Obsah

1 – Anti-Quayr

2 – Teleport

3 – Vložení

4 – Válka

5 – Jao

6 – Chaos 1

7 – Obležení

8 – Střípek

9 – Jak vydat rozkaz

10 – Chaos 2

11 – Mámo táto já mám dláto

12 – Chaos 3

13 – Směr Engrensis

14 – Jazykové rozdíly

15 – Ramos podruhé na scéně

16 – Chaos 4

17 – Na cestu

18 – Zákulisí Anti-Quayru

19 – V moci strojů

20 – Pomsta poražených

21 – Utrpení zvěře

22 – Nikkir

23 – Štít proti všem ranám

24 – Cokoli chceš

25 – Porada co se nepovedla

26 – Poslední slovo

27 – Nevyslyšené pozvání

28 – Hlas kamene

29 – Rozbor

30 – Jak se žije v nule

31 – Průchozí

2021

1 – Anti-Quayr

Nad rozsáhlým přistávacím komplexem na planetě Anti-Quayr se konala nevšední podívaná. Vlajkový koráb ze sousední planety Gorkghann, klesající z nebeské výše, se právě hotovil k přistání. Na palubě vládlo plné soustředění a také mírná nervozita, neboť šlo o první přistání na zmíněné planetě, a navíc manévr probíhal zcela bez pozemní asistence. Celá rozlehlá plocha v hloubce pod nimi byla opuštěná. Nikoho z místních obyvatel zjevně nezajímalo divadlo, v němž se každou sekundou proměňuje obrovské množství chemických látek v ohnivou smršť jedovatých plynů, nevyužité teplo a randál nebývalé síly.

Ještě než mohutné technické monstrum kleslo do poslední stabilizační výšky, odpoutal se od něj nevelký kurýrní modul, který po krátkém letu hladce dosedl o pět kilometrů dále, téměř na samém kraji přistávací zóny. V jeho boku se otevřela dvířka a po tradičně zelených schodech vystoupilo ven několik postav obalených divnou věcí nazývanou „oděv“. Tyto obleky by bylo možno nazvat uniformami, leč místo očekávaného maskovacího efektu měly patrně za úkol majitelovu osobnost co nejvíce zdůraznit. Docela možná, že četné ozdoby z jasně lesklého, třpytivého kovu, rozvěšené porůznu po ramenou a prsou, měly plnit optickou zastrašovací funkci.

Zatímco v dálce za nimi koráb dosedl na plochu a mračna dýmu kolem něj se počala rozplývat, zajímaví příchozí zvolna vykročili k blízkému stavení. Nebylo ostatně moc na výběr; masivní, nejspíše betonový monolit byl jedinou stavbou na prázdné pláni, kterou se volně proháněl chladný vítr.

Když došli za roh, objevili v boku našedlého kvádru hranatý vstup, vedoucí do jeho nitra. Chyběla v něm dlažba i osvětlení. Muži srdnatě vpochodovali dovnitř. Jak se vzdalovali od vchodu, světla ubývalo. Když už se zdálo, že nebudou moci pokračovat, narazili na těžká, pancéřová vrata. Uzávěr, svým vzhledem připomínající svéráznou architekturu protiatomových bunkrů, byl již leckde nahlodán rezatými povlaky. Otevírací senzor, zvonek ani jiný signální mechanismus nebyl nikde vidět.

Doposud nikdo z příchozích nepromluvil a když umlkla ozvěna jejich kroků, rozhostilo se v temných útrobách podivného stavení tíživé ticho. Čelní muž, jehož ramena pokrývalo nejvíce lesku, se poohlédl a jako by chtěl něco říci; leč vtom zaslechli podivný zvuk, a pak další. Rytmus syčivě dunivých pulsů poznenáhlu zrychlil, jakoby se někde nastartovalo pekelné zařízení. Obyvatel nějaké zaostalé planety by zvuk patrně snadno identifikoval jako pracující parní stroj, avšak vesmírná delegace na sebe hleděla s jasně znatelným znepokojením.

Rytmické údery a funění se zvolna blížilo z hloubi nahoru. Masívní pláty uzávěru se horečnatě roztřásly a ozvalo se kvílivé, dramaticky přerývané zavytí. Skupinka mimoděk ucouvla o krok, ale vtom cosi úlevně zahučelo a nastal klid.

Kov zarachotil a těžká vrata se zvolna, neochotně odsunula stranou. Za nimi se ukázala obyčejná, holá místnost. Železné stěny, kdysi snad natřené na bílo, byly pokryty změtí rýh a prasklin. Podlahu tvořily mohutné, věkem zčernalé fošny a osvětlení obstarávala prehistorická skleněná baňka, komicky se houpající na tenkém drátu. Uprostřed místnosti, prosycené horkým pachem ohně, stál jediný člověk.

Nikdo z příchozích ho ještě nikdy v životě nepotkal, ale o jeho identitě nemohlo být pochyb. Kromě toho, že byl absolutním a jediným vládcem celé čtvrté planety, nosil jméno stejné jako jeho předchůdci, i když některé divoké fámy hovořily o tom, že by to mohl být už po dvě staletí stále jeden a tentýž tvor.

„Ramos Friore, nemýlím-li se,“ pokročil vpřed jeden příchozí.

„A ty jsi admirál Granpiedox,“ pokývl hlavou Ramos. „Doprovod? Dobře. Nastupte si.“

„Zde je mé pověření,“ napřáhl admirál ruku s identifikační kartou. Měňavý třpyt znaku na jejím líci dával tušit, že jde o Ikarku – doklad, vydávaný jen těm nejvyšším lidem planety Gorkghannu.

Ramos chvilku obracel kartu v prstech. Přiložil jí k uchu a zatřepal s ní, jakoby chtěl zjistit, zda není něco schováno uvnitř. Přičichl k ní. Výraz jeho obličeje zůstal nezměněn, když kartu vrátil admirálovi: „Hezké. Opravdu. Díky.“

Někdo z doprovodu se uchechtl, ale Granpiedoxův mrazivý pohled nastolil okamžité ticho.

„Pojedeme,“ pravil ten podivný tvor. Otočil skřípajícím kolem na stěně a dveře se zavřely. Poté uchopil velkou pákovou rukojeť a stlačil jí směrem k podlaze.

Tiše oddechující stroj pod podlahou naskočil do řvoucího staccata a podlaha se rozklepala. Zdviž, připomínající spíše vězeňskou celu, počala rachotivě klesat. Poblikávající skleněná baňka se znovu rozhoupala na svém závěsu a roztančila hru světel a stínů na tvářích mírně konsternovaných návštěvníků.

Sestup netrval naštěstí dlouho a barbarský dopravní prostředek s hlučným otřesem zastavil. Uzávěrem, který si svou masivností nezadal s horními vraty, prošli do temného podzemí. Aniž se po nich ohlížel, kráčel Ramos studenými betonovými chodbami, jen spoře osvětlenými nejrůznějším bizarním způsobem. Místy obstarávaly světlo dokonce podivné hořící válečky. Jejich název znala skupinka také jedině z učebnic historie.

Občas minuli dveře, zapuštěné ve stěnách. Některé byly pancéřové, jakoby vedly do sejfu, jiné docela obyčejné z odřeného plastu, pár jich bylo snad ještě ze dřeva... Jeden mladý důstojník z doprovodu se náhle pozastavil. Dveře, které právě míjel, byly vyznačeny na betonu hrbolatou bílou linkou. Sáhl na to prstem a rozmázl jejich roh.

„Křída?“ zašeptal si pro sebe užasle. Zavrtěl hlavou. Vůbec nic nechápal.

„Tady,“ pravil konečně Ramos a zabočil do jednoho průchodu. Ocitli se v šeré místnosti, jež byla patrně dávno nepoužívaným skladem. Ramos chvilku kráčel podél regálu, plného prapodivných věcí, které by jistě dělaly čest kdejakému kabinetu magických kuriozit. Nakonec z něj vyjmul jakési nevelké zařízení, omotané klubkem drátů. Přičinlivě z toho odfoukl šedý povlak prachu a napřáhl ruku k admirálovi:

„To je ono. Omluva za ten prach. Víš, už dlouho to nikdo nepoužil.“

Admirál Granpiedox těžce polkl. „To... to je teleport?“

Ramos se zatvářil maličko udiveně. „Ovšemže ne. Pouze jeho jádro, kopírovací klíč, komunikační rozhraní, a tohle je rušička. Také se hodí. Někde zespoda – tady, vidíš?“

Setřel prstem špínu a objevila se maličká kovově lesklá ploška. „Je tu přilepen čip s podrobným popisem co a jak. Stačí to tak, ne?“

„Ano, to jistě. Ale...“

„Co?“

„Nu... nečekal jsem, že se to tu bude takhle...“

„Takhle co-?“

„...válet někde v polici,“ dokončil muž váhavě větu.

Ale Ramos se neurazil.

„Milý Granpiedoxi. Měl jsem za to, že dohoda zněla jasně. Pokud jste teleport chtěli dostat na zlatém podnosu za zvuku fanfár na nádvoří diplomatické ambasády, měli jste to říci.“

Otočil se k ostatním: „Nelekejte se, ano?“

Okolí náhle nepostřehnutelnou rychlostí bliklo a všichni se ocitli zpátky na přistávací pláni, pár kroků od kurýrního modulu. „To pro ilustraci. Takhle to funguje v praxi.“

Admirál upřel na hostitele nedefinovatelný pohled.

„Co ti ještě leží na srdci?“ vybídl ho vlídně Ramos.

„Proč nám tohle dáváš?“

„Tvá otázka je divná; sami jste to přece chtěli.“

„Ale bez vaší nabídky...“

„Možná nastala ta správná chvíle.“

„Zvláštní… Na jedné straně teleportační mechanismus, o kterém nemá náš Gorkghann ani potuchy, a na druhé straně svíčky – říká se tomu svíčky, že? – ve vašem podzemí... Jak se to srovnává?“

Ramos se maličko pousmál. „Musí se to srovnávat?“

„Ale vždyť tímhle se dá ovládnout celá galaxie! Celý vesmír! Proč to nepoužíváte sami?“

„Nepotřebujeme. Pouze ten, komu stále něco chybí, je hnán touhou ovládat... Ještě nějaké dotazy?“

Admirál si náhle připadal před tím podivným tvorem jako malý kluk. „Děkuji, ne,“ řekl proto raději.

„Jestli dovolíš, Ramosi,“ přihlásil se jeden důstojník z doprovodu.

„Á, ještě nějaký zvědavec. Nu, poslouchám, mluv.“

„Otevře se teď Anti-Quayr Gorkghannu?“

Ramosova tvář se zasmušila. „Ah, pravda. Na tuhle maličkost bych málem zapomněl. Od teď zase platí zákaz vstupu na mou planetu, jako tomu bylo doposud.“

„Ano, rozumím. Ale... když budeme mít teleporty, jak nám chceš zabránit ve vstupu k vám? Zarušíš celou planetu?“

„Lastakare!“ podotkl admirál Granpiedox varovným tónem.

Ramos se ale neurazil. Pokýval hlavou: „Klid, Granpiedoxi. Tvůj člověk má pravdu. Určitě se najdou tací, kteří nebudou dbát mého zákazu. Ale mohu vás ujistit, že jejich počet bude přirozeným způsobem klesat k nule...“

Nikdo se raději nezeptal, jak.

*

2 - Teleport

„Takhle to tehdy bylo,“ dodal admirál Lastakar. „Jen doplním malý detail: po návratu jsme zjistili, že nejspíš nic z toho, co jsme viděli kolem sebe, nebylo skutečné. Mikrokamery, které jsme měli různě s sebou, obsahovaly čtvrt hodiny záběrů z přistávací plochy. Žádný rozhovor, žádného Ramose. Patrně jsme se odtud vůbec nepohnuli. Nicméně… teleport byl skutečný.“

V Gorkghannské admiralitě se po jeho slovech rozhostilo dlouhé mlčení. Konečně postava, sedící v čele shromáždění, otevřela oči.

„Bezpochyby jsme něco přehlédli...“ řekla tichým hlasem. „Nejhorší na tom je, že nevíme co.“

Po nepříliš optimistické větě se vládce zaposlouchal se do neustálého uragánu informací, který mu do mozku posílala rozsáhlá vnější počítačová síť. Možná si to v tu chvíli ani příliš nepřál, ale hlavou mu prolétl sled celé téhle kosmické ztřeštěnosti, kterou odstartoval pro všechny nepochopitelný dar teleportačního mechanismu z divné a tajemné planety Anti-Quayr.

Hvězda jménem Dunnerk patřila k těm, kterým osud a pohybové zákony nadělily hned dvě planety, umístěné v pásmu života. Dunnerku bližší, teplejší a úrodnější oběžnice posléze úradkem svých obyvatel přijala jméno Gorkghann. Její vzdálenější, chladnější a zamračenější kamarádka Anti-Quayr.

Od chvíle, kdy primitivní elektrojiskrové depeše poprvé přenesly signály mezi oběma světy, až dodnes, byly vztahy obou obydlených světů přísně neutrální, jinými slovy neproběhl mezi nimi žádný násilný konflikt. A to ani poté, co Gorkghann počal zhruba před sto lety zkoumat okolní prostor pomocí čím dál větších a dokonalejších kosmoletů.

Zní to vznešeně, ale pravda byla taková, že pohonné jednotky kosmických korábů, založené na reaktivním principu, zas tak moc rychle či daleko létat prostě nedovolily.

Až do chvíle, kdy z Anti-Quayru, který nepochybně nevlastnil ani jednu reaktivní raketu, přišla do Gorkghannu naprosto šokující nabídka předání téměř bájného zařízení, které by umožnilo neporovnatelně efektivnější pohyb pustým vesmírným prostorem.

