Kusy životů, které se mlčí

S protočením kol vlaku

minutím konce nástupiště

nevěříme svým očím, svému zraku

staré sedačky a nostalgie dětského hřiště.

Vysezená místa jsou vždycky u okýnka

bílé fleky na modrých sedačkách

zapomenuté a jasné jako zaschlé kapky vínka

ve vysokých neumytých skleničkách.

Vysezená místa čekají tiše

okousaná prachem, špínou a časem

který do nich příběhy píše

o lidech, co sedají tam, támhle a sem.

Jen přečíst je nebylo lidem dáno do vínku

akorát ví, že jsou napsané všude, do plna

ukryté jako vzpomínky v lodním deníku

který na konci plavby podepsala vlna.

Vydřeli jsme modrou barvu zas o trochu víc

vstali, loďáky hodili na záda a vkročili na perón

a když jsme pak vůni řeky vsáli do plných plic

vlak ujížděl s naším příběhem a vedle hučel Hron.

2. místo Poezie do 23 let Anastázie Nováková – Štázy (Sázava)