trávy končiaceho leta

schúlení na vyziabnutých pahorkoch ľudskej lahostajnosti

s vytrasenou cigaretou v tenkých prstoch samoty

ktorí bez mena za sebou zanechávali trilobitov zošlapaných podrážok,

na bezmenných pohoriach

až našli svoje Zlaté dno a kráčali ďalej

bez nutnosti gesta

ktorí na mňa pozerajú z dávnych fotografií

a vravia nezmeneným hlasom

že jablká v skrytých záhradách zrejú pre nás

Peter Jokl – Joko

1. místo – Poezie Oldpsavci