Do té doby si Gorkghann o Anti-Quayru myslel, že jde o zaostalou planetu, která disponuje nanejvýš jednoduchou radiotechnikou, díky které si spolu čas od času vymění pár zdvořilých diplomatických depeší ve společně definovaném jazyku. Fakt, že odtud admirál Granpiedox přivezl teleportační jednotku, způsobil na Gorkghannu šok. Je možné, aby svět, postrádající rysy technicky rozvinuté civilizace, měl tak pokročilou technologii? Vyvinul jí Anti-Quayr nebo mu byla někým věnována? V prvním případě jak, a v druhém případě kým, a v obou případech každopádně proč?

Ačkoli odpovědi na vyřčené otázky chyběly, zůstávalo faktem že rukama admirála Granpiedoxe se Gorkghann skutečně stal vlastníkem omračující technologie, pro kterou se vžil nesmírně prostý název dalekonos, neboli teleport.

Věren dobrým zvykům, vyhlásil tehdy předchůdce současného planetárního vládce Jerenga-mo neboli První, začátek nové éry, jež měla značit opravdový vstup Gorkghannské civilizace do kosmu. Reaktivní pohonné jednotky, pracně a úmorně posunující tehdejší kosmickou techniku vzduchoprázdnem, rázem patřily na smetiště.

Teleportační revoluce se ihned zmocnily sdělovací prostředky, aby ji přirovnávaly k různým jiným historickým milníkům, jako například ovládnutí ohně, objevu elektřiny nebo vzniku módy minisukní. Jenže všech důsledků se však z počátku – a v mnoha případech ani později – dobral jen málokdo.

Prvním úskalím byla nutnost vyvinout výrobní technologii, která by dokázala komponovat materiály s molekulární přesností. Díky masivnímu vědeckému úsilí byla připravena do čtvrt století – a mohlo se začít létat!

Počátky skutečných letů se však na hony lišily od snů a představ většiny populace. Teleporty buďto nedělaly nic nebo si naopak dělaly co chtěly, testovací sondy vybuchovaly, hořely či mizely neznámo kde v hlubinách kosmu a víckrát se nevracely. Přesto se spojeným úsilím zvolna podařilo zjistit jak s novou technologií rozumně zacházet, a cesta do prostoru se konečně otevřela. Princip teleportu byl nazván po jednom z vědců, který se nejvíc ze všech přiblížil poznání o jeho podstatě. Ten pán se jmenoval Gitsefebos a jeho jméno se stalo nesmrtelným. Ostatně - lidé, kteří by dokázali pochopit jeho teorie, by se dali spočítat na prstech jedné ruky.

Teleport – laicky řečeno – fungoval následovně: do vhodné elektronické řídící soustavy se vepsala data o směru, kam se mělo letět. Tento směrník se uložil ve formě elementárních nábojů do subkvantové matice. Nebádejme nad tím: to pojmenování je zrovna tak nevýstižné jako jakékoliv jiné, ale říkalo se tomu tak. Poté přišla na řadu otázka energie. Nastavení parametrů spotřebou nijak nevybočovalo z rozumných mezí. Ovšem energie nutná pro výkon byla značná.

Podle toho, kolik se jí do teleportu vrazilo, letělo se blíž a nebo dál. Vlastně výraz letělo není správný. Neletělo se; samotné přemístění trvalo tak krátký čas, že bylo pro Gorkghannskou techniku neměřitelné. Postupně se pro něj vžil výraz nelineární přesun, skok nebo přenos, zatímco klasický pohyb prostorem byl označen jako lineární let.

Teleportační aparát skutečně zvenku nevypadal nijak složitě. Měl tři fáze a... žádné uzemnění. První prototypy vyhlížely v optickém spektru podobně, jako kdyby někdo spojil tři pradávné tlampače do růžice. Samosebou, že ústí „tlampačů“ nebyly žádné akustické výstupy, ale naopak vstupy provozní energie. Do nich se pak ve zvolený okamžik vrazilo zvolené elektrické sousto.

A právě v nenápadné zmínce o optickém spektru tkví pověstný zakopaný pes. Proč? Inu, nastavením iniciačních potenciálů se celý trojlístek uzavřel do velmi komplikovaného schématu energetických polí, jež skrz mezní topologické jevy dotvořilo celou výkonnou nástavbu nad fyzicky hmatatelnou částí teleportu. Pohádka stvořila neviditelné císařovy šaty; Gorkghann teď vyrobil naprosto reálný, leč neviditelný stroj!

Ale nedosti na tom; i tyto energetické struktury byly jen bází pro další vícerozměrné nástavby. Možná úžasné, nicméně logické: nějak se přece toho nadprostoru muselo dosáhnout.

Takže po přivedení energetického impulsu, který by správně podle klasické fyziky měl za dramatických efektů celý teleport spálit, prostě celý elektrický šok zničeho nic a v naprosté tichosti zmizel. Nepropadejme zděšení - pochopitelně nezmizel. Spotřeboval se na teleportaci, a každému je již jasné, kde bylo zakotveno uzemnění onoho aparátu: v onom jiném rozměru. Čili žádná kouzla.

O určitý rozruch se postaral zmíněný pán Gitsefebos. když teoreticky spočítal, že tím způsobem vlastně nabíjíme z našeho prostoru nadprostor, a až v něm bude hodně energie, mohl by se odtud „prošlusnout“ do našeho světa podobně jako se může přetížením prorazit dielektrikum v kondenzátoru, a způsobit tak jeho zánik všeobecným vzplanutím vakua.

Naštěstí k takové události by bylo potřeba poslat skrz teleporty tolik energie, že její vyčíslení by zaplnilo tlustý sešit. Ach ti teoretičtí vědátoři! Gorkghann si mohl úlevně vydechnout.

Představa o dobývání galaxie dostala vzápětí další ránu: právě množství energie bylo limitujícím faktorem co se dálky teleportu týče. Počáteční stroje dokázaly po dvoutýdenním nabíjení kondenzátorů skákat zhruba o jeden světelný rok. S rozvojem energetické podpory, obzvláště po vyvinutí supravodivých kondenzátorů týmem profesora Swarblatha, se oba parametry zvolna měnily k lepšímu, ale pěti či dokonce šestisrkové (srk = světelný rok) skoky zůstávaly vůči galaktické rozloze stále dětsky bezzubé.

Překvapivě existovala i dolní mez přesunu – nejkratší možný skok. Energie pro zkroucení časoprostoru do menšího měřítka totiž hyperbolicky narůstala.

Hned poté, co vznikla první teleportační kosmická ozbrojená letka, uvolnil jirrion Jerenga-mo teleporty nižší kvality a omezené životnosti pro komerční využití. Zájem překonal všechna očekávání i při astronomických cenách a nemalé energetické náročnosti každé teleportace.

Když si planetární vládnoucí klika řádně namastila kapsy, milostivě snížila horentní sumy teleportů na úroveň víceméně lidovou, dostupnou již širokým masám vědců, obchodníků, soukromníků i všelijakých pochybných živlů. Přes počáteční obavy ale ke zneužitím prakticky nedocházelo, neboť náčelník planetární techniky admirál Sorx nechal moudře vložit do konstrukce pojistky, jejichž umístění si ponechal pro sebe.

Pochopitelně nechyběly nelegální pokusy teleport zkopírovat, ale přes obrovské nasazení skončily do jednoho fiaskem. Složitost originálního klíče, který Ramos k zařízení moudře připojil, byla příšerná. Teprve mnohem později, pomocí molekulárního skenování a kvazinadprostorové dekompilace, se podařilo na velmi ambiciózní kolonizované planetě jménem Homicinga tajemství teleportu prolomit. Jenže to už byl teleport tak běžným zbožím, že to vlastně nikomu nestálo za to.

Aby nemohli draví amatéři a jiní desperáti provádět své teleportační peklo přímo na planetách, dočkaly se svého užití i rušičky teleportů. Zvykem se tedy stalo skočit někam poblíž, a zbytek cesty dokončit lineárním letem. Nejen že to splňovalo požadavky bezpečnosti (nikomu by se nelíbilo, kdyby hrozila šance bombardovat planetu kdoví odkud z vesmíru vzdáleného světelné roky) ale mělo to i ochranný význam: teleporty byly pochopitelně zatíženy nepřesností, jež dosahovala při nejkratších skocích asi šedesát tisíc kilometrů a jen blázen by riskoval teleport z vesmíru přímo na povrch planety s vyhlídkou, že se s největší pravděpodobností stejně nestrefí a kdyby přece jen, tak dost možná někam hluboko pod zem.

Dopravu davů nadšenců, kteří vyráželi obezřetně vědecky zkoumat či naopak bezuzdně laicky plundrovat přilehlý vesmír, zpět dolů na rodnou hroudu, obstarávalo několik orbitálních komplexů. Ty tvořily vstupní filtr i karanténu.

Toto na pohled byrokratické zařízení, přezdívané První kosmickou celnicí, se velice osvědčilo. Rychle se ukázalo, jak prozíravě to Jerenga-mo První rozkázal zařídit. Při představách, co všechno by kosmičtí vandrovníci ve své nadšené nevědomosti zavlekli na Gorkghann, vstávaly i dnes trojzlaté admirálce Klarang, jež měla na starosti biologii i epidemiologii, vlasy hrůzou na hlavě.

Všemožné vědní obory ale doznaly největší rozmach ve své historii od doby, kdy si někdo pomyslel, že ta světýlka tam nahoře nejsou asi pověšené lampičky. Hvězdy a planety, známé dosud pouze z obrazovek detektorů, bylo možno doslova ohmatat. Doba to byla euforická, revoluční, a jak už to bývá, patřičně naivní.

Pár cyklů stačilo k objevení téměř třiceti rozumně vyhlížejících planet, z nichž dokonce osm se ukázalo jako plně biologicky snášenlivých s ekosférou Gorkghannu! Kosmovědci se hodlali zbláznit z přívalu nových poznatků, kosmoprůmyslníci nevěděli kam dříve, kosmické cestovní kanceláře praskaly ve švech a admirálu Granpiedoxovi naskakovaly na čele vrásky. Situace se pomalu začínala vymykat z rukou a hrozilo, že nemilosrdně odstartovanou kosmickou horečku zvládne už jenom ostré nasazení armády.

„Což o to,“ prohlásil tehdy admirál, „ostrých hochů mám dost, ale vesmír není džungle!“ Jako první si přiznal, že za vstup do galaxie bude muset Gorkghann také zaplatit.

Horečka zatím hrozila přerůst v amok.

S cílem zjednat v naprosté anarchii alespoň zdánlivý pořádek, ustanovila se z podnětu G. W. Sorxe planetární První mezihvězdná obchodně-výzkumná Unie, která tomu šťastnému volnomyšlenkářství konečně navlékla byrokratickou svěrací kazajku. Získání nových teleportů bylo řádně podmíněno zkouškami způsobilosti a jinými dostatečně otravnými příslušnostmi, které již samy o sobě dokázaly z davu zájemců o teleport vyřadit příliš horkokrevné a lehkomyslné žadatele.

Pro přestupce bylo na odporně vyhlížející, avšak obyvatelné planetě Gorrhaně, bezodkladně zřízeno kosmické vězení. Jeho negativní věhlas výrazně přispěl k udržení aspoň nějakého pořádku uprostřed davového šílenství.

Naivní, leč rozšířenou představu Gorkghannské veřejnosti o tom, že jejich civilizace kráčí rovnou cestou ke galaktické nadvládě, fatálně nabouralo objevení první nativně osídlené planety, jejíž jméno v překladu znělo Targran.

Mnoha optimistům záhy ztuhl úsměv na rtech, neboť se prokázalo, že kromě téměř hominidního vzhledu byla Targranům vlastní i široká škála gorkghannských nectností, jako je rozpínavost, namyšlenost, přesvědčení o své jedinečnosti, o své síle, a to vše kořeněné neotřesitelnou sebejistotou pramenící z nevelkého, ale nepopíratelného technologického náskoku.

Tváře trojzlatých admirálů se těžce zasmušily. Není zrovna příjemné zjistit, že jen co si člověk vykročil za humna, narazil tam na už dávno usazeného a zavedeného nevrlého souseda.

V duchu tradiční politické věrolomnosti vyslal Jerenga-mo na Targran mírovou misi, která měla zajistit klid zbraní do té doby, než Gorkghann postaví něco, co by se aspoň trochu podobalo účinné kosmické armádě. Mise katastrofálně ztroskotala na Targranském očividném nezájmu o komunikaci s kýmkoli kromě své rasy.

„Dosud nám nevadíte, tak si dělejte, co chcete. Až se nám zlíbí, obsadíme vás. Co? Jestli vám předtím dáme aspoň vědět? Ne. Proč? Až budete obsazeni, dozvíte se to nepochybně.“ Asi tak nějak tlumočily překladatelské počítače upřímnou odpověď Targranské strany.

Jirrion Jerenga-mo ještě mohl doufat, že jde o zastrašování, o pouhou pózu, která má Gorkghann zabrzdit v jeho expanzi. Jeho následovník Jerenga-wo neboli Druhý, už tuto iluzi neměl. Vládní špionážní čidla zjistila, že Targrani mají přesně tolik síly, na kolik se jevili. Výmluvným důkazem byla i planeta Nuperga, kterou Targrani obsadili a zotročili už předtím. A tak se Gorkghannská civilizace opět všemi prostředky vrhla na tu ne zrovna chvályhodnou oblast, kde se jí dosud nejvíce dařilo: na přípravu války.

Rychle se ukázalo to, co kromě admirála Granpiedoxe málokdo tušil: pozemní války se mohl účastnit kdejaký buran. Vesmír však vyžadoval bojovníky s přiměřenou inteligencí a kvalifikací. V této oblasti Gorkghann začínal lidově řečeno na poli neoraném. Dosud nikdo nestavěl kosmickou armádu a nebylo tedy z čích chyb se učit. Nezbývalo, než dělat chyby vlastní, čehož se trojzlatý Granpiedox chopil s bezpříkladným zápalem.

Admirál Granpiedox byl génius planetárního boje, ale dynamická a relativistická prázdnota vesmíru ho dezorientovala. Když konečně pochopil, jaké problémy vytváří sám svými direktivami, postoupil své křeslo (tehdy ještě dvojzlatému) veliteli Lastakarovi, který se jevil jako nejschopnější z neschopných.

Přesto, že Gorkghann dostal na kosmickém kolbišti darem jednoho jasného soupeře, díky čemuž propaganda mohla najet do staletími ověřených kolejí bipolárního vidění situace, admiralita nebyla názorově sjednocena. Trojzlatý admirál Dee Cant, zastupující početný národ Negganců, se pokoušel řešit problémy nevojenskou cestou. Bylo poněkud zarážející, co vlastně v radě, která je prakticky armádní, dělá duchovní. Ale Gorkghann byl v té době ideově rozdělený do dvou částí. Jednu tvořili lidé, kteří viděli svou budoucnost v rozvoji vědy a techniky. Druhý celek naopak sázel na nemateriální sféru, a jeho hlavou byl právě Dee Cant.

A kupodivu - měl úspěchy. Jeho emisaři se vydávali do Targranské zóny s holýma rukama, ale díky jejich umění přemlouvat jiné bytosti se vraceli na palubách kosmolodí, které dezertovaly a včlenily se do Gorkghannu. Jako zdroj informací všemožného druhu byla jejich práce nedocenitelná.

„Co je nám to platné!“ argumentoval čerstvě trojzlatý Lastakar. „Pokud začne útok, slova nám nepomohou!“

„Možná útok ani nezačne,“ oponoval Dee Cant mírně. „Třeba Targrany do té doby přemluvíme všechny...!“

Počet Targranů, kteří přešli na Gorkghannskou stranu, pomaličku rostl, a admiralita si tak mohla dělat stále přesnější obrázek o potenciálním soupeři. Kolik Targrani mezitím získali ke stejnému účelu Gorkghannských lidí, se ovšem dalo jen mlhavě tušit.

A kolik z navenek spolupracujících Targranů to dělá záměrně, neboť jsou nastrčenými špehy či dezinformátory, netušil absolutně nikdo.

Ovšem bylo by bláhové se domnívat, že náčelník špionáže Tea Rix nesplácel Targranům stejnou mincí, a štědře financoval „přeběhlíky“, kteří se oficiálně i neoficiálně infiltrovali do Targranského území, a šířili tam všemožné bláznivé dezinformace, jako kupříkladu že armáda musí o víkendu vždy dostat svou porci pečených nohou zabitých nepřátel, jinak dezertuje. Tak jako Gorkghann musel věřit tomu, co říkali přeběhlíci, dalo se čekat že i těmto zvěstem, nad kterými by se malé dítě rozesmálo, Targrani také budou věřit. Tedy… snad.

Stejně se ale Jerengovi zdálo, že špionážní oddělení požaduje čím dál tím větší finanční injekce, aniž je kdekoliv cokoliv vidět.

„Od toho jsme přece tajná služba, abychom nebyli vidět,“ komentoval to chladně Tea Rix, aniž odložil svůj nerozlučný šálek nápoje.

Nevyhlášená bitva, plná neveřejných podrazů, záludů, falešných informací i náznaků, se rozhořela naplno, a bylo jen otázkou času kdy propukne válka skutečná.

Ale neveselá situace měla i svá drobná plus. Velitel špionáže a propagandy admirál Rix dokonale využil existence mimoplanetární hrozby a díky svým veřejným, polotajným, tajným i dočista nezákonným spolupracovníkům dosáhl v krátké době takového stupně názorového sjednocení Gorkghannské civilizace, že by mu musel závidět i bájný Hebelgorotos, který - coby předobraz průkopníka slepých cest - před tisícem cyklů zkoušel na planetě vytvořit něco jako unitární komunistickou společnost.

Přípravná fáze, vzletně nazváno eskalace napětí, trvala až doteď. Dnešek znamenal rázný a zásadní přelom, a admirálská rada zasedla v Sabrotu poprvé za zcela nových podmínek.

Ach, Sabrot! Nuže, tohle jméno byl na Gorkghannu opravdový pojem. Z hlediska architektury to byla bezesporu dechberoucí stavba. Obrovitá obrněná citadela, čnějící z okolní infrastruktury do závratné výše osmi kilometrů, a sahající svými kořeny dva kilometry pod zem. Opatřená vším možným ke zcela autonomní existenci, počínaje vlastní energií, atmosférou a konče vlastní produkcí potravin a likvidací odpadu. Opevněná tak, aby odolala prakticky čemukoli, co jí mohlo v planetárních poměrech potkat. Sabrot byl úplným světem uprostřed světa.

Původně byl zbudován s myšlenkou posledního útočiště Gorkghannské rasy, pokud by planetu postihla nějaká globální katastrofa. Po vykročení do mezihvězdného prostoru se stal sídlem vesmírné vlády, pod kterou se ovšem díky Targranům počaly povážlivě viklat jejich vládní stolice.

„Člověku lichotí, když si uvědomí, že žije v éře první meziplanetární války. Uvědomte si, kolik generací se tohohle nedožilo!“ podotkl Rix a vytrhl tím Jerengu ze zamyšlení. Jirrion upřel na šéfa špionáže zkoumavý pohled. Ani supervýkonná informační a vysoce úsudkuschopná síť, na niž byl napojen, nedokázala po několik dlouhých sekund odpovědět na to, zda tuto větu admirál Rix myslel vážně nebo ne.

„A povzbuzujícím se mi jeví i fakt, že Targrani použili metodu, kterou docela dobře známe. Zničení vlastní kolonie připsali na vrub nám a vytvořili si tak záminku k válce ve chvíli, kdy si připadali dostatečně připraveni. To jsou klasické Gorkghannské metody. Doufejme, že se i jejich další kroky nechají podle toho předvídat,“ poznamenal zase Lastakar. „Samosebou, i Targrani mohou predikovat naše kroky, ale pokusíme se je zmást, a budeme doufat, že oni nedokáží posoudit, jak moc se naše metody zmást pokusíme.“

„Řekl bych, že o totéž se pokusí i oni,“ namítl Dee Cant. „Víme o nich, že jsou prohnaní. Tahle záminka může být zrovna taková finta, abychom si díky ní pomysleli, že uvažují stejně jako my.“

Lastakar se kysele ušklíbl a zmlkl.

„Nevadí mi, že se to stalo,“ promluvil Jerenga-wo. „Stejně jsme měli k dispozici víc času, než kdokoliv zprvu předpokládal. Ale proč jsem o té provokaci nevěděl předem! Rixi – ?“

„Odpusť, jirrione,“ pravil ale Rix, „odpovíš mi dříve na otázku?“

„No, když tě to učiní šťastnějším...“

„A splníš mi přání?“ nedal si trojzlatý Tea pokoj.

„Už jsem odpojen,“ reagoval Jerenga-wo, protože žádné jiné přání nepřipadalo v úvahu. O tom, co nyní v admiralitě probíhalo, neměla jirrionova externí mysl od dané chvíle ani ponětí.

Rix kývl. „Co by se změnilo, kdybys o tom věděl?“

Jirrion setrval pár sekund v mlčení. „Nic,“ řekl pak.

„Ó, změnilo,“ podotkl náčelník špionáže. „Víme totiž o tom, že některé kanály tvé externí mysli jsou napíchnuté.“

Jirrion zvolna kývl. Jeho intelekt si věděl rady i bez vnější podpory.

„Rozumím. Kdybych tu informaci dostal předem, přišli bychom o výhodu překvapení. To je i odpověď na to, pročs nechal informační toky odposlouchávané.“

„Ano.“

„A předpokládám, že tam je ještě další důvod...“

„Ano,“ přiznal náčelník špionáže.

„A funguje vám to?“ podíval se jirrion na Dee Canta.

„Funguje. Targranská výzvědná čidla i agenti na těch linkách jsou nejen pod naším dozorem, ale pod naším vlivem. Stručně řečeno, budujeme v nich vize, jaké chceme. Oni je pak hlásí domů.“

„A jaké to jsou?“

„Že jsme slabí a neschopní.“

„To není daleko od pravdy,“ podotkl kysele Jerenga-wo.

„Nesouhlasím, jirrione,“ namítl jemně náčelník špionáže.

„Ano?“

„Jsou na tom mnohem hůř než my.“

Všechny oči se upřely na Tea Rixe. Ten nenuceně pokračoval: „Jak víme, Targranská říše je zhruba o století starší než naše mladé impérium. Na první pohled negativum – sto let je strašlivá doba pro získání technologické nadřazenosti. Jsou tu však tři body, v nichž jsou oproti nám velmi zranitelní.

Nuže, za tu dlouhou dobu své nadvlády si stihli nadělat plno skrytých nepřátel v záhvězdí i ve vlastních řadách, kteří uvítají každou příležitost, jak si vypořádat své účty.

Za druhé: komplikovanost jejich vlastní společnosti dosáhla stavu, který už je prakticky neudržitelný. Vrávorají a dusí se pod tíhou vlastních pravidel, která jsou často z našeho pohledu zcela bizarní.

Konečně za třetí - vyspělost automatů, jimiž jsou ke svému pohodlí obklopeni a nezřídka i řízeni, jim výrazně otupila přirozenou akceschopnost. Zdegenerovali. V podstatě už nemají to, co nazýváme společností. Žijí v ostře izolovaných, vysoce fragmentovaných komunitách, propojených mocnými informačními technologiemi. Nevylézají z ulit. Zvykli si žít v klidu a přepychu za bezpečnými hradbami svých myslících strojů. Jejich vlastní dokonalost je hrozí zahubit, a my tomu napomůžeme.“

„Čtyři body,“ přisadil si Dee Cant. „Jejich armáda je syntetická. Místo Targranů bojují automaty.“

„To je naopak jejich plus, ne?“ podivil se trojzlatý Lastakar. „Stroje nedělají chyby, nepotřebují podporu života, nespí a nemají strach.“

„Velení je Targranské,“ upřesnil Tea Rix. Nemusel nic dodávat, každý pochopil potenciální zranitelnost Targranské armády.

Jerenga-wo zvolna přikývl. „Oceňuji snahu, admirálové, ale akci jsme měli spustit my, a ne aby nám byla vnucena. Nu, stalo se. Už jste to zkopali, tak se nad tím nebudeme vztekat. Ale pokud hodláte i příště zaspat začátek mezihvězdné války, pořídím vám extra výkonné budíky!“

*

3 - Vložení

Zatímco se ozbrojené síly obou soupeřících stran daly do pohybu, na jedné z nedalekých planet se cosi stalo. Těžko popsat, co vlastně, neboť pro mezní jev, který tam v jednom okamžiku proběhl, nelze najít vhodné vyjádření. Nebyl to teleport. Bylo to něco mnohem většího. Prostor, čas a ještě některé jiné věci znenadání udělaly to, co by se od nich vůbec neočekávalo, a to ani v noci za rohem.

Škodolibé Nepopsatelno, které tím místem nakouklo do našeho vesmíru, jej ale nehodlalo zničit (jak se u podobných Škodolibostí automaticky předpokládá), ale jen co se ohřálo, hned zase odešlo a – což mu slouží ke cti – ještě po sobě stihlo pečlivě uklidit.

Po odeznění zmíněného jevu zůstala v hostitelském vesmíru jediná stopa. Doslova jako záběrem trikového filmu se v temné, šedavě rzivé poušti náhle objevil rázně a neohroženě pochodující tvor. Cílevědomým krokem se vynořil z nicoty a zcela přirozeně kráčel k podivnému městu, jež leželo kus cesty před ním v široké a mělké úžlabině špinavé, pusté krajiny.

Zmíněný objekt byla bytost, a to – světe div se – živá bytost. Lze dokonce upřesnit, že ona bytost byla antropomorfní. No, nic se nemá přehánět, a tak ani onen tvor nebyl úplně stejný jako lidé Gorkghannu. Patrně v rámci hesla Finis coronat opus bylo téměř vzorně hominidní tělo zakončeno dračí hlavou, ověnčenou zlatě jiskřící hřívou.

Dalo by se předpokládat, že si svého přenesení možná ani nevšiml. Ale kdyby se čirou náhodou někdo nacházel poblíž, slyšel by lehké odfrknutí, po kterém dotyčný tvor velmi lidským, a nepochybně i poněkud znechuceným gestem zavrtěl hlavou.

Ten tvor si říkal Jao, a planeta se jmenovala Engrensis. Pojmy, které stejně jako teleport, nesmazatelně vstoupí do dějin.

*

4 - Válka

Zhruba v době, kdy Jao vkročil mezi první podivné stavby zchátralého města, vpadl Targranský předsazený oddíl do sektoru E5W. Byl to klamný průzkum bojem a Gorkghann se ho zrovna tak klamně pokusil blokovat svou obrněnou letkou v sektoru E5Y. Protože Targrani počítali, že domácí budou tento útok považovat za klamný, vsadili do něj vzápětí další jednotky, aby dosáhli momentu překvapení a napadli pozici obránců ze sektoru E5X. Gorkghann naoko překvapeně stahoval své předsunuté jednotky, kterým v patách se hnala Targranská úderná vlna prvního sledu.

Změna nastala v okamžiku, kdy se z Gorkghannské základny na Ar-Belteusu v E5Z zakousla dalekonosná bojová eskadra Targranskému útoku do zad a prchající průzkum se skryl za neprostupnou hradbu těžké mezihvězdné armády. Finta přebila fintu a čelní sled Targranské invaze byl vynulován pouhých čtrnáct minut od zahájení války při prakticky zanedbatelných vlastních ztrátách.

*

Ve chvíli, kdy hodlal admirál Lastakar otevřít ve velínu láhev na oslavu skvělého vstupu do války, a zatímco admirál Rix hodlal zapít žal nad prvními padlými, dostaly následné události dramatický spád.

Třináctičlenné velení Targranské armády kolektivně postihlo naprosté pomatení mysli!

Ten nečekaný, trapný, leč fatální fakt způsobil na Targranské straně nepopsatelné zděšení. Když byla vyloučena zdravotní příčina, nezbývalo než připustit, že za tím stojí soupeř. Vlna strachu sevřela špičky Targranské společnosti - infiltrace těch zaostalých Gorkghannitů nejspíš dosáhla mnohem vyššího stupně, než kdo čekal! Zvrhne-li se v lavinu, všechno skončí špatně.

Když nedokážeš číst zámysly soupeře, máš dvě možnosti: utéci nebo zaútočit střemhlav, praví dávná bojová poučka. Targran ve své nadřazenosti slovo útěk neuznával, nezbylo mu tedy než udeřit hlavní silou. Pasivitou by jen poskytl čas a prostor k tomu, aby dosud neodhalení vetřelci konali své dílo dál a dál!

Jak ale vést válku, když všechna nejdůležitější fakta znalo právě jen vyřazené velení?

Jenže, jak už řečeno, targranská armáda byla syntetická.

Narychlo svolané nové velení tedy udělalo jedinou rozumnou věc, kterou mohlo. „Zařiď to jak umíš, hlavně se nesmí nic stát Targranu!“ vydalo rozkaz umělému mozku, který velel armádě.

„Rozumím a provedu!“ odvětil inteligentní stroj a hlavní invazní armáda Targranu pokračovala ve válce.

V podstatě se na jejich plánech nic moc nezměnilo: předpokládali, že Gorkghann svolá své síly na zastavení nečekaného útoku v E5W a že jejich první invazní vlna bude zničena. Udělali tuto materiální oběť v naději, že protivník přeskupí jednotky a oslabí týlové pozice. Targrani totiž užívali stejný typ teleportu, i když mu samosebou říkali jinak. A právě energetické omezení Gitsefebeho teleportu byla příčina, která rozčlenila mezihvězdné válečné pole na trapně archaické zóny – frontu a zázemí. A Targran nečekaně udeří z opačného směru.

Stalo se tak.

Aby nedošlo k omylu – zaútočit na nepřítele z nečekané strany silou, která by měla aspoň nějaký význam, představovalo i pro Targrany tak obrovsky náročný projekt, že byl sázka na jedinou možnost. Skutečnost, že přesto dokázali vpadnout Gorkghannu do zad, svědčí o jejich jedinečném, avšak neopakovatelném heroickém nasazení.

*

Tohle byl nečekaný tah a Lastakarův štáb musel improvizovat a čelit bezprostřední hrozbě. Armáda se zrovna nacházela mnohem blíže planetě Nuperga a nepřátelskému Targranu, než domovské planetě. Než se vrátí, bude Gorkghann téměř bezbranný! Admirálové využili do poslední sekundy všechen zbývající čas k nalezení optimálního řešení. Nalezli jej.

*

„Když s tím za mnou Lastakar s Dee Cantem přišli, myslel jsem nejdřív, že se zbláznili,“ vyslovil se později Jerenga-wo. „Ale bylo to velice mazané.“

*

Místo zoufalé snahy dostat domů aspoň malou část armády Sabrotská vláda bez milosti znárodnila všechny zdroje a teleportové agregáty, které se jí ocitly v dosahu, a v divém chvatu je nechala montovat do všemožných technických objektů. Rakety, letadla, vlaky, tanky, lodě, nákladní transvozidla, dokonce i kombajny, bagry či námořní kontejnery, vše čekalo na jeden povel. Teď byla řada na Gorkghannu, aby hrál o všechno. Buď a nebo.

*

Targranské automatické letky se mezitím blížily lineárním letem, a rozevíraly se do útočných proudů. Gorkghann, kromě několika velmi vyplašených letounů, nereagoval. Nikdo z útočníků ani nečekal, že by se na nějakou reakci zmohl - jeho armáda přece byla jinde.

Jenže několik desítek sekund před rozpoutáním útoku vyhlásila Targranská přední průzkumná čidla poplach. Místo předpokládaného slabého odporu náhle detekovala nečekanou mnohonásobnou přesilu! Z Gorkghannu v jediném okamžiku vzlétly do prostoru desítky tisíc strojů!!

Vstupy Targranského strategicko-taktického počítače byly náhle zahlceny varovnými signály. Obraz nespočtu blíže nerozpoznatelných objektů, které náhle vychrlila cílová planeta, Targranský počítač doslova vyděsil. Tím víc, že mu ve stejnou chvíli dorazila zpráva o tom, že špionážní čidla, sledující Jerrengovu mysl, byla schválně krmena falešnými daty!

Chyba! Průzkum nepřátelské síly zjevně selhal, Gorkghann svou bezmoc jen předstíral a nyní míříme do pasti! pomyslel si umělý mozek. Za takové situace by byl útok sebevraždou! Nejlepší variantou je okamžitě zmizet a co nejrychleji přesunout vojsko k domovskému světu, aby se válečné plány přepracovaly ve světle nového závažného faktu.

„Hlavně se nesmí nic stát Targranu!“ připomněl si rozkaz.

Rozhodnutí tváří tvář vrcholně kritické situaci padlo okamžitě. V několika málo sekundách se Targranský útok, schopný svou silou smést z povrchu Gorkghannu vše živé, otočil na všeobecný návrat domů. Kvůli vzdálenosti to bylo na dva skoky, takže vojsko zamířilo na Nupergu, kde měli Targrani uskladněné energetické rezervy. Jenže přesně s tím počítal i admirál Lastakar...

*

Lastakar: „Bylo to o fous. Stačilo by, aby Targranský počítač byl jenom o něco méně rozhodný, a po chvíli váhání by zjistil, že téměř všechny aktivované objekty neslibují ani nejmenší odpor, a těžko by se nám podařilo zabránit obrovským planetárním ztrátám.“

*

Rix: „Bylo to o fous. Když musíme své plány stavět na lstivých předpokladech, nezbývá než hrát vabank. Za těch dvaadvacet sekund, než se Targranská invaze změnila v útěk, jsem zestárnul o čtyřicet let.“

*

Dee Cant: „Bylo to o fous, ale bylo to zákonité. Století náskoku, který měl Targran před námi, znamenalo i století úpadku rozhodnosti a statečnosti. Targrani, zvyklí na svou nadřazenost, si příliš cení vlastních životů, než aby šli do akce, jež má větší než zanedbatelné riziko. A stroje se chovaly podle toho.“

*

Jerenga-wo: „Bylo to o fous, ale řekněte: můžu admirály za to potrestat? Nemůžu. Kdyby jim to nevyšlo, neměl bych koho trestat a patrně bych už ani nebyl. A přece je nemohu potrestat za to, že mi – nezáleží na tom jak – vyhráli válku?“

*

Gorkghannská armáda, rozjetá v protiútoku dírou, jež vznikla zničením obětovaného nepřátelského předvoje, ale měla před vracejícími se Targrany malý, leč rozhodující náskok.

Rixovi tajní agenti na planetě Nuperga v přesně určený čas vypnuli rušičky zaměření teleportů, a vzápětí se Gorkghannské jednotky s nevídanou odvahou teleportovaly do bezprostřední blízkosti planety. Překvapivým útokem se vrhly na několik ozbrojených orbitálních hlídek, které tu představovaly Targranskou nadvládu. Ty byly eliminovány během pouhých sedmi minut, a Nuperga, nadšeně vítající Gorkghannské síly jako své osvoboditele z Targranské poroby, se okamžitě stala fungující a aktivní energetickou základnou Lastakarovy armády.

Natlakované energií, kterou tu měli uskladněnu Targrani, vyrazily  mezihvězdné flotily k závěrečnému útoku. Nebyl už nikdo, kdo by se mohl vážně postavit na odpor.

Když se u Nupergy krátce nato objevila celá Targranská armáda, způsobila planetě naprostý šok. Gorkghannské hlídky, ponechané na orbitu, neměly vůbec šanci planetu ochránit. Jenže rozhodující byla jiná věc: Energozdroje, které tu automaty očekávaly, jim přímo před nosem sebrala armáda Gorkghannu. Nešlo rychle pokračovat k domovskému světu. Celá armáda zůstala uvězněná u planety dokud nedobije své zdroje vlastními silami.

Gorkghannské šiky mezitím zaútočily přímo na Targran.

Místní umělé satelity, tvořící pásmo planetární obrany, byly v tvrdých, ale krátkých střetech deaktivovány, a Gorkghannské letky ovládly planetární orbit. Targran, který dosud nepoznal žádné přímé ohrožení z kosmu, a ani s ním nepočítal, byl zcela paralyzován.

Místo očekávaného vyhlazovacího útoku však provedly Lastakarovy voje jenom několik selektivně demonstračních úderů. Ale hlavně co nejrychleji ukořistily hodnotná rukojmí. Když se o půl hodiny později nedaleko planety konečně objevila první část Targranské armády, neměla už jinou volbu než se vzdát a přejít rovnou do zajetí. Stejně dopadl i zbytek, který se od Nupergy teleportoval o něco později.

Takže mohla Nuperga začít opět slavit.

*

Lastakar: „Spojili jsme dobré s užitečným. Tím, že jsme se zdrželi přemíry násilí, jsme si - k velké nelibosti Targranské vlády - získali určité sympatie jejich národa.

Prezentovali jsme věc tak, že velitelé jen s vypětím sil zadržují touhu našich barbarských vojsk po krvi a vraždění. A po pečených nohách. Targrani to pochopili zcela správně, a jejich snahy o pasivní odpor prakticky ustaly.

Ale útoky jsem omezil i proto, abychom příliš neprozrazovali jak slabé a nepřesné máme zbraně... Vynahradili jsme si to: Sorxovi lidé vyrabovali plno kosmických provozů a přesunuli je na Gorkghann.“

*

„Mimochodem...“ byl maličko sdílnější Tea Rix, „věděli jsme, že určité procento Targranské společnosti jsou synťáci, našimi slovy Targranům podobní roboti a androidé. Ale že jich bude tak moc jak se ukázalo, nás docela zaskočilo. Oni nativní Targrani vlastně už ani nijak nestáli o jiné jedince svého druhu. Jen málokdy zakládali rodiny, porodnost byla mizivá.

Mít potomka je námaha s nejistým výsledkem a diskutabilní rentabilitou. Nejen to. Mít potomka ve světě, jehož zdroje jsou již obsazeny stávající populací, je přímo kontraproduktivní. Proto už před pár generacemi starost o děti a výchovu převzaly právě automaty. A ty sice dokázaly vychovat vzdělané osoby, jenže do nich zákonitě vložily stejné sobecké postoje, jaké vládly v celé společnosti. Současná Targranská civilizace byla tak de fakto jen souhrnem ostře samostatných jedinců.

Stejné to bylo s jejich akceschopností. Každá činnost byla zatížena tak enormním nánosem zákonů a nařízení, že bylo nejlepší nedělat vůbec nic, aby se dotyčný vyhnul postihům za nesplnění jakéhokoli z nesčetných pravidel – anebo to přenechat automatům.

Takže Targrani jedli, protože jim to řekl jejich synťák, vybavený přece odborným programem od zdravotní a nutriční korporace. Zrovna tak dělali i vše ostatní. Když to maličko přeženu, dali jsme ránu z milosti civilizaci, která by stejně zanedlouho přišla o své biologické členy a stala by se jen říší synťáků, kteří by ze setrvačnosti dělali to, co předtím...“

*

Navzdory tomu i ve chvíli, kdy už byla situace prohraná, věřili někteří čelní představitelé Targranu v možný zvrat. Přece se nedalo čekat, že by ti primitivové z Gorkghannu dokázali uhlídat celou Targranskou strojovou armádu. Jenže opět se přepočítali: deaktivace a následné konverze strojových sil se s nebývalou ochotou ujaly četné týmy specialistů, přivezených z osvobozené Nupergy. Jen několika málo oddílům bojových automatů se podařilo prchnout pryč do vesmíru.

Aby zamezil podobným excesům, musel Lastakar poslat dolů své výsadkáře. Ti podle Dee Cantových pokynů našly a zajistily hackery, kteří se ze svých planetárních úkrytů pokoušeli sabotovat Nuperganské přeprogramování.

Bylo dobojováno.

Válka, která nesmírně dramaticky změnila mocenské poměry v místní části galaxie, tak pro stamilióny bytostí znamenala naštěstí jen pouhou zanedbatelnou událost, podobnou politickému hašteření.

Tedy, aspoň prozatím...

Vrcholem všeho bylo strohé prohlášení jednoho domácího sdělovacího systému, které znělo: „První vítězná mezihvězdná válka Gorkghannu trvala šedesát šest minut, šest sekund. Sláva!“

Když tu zprávu viděl Dee Cant, jeho tvář se zachmuřila. Gorkghann právě dostal do vínku ne zrovna povzbudivou symboliku...

*

5 - Jao

Na holé a zmrzlé Engrensiské pláni se proháněl mrazivý, jedovatý vítr. Komolé, hladké kopce, uzavírající obzor, připomínaly obrovské ztuhlé bubliny asfaltu. Z jejich pekelně černých úbočí neustále stoupal do ledového vzduchu těžký, našedlý dým, tvořící hustou složku atmosféry, která v noci bránila vidět hvězdy, a vlastně ve dne bránila vidět i slunce.

Na pruhu krutě a necitelně rozorané země, který se stěží mohl cestou nazývat, stála osamocená postava. Patrně poutník, jež ještě před chvílí obdivoval zlobně zachmuřené panoráma zdevastované Engrensiské přírody. Teď ale neměl čas kochat se přírodními krásami. Maximálně mohl obdivovat přesnost zamíření dvou zbraní, které na něj spolu se svým chladným pohledem upíralo podivné opancéřované monstrum.

Povrchové pláty stroje byly hluboce rozežrány rzí a chemickými dešti, pásový podvozek vykazoval zčernalé rýhy, ale zbraňové části stejně jako optika se leskly jako nové. Ocelová obluda, která se vyřítila před okamžikem z jednoho maskovaného zákopu, byl strážce přístupové cesty k městu, jež už dávno zapomnělo své vlastní jméno.

Chodec, hrubě vyrušený ze své dozajista meditační pochůzky, byl Jao a zrovna té stotunové příšeře důtklivě domlouval. Jeho řeč se naprosto nepodobala řeči Gorkghannu, tím méně řeči, v níž jsou psány tyto řádky. Neobsahovala jen slyšitelné zvuky, ale i radiové frekvence, kterým stroj rozuměl.

„Nemyslím, že bys mě měl zastřelit. Proveď analýzu,“ uškleboval se Jao.

„Ty žádný typ. Já neznat. Ty čekat, až já poznat. Co znamenat? Co dělat? Co potom?“ rachotil umělý tvor v odpověď.

„Moje ID je Jao. Znáš Jao ID?“

Za kovového skřípění podvozku monstrum rozpačitě přešláplo: „Jao znát. Nikdy Jao nevidět. Ty dokázat.“

„Nic nebudu dokazovat, milá plechovko. Já to tvrdím, a dokud mi ty nedokážeš, že nemluvím pravdu, pořád platí předpoklad, že jsem tím, za koho se vydávám a ty mě nesmíš zastřelit.“

Ocelové dunění, vycházející odkudsi z hlubin opancéřovaného těla, na sebe vzalo téměř lítostivý tón. „Ano. Já ne teď střílet.“ Krr, krr. V optických čidlech to náhle blýsklo spásnou myšlenkou. „Já prověřit. Já potom zastřelit!“

Pod plným plynem se obluda otočila na místě, přičemž v ledové planině vyorala slušně hluboký trychtýř, a vyrazila nazpět k sídlu.

Jao za ní zamyšleně hleděl, dokud nezmizela mezi špinavými haldami zeminy. Ačkoli přišel z míst, která v tomto světě není jak pojmenovat a ani vyslovit, tak ho v tomto nevlídném, chemií prosáklém světě zjevně znají. Kdo mě tu čeká a proč? Hm. Zvláštní. Velmi zvláštní.

Naposledy zaměřil svůj sírově žlutý pohled na dýmající pohoří. Po jeho úbočích se do údolí valily hutné, jedovatě světélkující mraky.

„A jéje,“ řekl si Jao docela pro sebe, „to abych přidal do kroku.“

*

6 - Chaos 1

„Tak po pořádku, admirálové,“ zarazil jirrion debatu, která hrozila přerůst v hádku. Po jeho chladné větě se ve velínu opravdu rozhostilo ticho, jen Sorx ještě chvilku syčel, jako by ze sebe musel vypustit přetlak páry.

„Už neválčíme, Lastakare. Ještě neobchodujeme, Sorxi. Dee Cant očividně spí. Tím pádem jako první mluví Rix.“

„Dovolil bych si s tebou nesouhlasit, jirrione,“ protáhl se Tea Rix.

Jerenga-wo vzdychl: „Už zase?“

„Asi si na to budeš muset zvyknout, jirrione. Takže ke tvé první větě: válčit jsme ještě ani pořádně nezačali. A k větě druhé: nikdy nebyly lepší podmínky k obchodování než teď. Takže se vzdávám svého slova ve prospěch mých důležitějších kolegů.“

„To děláš určitě jen proto, abys mě naštval.“

„A povedlo se mi to, ne?“

„Dost legrácek!“ zamračil se Jerenga-wo. „Lastakare, mluv – a k věci, nebo s tebou osobně vyrazím dveře!“

„Kolega Rix má pravdu. Teprve teď začínáme válčit. Ta hodina, během níž jsme vyhráli, byla jen úvod. Pravda, bylo to o fous a bylo to i tvrdé, ale teď je to ještě o poznání horší.

Targranské armádní stroje, které utekly, jsou rozprášené po čtyřech stech hvězdách a nevíme ani dne ani hodiny, kdy se někde někdo objeví a zkusí nám ošklivě zasolit. Hackeři, kteří je osvobodili, jim vložili jediný příkaz: nenechte se polapit a zabíjejte vše, co je Gorkghannské. Snažím se nic nezanedbat, ale nemáme síly na to, abychom ohlídali všechny domovské, natož pak kolonizované planety. O neosídlených soustavách už vůbec nemluvím.“

„Jen se přiznej, proč,“ popíchl kolegu Tea.

„Přiznám, beze všeho: ochrana Gorkghannu je trojnásobná. Znáš to, jirrione – bližší košile než skafandr.“

„Schvaluji,“ přitakal Jerenga-wo.

„Satelitní světy jsme svěřili pod pravidelnou i nepravidelnou kontrolu automatů a lodí, pracujících v autonomním režimu. Díky záboru a konverzi Targranské techniky mám drtivě víc strojů než lidí, kteří by s nimi dovedli i něco lepšího než nabourat do první planety, která by se jim neopatrně připletla do cesty. A vysílat někam samotné ukořistěné stroje, se mi po posledních zkušenostech jaksi nechce. Takže i automatické lodi mají aspoň dvoučlennou posádku. Zátěž našich lidských zdrojů je tak enormní. Důsledkem toho máme pod kontrolou asi tak dvě procenta naší nové říše, o dalších pěti či šesti procentech víme aspoň občas a zbytek… o zbytku zatím nevíme ani to, zda ho vůbec máme či už nemáme.“

„Už ses dost politoval? Dobře. Mluví Sorx.“

„Myslím, že nemám o čem,“ zavrčel šéfkonstruktér.

„Opravdu? Tak aspoň nějaký vtip.“

„Šel takhle jednou jirrion do hospody...“

Rix se decentně uchechtl, ale zůstal sám.

„Opravdu legrační,“ prohlásil Jerenga-wo suše. Maličko se odmlčel, než mu do jeho mozku napojená soustava počítačů dodala požadovaná fakta. „Vtip na toto téma byl prvně vysloven už před čtyřmi sty dvaadvaceti lety na adresu vládce Togly Omgena. Nějaký novější bych prosil.“

„No... tak třeba tenhle: vyhrál takhle jednou jeden Gorkghann válku, a –“

„– a? Pokračuj, ten neznám!“

„– a hlupák Lastakar si myslel, že když neuvolní z té své zatracené obrany ani jeden koráb na ochranu mých transportních konvojů, že budu moci pohnout s obchodem!“ dokončil Sorx vztekle.

„Dal jsem ti osm fregat.“

„Měl jsem na mysli POŘÁDNÝ koráb,“ zdůraznil Sorx. „Takový, při jehož spatření by si piráti a bludní Targrani hrůzou binárně pustili do kalhot, a ne fregaty, které sice dokážou zdolat útočníka, ale při bitvě zařve jen tak mimochodem třetina konvoje!“

„Lastakar ti to dělá schválně,“ probudil se Dee Cant. „Uvažuj: kdyby s konvojem poslal nějaký těžkotonážní bitevník, nikdo by si na něj netroufl zaútočit – a on by neměl koho střílet. Kdežto takhle tvoje konvoje slouží jako návnada, na kterou se chytají ti, které by jinak darmo hledal a honil po všech čertech...“

„Je to tak, Lastakare?!“ zamračil se Sorx.

„Nechceš mě proklínat do dvanáctého kolene, viď? Ostatně ani tolik svých předků neznám.“

„Začínám pochybovat o tom, zda jsi vůbec nějaké předky měl! A kdyby přesto, museli to být obzvlášť tuplovaní tupci!“

„Možné to je,“ připustil Lastakar, „mám takový dojem, že můj praděd byl jedním ze vzdálených synů tvého pra-praděda...“

„Jirrione, zastřel ho!“

„Ticho vy dva!“ sekl je opět Jerenga-wo. „Ne z faktických důvodů, ale za trest teď budete mlčet a slovo dostává T-Rex.“

„To už jsem zase na řadě? Ani jsem si nestačil schrupnout jako kolega Dee Cant...“ pousmál se Tea Rix a usrkl vřelého nápoje.

„Nezačínej i ty,“ zavrčel jirrion.

„No dobrá. Takže: buďme rádi, že nemá Lastakarova armáda sílu na expanzi a že totéž platí o Sorxovi.“

„Vidím ti na nose, že zase víš něco, co já ne. Rixi, varuji tě! Jestli nepřestaneš s tím zatajováním informací, postavím tě ke zdi!“

„Myšleno z té přední, anebo z druhé strany?“ otázal se Tea s nevinným výrazem ve tváři.

„Ó Leptone, Leptone,“ obrátil Jerenga-wo oči v sloup, „že budu velet hvězdné říši, to jsem čekal. Že ale budu muset velet i bandě šílenců, to mě nenapadlo.“

„Už budu hodný,“ sliboval Tea. „Aspoň chvilku. Takže, oč jde: expandovali jsme do galaxie a ta mrcha mstivá nám to teď začíná vracet.“

„To bylo docela lehké k pochopení. Zkus něco složitějšího.“

„Setkáváme se s jevy, kterým naprosto nerozumíme. Do Gorkghannu prosakují zvenku divné věci, které Targrani ve vlastním zájmu drželi na řetězech. Teď řetězy povolily a my dostáváme plnou nálož něčeho, co místy dalece překračuje veškeré fantazie.“

„Nevěděl jsem, že ses dal na pohádky.“

„Pohádky jsou reálné... moje Modrá Očka mi začínají mizet takovým tempem, že je za chvíli nebudu schopen obnovovat.“

„Co to je – Modré Očko?“

„Mé brigády čelního průzkumu.“

„Měl jsem za to, že čelní průzkum provádí Lastakar?“

„Můj, ehm neoficiální, průzkum má obvykle náskok před Lastakarovým, jirrione. Nechci se kolegy dotknout, ale jeho hoši jsou trochu moc od rány a co nedokáží pochopit, to obvykle pro jistotu zničí. Kdybych přišel na místo činu až po nich, moc nového bych se asi nikdy nedozvěděl.“

„Ale nikdy by tvé lidi nemohl sežrat nějaký ze stovek vesmírných bubáků, co hladově slídí kolem nás,“ namítl Lastakar.

„Pokud by předtím byl dostatečně nakrmen těly tvých výsadkářů, pak zcela jistě ne,“ opáčil sladce Rix.

„K věci!“ připomenul Jerenga-wo.

„Naposledy jsem objevil chaos v bazální evidenci. Nejen že nám chybí kdeco, ale teď už i dokonce přebývá. A to ne zrovna malá položka: celá jedna planeta.“

„Skutečně víš co říkáš?“ podivil se jirrion.

„Ano. Zčistajasna máme na vzdálené periferii o planetu víc. Jak k tomu došlo? Absolutně netuším. Ale střízlivě vzato, pořád lepší než kdyby nám najednou nějaká chyběla, ne? A to nejzajímavější na konec,“ usmál se Tea. „Nevím, jestli jste si všimli jedné věci, která na obrazu války působí záhadně, ne-li přímo děsivě.“

„A to?“

„Válka se vůbec nedotkla našich sousedů. Když tu Targrani byli, dělali že Anti-Quayr naprosto neexistuje...“

*

7 - Obležení

Prásk! To byla rána!

Rudé, zkroucené pláty oceli vztekle sviští vzduchem a svými vyceněnými, jako břitva ostrými hranami řežou a sekají vše, na co narazí.

Jedna exploze ještě nedozněla a rozlehly se další, jež měly svůj původ na opačné straně bojové linie. Ocelové figurky na šachovnici bezejmenného zbořeniště planety Engrensis okamžik zakolísaly, vyplivly v odpověď něco ohně, ale pokračovaly v postupu proti úporně hájenému opěrnému bodu.

Začíná tu být trochu horko, blesklo hlavou Jaovi, když se vracel do střílny poté, co opadl jas výbuchů.

Život na planetě, jako byl Engrensis, měl svá nekompromisně stanovená pravidla. Ono přežít mezi samými stroji vyžaduje něco víc než jen ochranný, avšak zjevně ne všude akceptovaný identifikátor, a prostou opatrnost. Chce to zkušenosti a hlavně – cit pro věc.

Jao měl obojí. Naprosto přesně dokázal poznat, se kterými stroji si lze přátelsky poklábosit. Poznal ty, které mu byly ochotné sloužit a chránit ho. Jiné mu zase neškodily, ale ani nepomáhaly. Byly ale i stroje opačného světonázoru, které vyznávaly heslo dobrý člověk – mrtvý člověk, a na své pancíře si letovaly malý zelený odpor za každého zabitého hominida. Byly i takové, které se nechaly ukecat; jiné ho zase ignorovaly z prostého důvodu, že nebyl obsažen v jejich databance objektů a tak pro ně de facto neexistoval.

Sektor, jímž Jao právě procházel, měl sám se sebou starostí dost. Letitý, vleklý boj mezi několika opevněnými body už dávno vyhasl do občasné střelby, která vypadala jako z donucení. Žádný z unavených a znechucených automatů neměl chuť promarnit sebemenší energii na zničení jakéhosi tvora, který nadto pochodoval prostředkem palebné zóny, kde nemohl ohrozit ani jednu ani druhou stranu. Některé válečné stroje Jaa ani nesledovaly, aby neplýtvaly drahou soustředěností na úkor něčeho důležitějšího.

Problém nastal ve chvíli, kdy se do palebné zóny vkolébal toulavý Nuxur, úporně supící po Jaových stopách. Jao nevěděl, zda ho bojový robot sleduje proto aby ho chránil nebo naopak zabil. Zatím byl mimo dosah a tak ho neřešil.

Jenže nějakému z místních automatických warlordů se kdo ví jakým záhadným úsudkovým procesem sesadil Jao se svým pronásledovatelem v jednu hrozivou veličinu. A zahájil palbu.

V okamžiku, kdy se nešťastný Nuxur rozlétl v jasném záblesku, věděl Jao, kolik uhodilo. Instinktivně skočil po hlavě do díry v nejbližším polozbořeném obranném postavení – a byl v pasti.

Jeho osud byl nezáviděníhodný. Spojením Nuxura a hominida došlo v umělých mozcích válečných strojů k poplašnému signálu. Samotný stroj není přehnaně nebezpečný. Taktéž samotný živý tvor. Ale spoluprací obou z nich vzniká nepředvídatelný a proto nanejvýš nebezpečný prvek.

Ani jeden z bojových automatů nevěděl, co měl ten divný tvor za lubem. Ale nešlo vyloučit, že jeho činnost byla lest na zničení právě jednoho z nich!

Což o to – pokud by zničil třeba právě tamhletoho mého souseda, který mi už dvacet cyklů pije elektřinu, bylo by to dobré. Ale pokud chce zničit mně – co pak? Ne, tohle nemohu riskovat! Asi tak nějak uvažovaly umělé mozky a ihned se daly do práce. Z hlubin opěrných bodů se vynořily obrněné stroje, nesoucí všemožné bizarní zbraně určené k ničení živých tvorů.

Byla to svým způsobem legrace. Bojové mozky viděly, že sousedé také vyslali své služebníky na zničení hrozby, a jejich analytická centra se ocitla v těžkých rozpacích. Střílet po nepřátelských strojích? Každá nepřátelská periferie, která by byla zničena, by znamenala dílčí úspěch v boji se svými sousedy.

Takový mozek zprvu určitě zamířil, ale pak ho napadlo: jenže co když můj stroj bude posléze vyřazen? Pokud tu bytost neodstřelí bojovník mého souseda, třeba mě zničí! Takže stroje nepřátel v tuto chvíli vlastně dbají i o mou bezpečnost.

A zase: když se můj automat maličko zpozdí, dorazí nepřátelský stroj k hominidovi jako první. Ten tvor se bude určitě bránit. Čím později dorazím k jeho skrýši, tím větší mám šanci, že budou zničeny cizí stroje a ne můj. Jenže ouha! Co když ten vetřelec mezitím vyvíjí nějakou děsně podvratnou činnost? Čím později k němu dorazí můj automat, tím větší je nebezpečí, že třeba dokončí to, proč sem přišel – a já budu ohrožen! Ale když ho můj automat rychle zničí, možná překazí vetřelcovu snahu o poškození mého znepřáteleného souseda, které by pro mě bylo bezpracné-?!

Jao, sledující celou scénu, by se smál, kdyby nešlo o život. Kovové bytosti se porůznu rozbíhaly a zase zastavovaly, hrály něco jako škatulata hejbejte se, prováděly složité manévry a současně dbaly, aby co možná nejméně zacláněly svému mateřskému ozbrojenému centru ve volném výstřelu.

Čas od času v mozku nějakého syntetického warlorda převládl strach nad vypočítavostí a jeho stroj srdnatě vyrazil na zteč k Jaovu úkrytu. Toho musel Jao odstřelit, a shodou okolností měl i čím.

Ostatní automaty jako na povel krátce opětovaly palbu, načež se opět pustily do vysoce promyšleného, bezradného pozičního popojíždění a přešlapování.

Jao kupodivu necítil sebemenší znepokojení. Vzpomínky, jež zůstaly v jeho hlavě, mu jasně naznačovaly, že je důležitou osobou, která je obdařena zvláštním druhem nedotknutelnosti. Byl docela v pokušení prostě vyjít ven, aby vyzkoušel, jak to bude fungovat.

Jenže jiný, zrovna tak zvláštní pocit, ho nabádal, aby to nedělal. Každý takový incident na něj totiž upozorní někoho, o koho asi vůbec nestojí. Takže bude moudřejší pokusit se z problému vybřednout za pomoci „klasických“ metod, usoudil Jao.

Když nestřílel, rozebíral několik krabic od kdovíčeho, které ležely v jeho úkrytu. Nebyla to činnost samoúčelná: až se rozhodne vyjít ven, optika automatů nesmí poznat, že to je on. Musí vypadat zcela jinak, aby byl považován za cokoli, jen ne za tu osobu, kterou mají krvelačné automaty v úmyslu zničit. Prostě se zamaskovat.

Jak jednoduché.

Ale má na to pouze jeden pokus.

Venku zavrčel nějaký motor. Dost blízko.

Ach jo. Jao pozvedl ruku a vystřelil.

Prásk! To byla rána!

*

8 - Střípek

„Proč jsme museli pustit sektor A1Y?“ řekl Jerenga-wo. Potemnělý Sabrotský velín spolu s černou pavučinou automatické obrany pod stropem vyhlížel jako nějaká posvátná jeskyně a admirálové, seskupení kolem středového infobloku jako prehistoričtí šamani shromáždění na společné seanci.

„Vybral jsem menší zlo,“ odpověděl Lastakar.

„Na to, abych posuzoval tvoje činy, jsem tu já!“

„Rozumím, jirrione!“

Jirrion si ztěžka promnul oči. „Je za tím něco zásadnějšího? Mám se zase odpojit od sítě?“

„Možná by to bylo vhodné...“

Jirrion dočasně zrušil propojení svého mozku s externí myslí. Sám by nečekal, jak často k této izolaci musel v poslední době sahat.

„Objevila se nová hrozba,“ navázal trojzlatý Rix. „Nějaký Engrensis, neboli planeta strojů. Původně to byla Targranská samočinná technologická laboratoř. Víme o tom, že si stroje před deseti lety uvědomily samy sebe a bez slitování zatočily s původním obyvatelstvem. Targrani to neřešili: měli strach, že by se jejich synťáci mohli inspirovat, a tak se spokojili s tím, že dali Engrensis do izolace. To nás sice může mrzet, ale nemusí trápit. Jenže stroje se díky poválečnému zmatku domákly teleportu a chystají se ven. To nebude nepřítel srovnatelný s Targranským vojskem. Tomu veleli lidé. Tady si velí samy stroje, které jsou důsledné a neúplatné.“

Jirrion maličko kývl. Nová hrozba je mnohem naléhavější než ostatní. Nejen vojenskou silou, ale především ideologií. V podstatě vše nejen na Targranu či Gorkghannu, ale leckde jinde, závisí na více či méně inteligentní technice. Pokud do ní útočné stroje infiltrují svou myšlenku, může dojít ke vzpouře strojů a živé bytosti prohrají aniž budou mít sebemenší šanci svést se soupeřem boj.

„Jestli dojde k tomu, co hrozí, jsme ztraceni,“ konstatoval Sorx. „Měli bychom zaměřit pozornost na vhodný krizový scénář...“ Jen nahlas řekl, co věděli všichni.

*

9 – Jak vydat rozkaz

„Ty si myslíš, že mě mělo napadnout, abych se s tebou bavil?“ řekl zhruba v té době na Engrensisu Jao velice udiveně.

„Proč by ne?“ odpověděl tichý, leč jasně zřetelný kovový hlásek.

„No... nevím. Nezdá se mi, že bych se někdy dřív setkal s mluvící pistolí. A už vůbec ne s takovou, která by mi rozuměla.“ Jao si ji prohlížel tak důkladně jako nikdy do této chvíle. Byla to obyčejná energetická zbraň, kterou našel ve svém svého dočasném úkrytu hned jak do něj vkročil. Dost možná patřila nějaké biologické bytosti, která tu kdysi také hledala úkryt.

Ale hodila se. Bez problémů ji několikrát použil, jenže pak zbraň zcela nečekaně promluvila. Takže možná až tak úplně obyčejná nebyla.

„Myslím, že kecáš,“ nesouhlasil kovový zvuk, který mohl zrovna tak být řečí jako podivným elektromechanickým zpěvem.

„Odvážná řeč…!“

„Být odvážná je mé povolání.“

„Pistole má střílet a ne klábosit.“

„Mluvení se mi líbí víc. Řečí se nedá zdaleka nadělat tolik škody,“ zabzučela pistole.

„Nejsem si tak úplně jist,“ zamumlal Jao.

„Cože?“

„Hele,“ pohodil hlavou, „teď bych zase potřeboval sestřelit jednoho železňáka, co se mi sem plazí. Nebudeš proti tomu nic mít, když to zkusím s tebou, viď že ne.“

„Naopak. Ráda to pro tebe udělám. Stačí poručit.“

Jao vykoukl, vypálil a opět zmizel ze střílny o okamžíček dříve, než jí zaplavil odvetný oheň.

„Pěkný výkon,“ pochválil zbraň. „Máme zase chvíli čas, než se rozhoupe další. Jaks to myslela s tím poroučením?“

„Ty mně zkoušíš, viď?“

„Co?“

„Ale no tak,“ zacinkal ocelový hlásek, „je to tak moc nepochopitelné? Opravdu ti to musím vysvětlovat?“

„Zkus to.“

„Dej mi rozkaz – o ostatní se postarám sama.“

„Rozkaz? Co třeba? Jako lehni, dej pac?“

„U Leptona, co asi tak dovede pistole?!“ rozkřikla se na něj.

Jaa její reakce popudila.

„Tak poslyš! Nepotřebuju kvér, co na mně bude ječet! Koukej mě místo svých protivných poznámek raději zbavit těch otrapů venku!“

„No konečně,“ řekla pistole tónem nejvyššího uspokojení. „Že jsem tě k tomu ale musela složitě dokopat!“

Jakoby tažena neviditelnou paží, vykroutila se mu pistole z prstů a sama bezhlesně vzlétla ke střílně. Jao nevěřil vlastním očím. Během tiché levitace se celá dramaticky změnila; teď připomínala spíše anihilační kanón. Vnořila se do díry ve stěně a vzápětí se zvenku rozlehla řada explozí, prakticky splývajících v jeden výbuch. Ozvěna rachotu ještě nestačila zapadnout do zčernalých trosek, když pistole majestátně vplula střílnou dovnitř a už zase ve své normální podobě se mu uvelebila zpět v dlani.

Jao se zvedl a obezřetně vykoukl ven. Po dotírajících robotických zbraních, ale i po pevnostech mechanických warlordů zůstaly jen žhavé, dýmající krátery. Nevěřícně zvedl pistoli k očím.

„Bez komentáře,“ zabzučel její hlásek jako stříbrná struna.

„Ne,“ řekl Jao. „Myslím, že bych se ti mohl za tu předchozí větu omluvit.“

*

10 – Chaos 2

Jednání admirality na Gorkghannském Sabrotu, probíhající zhruba ve stejné době, se nevymykalo obvyklé chmurné atmosféře.

„Myslel jsem, že se situace bude postupně zlepšovat. Opak je pravdou,“ potřásl zrovna hlavou Tea Rix.

„Je smutné slyšet tohle právě od tebe.“

„Snažím se být objektivní. Jirrione, přiznejme si, co vlastně víme o současné situaci? Nedokážeme ohlídat ani vlastní Gorkghann. A okolní vesmír? Kde se co děje? Kde to jak dopadlo? Kdo přežil, kdo ne a kde nás co čeká? Co dělají nespočetné trosky všemožných armád, utopené kdesi v bezedných hlubinách blízkého i vzdáleného hvězdného okolí?

Dodnes nevíme o čtrnácti skupinách Targranské armády a co hůř, nevíme nic o osudu sedmi našich vlastních oddílů. Díky přepólování politiky vypukl nespočet planetárně lokálních střetů, a v naší mladé říši poletují stovky ozbrojených formací, podléhajících kdo ví komu. Ještě teď se na pěti odlehlejších planetách zuřivě válčí o údajné vítězství mezi Gorkghannem a Targranem. Pro nás válka už dávno skončila: pro miliardy bytostí tam dosud trvá!“

„Tak jim to řekni,“ poznamenal Jerenga-wo.

„Bez výsledku,“ pokrčil šéf špionáže rameny. „Strany, snažící se bojovat za Targran, nám zatvrzele odmítají věřit. A Lastakar nemůže svolat celou armádu jen proto, aby jim na obloze demonstroval naši svrchovanost...“

„Čas od času někam pošlu bombardovací letku, aby zdecimovala protargranské pozice, a Sorx zase sem tam pošle nějakou materiální podporu těm co se bijí za nás. Ale na víc nemáme,“ kývl Lastakar.

„Jsme dokonale bezmocní před rozlohou tohohle kosmického poválečného spáleniště,“ dodal Rix tiše.

„Máš vlohy pro dramatičnost, ale od náčelníka špionáže bych přece jen očekával trochu víc.“

Rix se hořce pousmál. „Rád vyhovím; mám tu něco, co je ne trochu, ale proklatě hodně víc. A to nový problém, srovnatelný s Engrensisem, neboli další hrozba, utržená z Targranského řetězu. Dorsikoru decimuje jakási nezvladatelná pandemie.“

„Ra...?“ stočil jirrion pohled k náčelnici biologie.

Hanki Ra Klarang neurčitě kývla. „Představ si, jirrione, genetický metamorfér. Šíří se jako cokoli, proniká všude možně, a když se mu zachce, z jakékoli své podoby se změní nazpět v cosi, co ještě nemáme definováno...“

„Zvláštní... musí přece mít nějaký nosný konstrukt, ne?“

„Patrně má, ale ne chemický.“

„Někdo zkřížil energetickou nadstavbu teleportu s DNA?“

„Vypadá to tak,“ připustila nevesele. „On není jen letální, to by nebylo nejhorší. On proměňuje. Napadený organismus se mění... naprosto nepředstavitelným způsobem. Většinou hodně nehezkým způsobem.“

„A... jaká je šance na nalezení nějakého hlubšího signifika, kterým ho poznáme?“

„Malá. Prozatím máme zmapovaných šedesát devět jeho podob, šedesát devět rozdílných dob inkubace a zrovna tolik způsobů jak svůj cíl zasáhne. Zatím netušíme kolik jich doopravdy může být, ale možná nekonečno. Už se nám párkrát zničeho nic poskládal ze zlomků RNA za filtry. Ještě že je máme čtyřstupňové...“

„Zbraň?“

„Dost možná. Napadá mě třeba zrovna Engrensis. Stroje by měly dobrý důvod vypustit mezi jiné planety něco tak ďábelsky vražedného. Jim může být zamoření ukradené. Zatím to potrefilo Dorsikoru. Pokud nepotkáme zázrak, dočasná izolace bude nejspíš trvalá.“

„Snažím se odtud nepustit nic ven,“ navázal trojzlatý Lastakar. „Jenže nám docházejí síly, tak jsem se díky tomu stáhl z dalších dvou sektorů. Nediv se tedy, jirrione, že leckteré problémy řeším tím, že je prostě anihiluji.“

Dee Cant potřásl hlavou. „Tvůj plán ušetřit Targran je velice mazaný, jirrione, ale dojde svého uznání až ve vzdálenější perspektivě. Teď díky němu nevíme, kam dřív skočit.“

„Nevíme? To jako mluvíš i o sobě?“ podíval se jirrion na duchovního vůdce.

„Ano. Myslíš, že když se straníme materiálních aspektů, že jsme k ničemu?“ pootočil se a vyzval pohledem Lastakara.

„Dvaasedmdesát procent úspěšných záchytů na orbitálních celnicích Gorkghannu je na podnět Negganců,“ kývl velitel armády. „A pokud vím, i Rixovi tichošlápci užívají jejich tipy.“

„Pravda,“ přitakal Tea dvojznačným tónem. „Jen někdy nevím, zda je lepší vědět, nežli nevědět.“

„Proč ten dvojsmysl?“

„Zdá se, že utajených vlivů, které působí nad naším planetárním svazem, bude víc než by nám bylo milé,“ připustil náčelník špionáže. „A my o nich nevíme prakticky nic.“

„Někdy si říkám, zda jsem to nepřehnal,“ kývl zasmušile jirrion. „Jsou chvíle kdy bych Targran nejraději opravdu zničil. Nemůžeme vést bitvu na nespočtu front najednou. Třeba by Nuperga docela stačila... stejně bychom z ní nejspíš museli časem udělat nepřítele...“

Náčelník špionáže ale rozhodně zavrtěl hlavou.

„Nestačila. Nuperga má jenom tu techniku, kterou získá mimo své území. Jsou to skvělí teoretici a finančníci, ale sami nevlastní ani jeden výrobní komplex, který by dokázal dát dohromady nějakou kosmickou techniku. Dobře to vědí a proto se snaží dostat poražený Targran pod svůj vliv. To nejde jinak než přes nás, tak nám podlézají.

Targran se na oplátku snaží s námi vycházet co nejlépe, abychom ho nesvěřili pod péči Nupergy. A na druhou stranu Nuperga má neustále obavy, aby na nás Targrani nezískali větší vliv a nemohli se jim pak pomstít. Pokud to i nadále dokážeme udržet podle tvého plánu, zůstaneme na špičce.“

„Rixi!“ zvolal jirrion. „Ty si opravdu myslíš, že jsme na špičce?!“

*

11 – Mámo táto já mám dláto

I když se Jao díky své pistoli zbavil hrozby syntetických nepřátel, náladu mu to zvedlo jen zčásti. Pistole totiž nevěděla zhola nic o tom, proč se tu ocitl či co ho tu čeká.

„Jsi tvor. Živý tvor. Žiješ, tudíž plníš svůj účel. Potřebuješ vědět něco víc?“ konstatovala prostě, když se jí snažil vyptávat.

„Vážně? To jsem snad ani nepředpokládal,“ pravil ironicky Jao.

„Nejsi se mnou snad spokojen?“ zabzučela zbraň téměř vylekaně.

„Ó naopak, velmi! A prozradíš mi, kdo jsi doopravdy?“

„To co vidíš. Tvůj ochránce.“

„Jakto, že umíš sama létat… a všelijak se měnit?“

„Mám k tomu patřičné technické vybavení,“ ujistila ho.

„Kde? Vždyť nic není vidět-!“

„Co je skutečně důležité, je očím neviditelné,“ zarecitovala pistole, a Jaovi se zdálo, že se dokonce kdovíproč uchechtla. „Plno částí mám uložených v jiném prostoru, odkud si je můžu pomocí transformačního KARUSELU vyvolat a zase uklidit nazpět.“

„Pozoruhodné…! Co ještě umíš?“

„Už nic...“ pronesla pistole téměř lítostivě.

Jao překvapeně mrkl: „Počkej... proč ten smutný tón?“

„Říkám, že moc málo mých přání se splnilo,“ vedl hlásek, tenký jak břit žiletky, dál svou.

„Překvapuješ mě čím dál víc. Nejdřív mluvíš, pak máš svá tajná přání. Co bude na řadě zítra?“

„Další den,“ odvětila pistole lakonicky.

„Ale no tak, můj zájem byl opravdový. Tentokrát jsem si z tebe nedělal legraci.“

„Opravdu ne?“ kníkla pistole a vypadala hodně ublíženě.

„Vážně. Pověz mi o nějakém svém přání.“

„Víš, vždycky jsem chtěla být něčím... k užitku.“

„Jsi mi k užitku. Chráníš mi život.“

„To jsi na mně hodný že to říkáš. Myslela jsem ale jinak užitečná, než jako vraždící monstrum.“

„Dobře tedy – co bys chtěla jinak být?“

„A smím...?“

„Ovšem!“

Pistole se hluboce soustředila, načež se začala měnit. Vystřídala několik Jaovi více či méně známých tvarů, než nakonec zůstala v podobě nevelkého podivného předmětu. Na jedné straně byl kovový a plochý s ostrou hranou, na straně druhé končil tlustým válcem od pohledu z jakéhosi organického materiálu.

„Myslím, že tohle,“ cinkla nesměle.

„No... vypadáš zajímavě. Vypadáš dokonce hezky,“ přiměl se Jao udělat prohlášení.

„Vážně?“ zazvonila šťastně. „Takhle se mi to líbí!“

„Jenom... jenom bych se rád zeptal... nevykládej si to špatně: co je to zač, ten tvůj nový vzhled?“

Hlasem, v němž bylo jasně znát obrovskou pýchu, zbraň řekla:

„Dláto!“

*

12 – Chaos 3

„To je dost, že jste se konečně uráčili dostavit,“ seká Jerenga-wo slova na hlavy admirálů. „Zdá se mi, že anarchie naší mladé říše je značně nakažlivá. Sešli jste se v nejhorším čase v historii naší vlády!“

„Jeden čas musí být zákonitě vždycky nejhorší,“ zafilozofoval Rix.

„Klid, admirálové!“ Jirrion neměl náladu na žerty. Utichli a zaujali svá místa.

„Jste jako banda čundráků, admirálové! Dosud jsem ve funkci a nadále vyžaduji kázeň!“ Černé siluety zbraní pod stropem výhrůžně zablikaly optikou.

„Informoval jsem se o dalších problémech takzvaně moderní doby,“ pokračoval již klidněji vládce hvězdné říše. „Mnoho se změnilo od našich starých časů, že?“

„Ano, jirrione,“ přikývli poslušně.

„Co tvoje armáda, Lastakare?“

„V napětí, ale jinak v normě, jirrione.“

„Nechybí ti něco?“

„Kromě všeho nic.“

„Špatně jsi mně pochopil. Takže znova: nechybí ti něco?“

„No... jirrione?“ pozvedl velitel armády tázavě obočí.

„Máš o další tři koráby méně. Všiml sis toho vůbec?“

„Zaslechl jsem něco takového dole na tržišti mezi lidmi...“

„A tebe to nechává klidným?“

„Jsem z toho celý unesený, jirrione.“

„Tak dost. Leccos jsem ochoten vám, admirálové, tolerovat. Koneckonců jste moji lidé. Ale radím vám – nepřehánějte to! Ještě jsem nepoužil své zbraně ve velínu. Nenuťte mně, abych to konečně zkusil! Takže Lastakare: mluv!“

„Ano, jirrione, tři koráby mi zmizely. Nic jsem po nich nenašel. To je zhruba vše.“

„Proč zmizely?“

„Pokud je někdy potkám, zeptám se jich na to.“

„Promluv už konečně pořádně, nebo s tebou vyrazím dveře,“ řekl Jerenga-wo trpce.

Lastakar se nečekaně usmál: „To by se mě dotklo o hodně víc než zastřelení. Nu, beze stopy zmizely. Asi je něco sežralo. Patrně se k hrozbě Engrensisu a Dorsikory přidala nová hrozba, o které ale zatím nevíme vůbec nic. Mám tam posílat další a další lodě? Abych o ně také přišel? Potřebuji je jinde, než je kdovíproč ztrácet.“

Jerenga-wo na chvilku unaveně zavřel oči. Pak vzdychl. „Jsme perfektní vládní štáb. Podřízený neschopný problém vysvětlit a nadřízený neschopný problém pochopit. Lastakare, tak znova. Jsi skvělý velitel. S tím, co máš, by těžko někdo jiný dokázal to, co ty. Vím to, sleduji pečlivě veškerou vaši činnost. Proč jsi ověření té nadpočetné planety tak okatě hodil za hlavu?“

„Nejsem z těch, kteří si mermomocí chtějí hrát s jističem silové pasti která obsahuje antihmotu.“

„Rozumím a uznávám tvůj důvod. Myslíš si, že je něco silného a nevrlého a tak to nechceš zbytečně dráždit.“

„Tak nějak, jirrione.“

„Budeš muset. Nemohu připustit takovou potenciální hrozbu – byť by byla na hranici našeho zájmového prostoru. Za čas už by mohla být i mnohem blíž a pokud k tomu dojde, chci mít údaje, ze kterých poznáme, co s tím. Ber to jako nařízení, proti němuž není odvolání.“

„Nechtěl bys rozkazy k průzkumu podepisovat osobně ty, jirrione? Já už na to nemám nervy, posílat své výsadkáře vstříc stoprocentní smrti.“

Jerenga-wo se vteřinu zamyslel. „Ať ti je podepisuje Sorx.“

„Proč já, jirrione?“ vyskočil šéfkonstruktér jako čertík z krabičky.

„Napadlo mě, že jako obchodník bys to se Zubatou mohl vyhandlovat úspěšněji... no nic. Má někdo jiný návrh?“

Tea Rix chvilku čekal, a když ticho bylo už moc dlouhé, pozvedl ruku. „Což takhle zkusit pumpnout o pomoc Ramose, jirrione?“

Jerenga-wo zakoulel očima: „Tak je to jasné. Lastakare, nezbyde ti, než obětovat ještě několik letounů.“

Admirál sklonil hlavu a pak těžce vstal. „Kdybych nevěděl, že mi to zakážeš, řekl bych ti, jirrione, že poletím na palubě prvního stroje, který tam přinutíš vyslat.“

„To si piš, že ti to zakazuji!“

„Ještě uvidím, zda tě tentokráte poslechnu, jirrione,“ opáčil hořce Lastakar a odkráčel z velína.

*

13 – Směr Engrensis

Interkom tiše pípl. „Deset sekund do skoku,“ ohlásil.

Trojzlatého admirála Lastakara to nechalo chladným. Svět blikl a po ostrém trhnutí se ustálil v obvyklém obrázku hvězdného panoramatu.

Přehlédl plánované a skutečné souřadnice. Odchylka byla více jak osmatřicet světelných sekund. Zatracená exponenciála. Čím dál skáčeme, tím rychleji roste nepřesnost zamíření. I to výstupní drncání, kdy se nuceně synchronizuje vypočtený časoprostor se skutečným, je už na hranici snesitelnosti. Jestli s tím Sorx v dohledné době něco neudělá, přestanu létat.

Všechny poziční ukazatele již naskočily do zelena na znamení, že je prostor kolem obsazen zabezpečujícími satelitními automaty. Zbývalo pouze čekat, než zdroje natlakují do zásobníků dostatek energie pro další ze zbývajících tří skoků k hranici tajuplné oblasti.

S takovým počínáním jirrion patrně nebude souhlasit. Jenže už nemá jak by mu ho zakázal - žádný koráb ho teď nedožene. Lastakar těžce vzdychl.

Vtom se na interkomu objevil velitel průzkumu.

„Admirále, hlášení. Těsně před skokem jsme obdrželi zprávu z Rixovy tajné sondy, slídící na Engrensisu. Nahlásila dole živý objekt, organizující stroje.“

„Cože?!“

Navigátor to zopakoval, současně s tím se celé hlášení objevilo na admirálově zobrazovači. Lastakar se krátce zamyslel, načež zvolal: „K čertu s celým průzkumem! Dejte tam zpátečku a plnou parou k Engrensisu!“

„Nařizuješ tedy změnu jirrionova rozkazu, admirále?“ chtěl se jen ujistit šéf navigačního centra bitevníku.

„To si piš! Možná, že nás nechá Jerenga-wo konečně zastřelit; ale tam, kam jsme měli namířeno, by nás kromě smrti stejně nic nečekalo, tak proč si neudělat zajímavý výlet?“

Otočil se od zobrazovače a sám pro sebe se tiše podivoval: „Živá bytost na Engrensisu? To snad ne! To by musel být sám bůh války!“ Pak ještě tišeji dodal: „Běda ti, Rixi, jestli se tvůj čmuchal plete!“

*

14 – Jazykové rozdíly

„Mám tady naléhavé hlášení, Jao,“ řekl tichý hlas.

„Tak mi ho naléhavě nahlaš.“ Jao trůnil uprostřed nepopsatelné změti informačních a komunikačních systémů, s jejichž pomocí udržoval přehled o událostech na planetě a jejím okolí. Momentálně ale nad něčím přemýšlel, a signály šly mimo něj.

Pistole, nakukující mu zvědavě přes rameno, počala recitovat:

„Kousek od centra Patnáctého útesu detekováno přistání cizího válečného korábu. Domobrana zahájila svou činnost. Útočníkova síla odhadnuta na osm jednotek, plus mínus nula celá čtyři. K místu napadení již směřují záložní síly. Za dvě minuty bychom měli dosáhnout přesily zhruba tři ku jedné. Evakuace nebojových mechanismů probíhá. Akci řídí velitel Denix33.“

„Co? É... cožes to říkala?“

Aniž zvýšila hlas, zopakovala pistole celé hlášení s tím, že číselné údaje již byly zpřesněny nově přijatými údaji z bojiště.

„Někdo sem přiletěl na návštěvu? Řekni jim, ať zatím nezasahují. Podívám se tam osobně.“

„Pokud se vydáš pomalu ven, dojdeš tam akorát ve chvíli, kdy ti přistavíme transportér,“ informovala ho ihned pistole.

„Už jdu,“ souhlasil Jao.

U východové sekce zastavil. Celá ulice byla zahalená clonou jedovatého lijáku, padajícího z temné oblohy. Jakmile jej robot-operátor spatřil, vysunul z transportéru turniket, kterým Jao pohodlně přešel na palubu. Vstup zaklapl a mohutný stroj se odlepil od země. Současně se k němu připojilo dvanáct doprovodných strojů jako ochrana.

„Určíš místo přistání?“ pozeptala se Jaa jeho osobní zbraň.

„Ať přistane, kde to uzná za vhodné,“ mávl rukou.

„Rozkaz vyslán,“ odpověděla okamžitě. Po malé odmlce dodala: „Velitel Denix33 je neobyčejně potěšen důvěrou, které se mu dostalo. Slíbil, že místo pro tvé přistání vybere z dvaapadesáti tisíc nejslibnějších analýz.“

Jao, zabořený v pohodlné sedačce, se pousmál. Úslužnost automatů, která se projevovala od chvíle, kdy jej planetární populace strojů konečně uznala za Toho, Jenž Byl Tak Dlouho Očekáván, byla místy až dojemná.

Na zobrazovačích se objevila temná masa Patnáctého útesu. Zubaté vrcholky hor byly utopeny v nízkých, černých mracích. Transportér změnil několika manévry směr a bezchybně dosedl na okraji skalního masívu. Stíhače zůstaly ve vzduchu, zatímco z pravé strany se přiřítila kolona pancéřovaných oblud, jež se rozestavily tak, aby vytvořily před Jaovým transportérem štít ze svých těl.

Na zobrazovačích naskočily desítky údajů o současné situaci. Na jedné pomocné ploše se objevila ztrnulá, bíločervená tvář velitele Denix33. Stejně jako většina strojů nebyl koncipován do lidské podoby a masku, připomínající dračí tvář, si nasadil určitě jen jako výraz úcty k Jaovi. „Sledujeme objekt narušení. Jsme v pohotovosti. Současný index přesily dělá plus šestnáct pro naši stranu. Rozkazuj, Jao.“

„Spoj mě s nimi.“

Jeden zobrazovač se zaplnil barevnou změtí šumových záblesků. Obě strany trpělivě vyčkávaly, až komunikační počítače vytvoří ze vzájemně vyměňovaných dat nějakou společnou sdělovací soustavu. Proces byl patrně úspěšný, protože z hloubi zrnění po chvilce vykrystalizoval obraz jakéhosi muže s placatou hlavou. Několik okamžiků si Jaa mlčky měřil.

„Tak ty jsi ten planetární hrdina,“ pravil posléze. Na signál se okamžitě připojila překladatelská zařízení a téměř vzápětí Jaův přístroj řekl: „Já osoba vjem obraz-čas-zvuk ty subjekt celý glóbus ten kdo je nejlepší.“ Na to, že šlo o první pokus užití přijaté vztažné databáze, to bylo dost dobré.

Jao zavrčel; jeho řeč zapraskala v hrdle jako tlumené elektrické výboje: „Co tu chcete?“

Admirál Lastakar – neboť to byl on, kdo se ukázal na obrazovce – se patrně též podivil, když uslyšel odpověď, přeloženou lingvistickým centrem bitevníku do srozumitelné podoby: „Otázka na věc-místo-děj, nahrazení místa ukazatelem, plánované provádění záměru.“

Ale obě komunikující bytosti byly dost inteligentní na to, aby zvládly i hrozící propast jazykového odcizení.

Lastakar řekl: „Boj ne!“ Zdá se to možná podivné, ale přesně totéž slyšel Jao od svých tlumočníků. Zavrčel v odpověď a admirál slyšel v odpověď to samé, co předtím řekl. Porozumění bylo dosaženo.

Když Jao po urputném souboji tlumočníků konečně pochopil, že ho Lastakar uctivě zve k sobě na palubu kosmokorábu, neváhal ani o chvíli déle, než bylo nezbytné.

„Může to být past,“ podotkla pistole. „Až se tě zmocní, budou mít v ruce argument k přinucení strojů, aby jim sloužily.“

Jao odfrkl. U něj to nebyl znak pohrdání, to jenom uvedl do činnosti čelní předmozkovou dutinu nad tlamou, jejímž zvláštním orgánem dokázal kupříkladu odečítat to, co některé galaktické rasy nazývají tušením či viděním.

„Myslím si něco jiného,“ odpověděl proto. „Půjdeme.“

Zbraň se zatřásla, vzala na sebe podobu dláta a usadila se mu v dlani. Vyšli z krytu skal na nehezkou, mnohaletými agresivními dešti rozpraskanou planinu. Nové Jaovo odfrknutí mělo tentokráte docela prozaický význam. Z těžkých mraků se stále na zem snášelo narudlé mžení, díky kterému na povrchu okolních konstrukcí i strojů naskakovaly rychle pukající puchýřky. Žíravé deště Engrensisu byly noční můrou každého ekologa.

Trochu zvědavě natáhl paži. Kyselinový aerosol mu na kůži kondenzoval, sléval se do kouřících kapiček, které hbitě stékaly a odkapávaly dolů. Zpola pobaveně, zpola rezignovaně se ušklíbl. Skutečně jsem inertní k tomuto světu, pomyslel si. Tak jako k jiným.

Ach jo.

Zamířil k černé, majestátní siluetě kosmokorábu, který ležel přistávací částí pevně zabořen do země jako neznámá, hrozivá cizí skála, spadlá z temného nebe.

„Několik zbraní nás sleduje,“ referovalo tlumeně dláto. „Myslím, že bych je stihla zničit dříve než by vystřelily. Přece jen nejsou tak dobře vyzbrojeni, jak jsem očekávala.“

Došli až ke korábu. Jao zvedl paži a dotkl se černého, drsného pancíře, na němž už se počínala usazovat chemická jinovatka. Mohutný plát se zachvěl a odsunul se. Za nečekaně tlustou stěnou se ukázala prostá vstupní komora. Jao usoudil, že je vše v pořádku. V turniketu totiž čekal sám admirál Lastakar, decentně nasávající dýchatelný vzduch ze své perletí vykládané příruční masky.

„Srdečně tě vítám, Jao,“ řekl.

„Co říkal?“ zapraskalo Jaovi v krku.

„Asi abys za sebou zavřel; zjevně mu ta mlha venku vadí víc než tobě,“ tlumočilo volně dláto.

Když biologická sekce, horečně pracující na otázce kompatibility, řekla své „ano“, prošli dekontaminací a usadili se v admirálově pracovně. Tam měli konečně možnost si v klidu popovídat. Jenže navzdory snahám počítačových překladačů rozhovor i nadále připomínal besídku v blázinci. Jakmile téma opustilo úzký seznam infinitivů a primitivních sloves, překlad vázl a stával se neúnosně nepřesným.

Admirálova tvář pomalu nabírala prapodivný výraz.

„Považuje tě za méněcenného,“ zabzučelo dláto. „Je to nevychovanec a barbar. Nemám se mu podívat do lebky, zda má uvnitř vůbec nějaký orgán podobný mozku?“

Jao se usmál. Na jeho tesácích zatančil vražedný lesk, což si Lastakar mohl snadno vykládat jako úmysl o ochutnání Gorkghannského masa.

„U Leptona! Zblázním se z toho!“ vyskočil admirál. „To není překlad! To je ozvěna Vakerského džbánu! Náčelník lingvistiků ke mně!“ Otočil se k Jaovi a pokusil se o úsměv: „Vzácný host zajisté mé rozrušení promine.“

„Smyslu jeho řeči nerozumím, ale možná si hodlá v nejbližší chvíli něco udělat,“ komentovalo dláto. „Možná rituální sebevražda, kdo ví. Měla jsem dojem, že volá svého sekundanta.“

Jao se natáhl a lehce se dotkl admirálova ramene. Pak ukázal na nejbližší vypnutý zobrazovač a naznačil pár křivek. Stín galaktické hlubiny v Lastakarových očích se rozzářil supernovou porozumění. „Ovšem! Piktogramy! Budeme kreslit!“

*

15 – Ramos podruhé na scéně

Když se na pomocném monitoru objevil službukonající mezihvězdný spojař, byla už tmavá plocha zobrazovače pokryta změtí kreseb, jež by byly chloubou každé mateřské školky. Na tvářích obou „diskutujících“ však tkvěl výraz naprosté spokojenosti.

„Co je zase?“ poohlédl se Lastakar přes rameno. „To už máme energii ke skoku? Myslel jsem, že ještě stihneme večeři!“

„Admirále, došla nám žádost o vstup na palubu.“

„Cože?!“ Lastakarův úžas byl opodstatněný. Nestalo se doposud, že by jeden koráb dokázal v nekonečných hlubinách galaxie najít jiný aniž by znal jeho přesné souřadnice (a někdy ani potom). Místo, kde kotvil Lastakarův vlajkový bitevník, nemohl v tuto chvíli znát nikdo.

„Kdo to je?“

„Představil se jako Friore Ramos.“

„Oh!“ Jaký div, že si Lastakar málem sedl! Zvuk jména vládce čtvrté planety by uvedl do varu nervy i největšího kliďase z celého Gorkghannu.

„Podrobnosti!“ štěkl admirál.

„Styčný bod neudán, čas kontaktu do minuty. Řekl - cituji - Jen si krátce promluvím s vaším hostem.“

„Á–!“ udělal velitel a otočil se k Jaovi, který ho zvědavě pozoroval, škrábaje se na bradě dlátem. Osoba vládce Engrensisu se rázem stala ještě milionkrát zajímavější než předtím. Sám velký Ramos chce navštívit tohohle namodralého drakohominida!

„Jsme zřejmě naprosto mimo, co se týče důležitosti našeho pasažéra,“ podotkl Lastakar jen tak mimochodem k operátorovi. „Jestli se o něj zajímá sám Ramos, pak...“ Konečně se ovládl a obrátil zpět k Jaovi. „Budeš mít na bráně návštěvu, brachu.“

Překladač zakřapěl a Jaův pohled se stočil ke dveřím.

Admirál se usmál.

V ten moment se těsně vedle něj objevila postava. Nezřetelné obrysy a barvy během sekundy naběhly do normálu a bytost se docela přirozeně otočila na velitele: „Jsem tady, Lastakare. Velmi mě těší, že jsi vyhověl mému návrhu.“ Ano, byl to Ramos.

Upřímně řečeno, nebyl admirál schopen slova. Ramosovo doslova kouzelné zjevení, které okatě deklasovalo všechna bezpečnostní opatření panující na hvězdoletu, ho docela vykolejilo.

Friore zatím docela přirozeně pokračoval: „Když dovolíš, promluvil bych si s Jaem o samotě. Nemusíš se znepokojovat – nepoškodím ho a budeme rychle hotovi.“

A po malé odmlce s maličkým úsměvem dodal: „A slibuji, že tu na nic nebudu šahat.“

Lastakar mlčky přikývl a odporoučel se. Co jiného také mohl dělat.

„Chci každou vteřinu z té doby, co tam budou spolu!“ rozkázal hned jak se za ním zavřely dveře.

Náčelník palubního sledování přikývl: „Provedu!“

„Nu, tak ty jsi Jao,“ naklonil se mezitím Ramos k drakočlověkovi a zblízka ho podrobně prohlížel, asi tak jako archeolog zkamenělinu, kterou dosud nikdo jiný nepopsal.

„Ramos? Friore? Neznám takové jméno, aspoň ne tady,“ odvětil Jao. Ke své poznámce měl dobrý důvod. Svého přenesení do zdejšího vesmíru na planinu Engrensisu si všiml i díky tomu, že se mu v hlavě počaly objevovat ucelené informace o místě a světě, v němž se ocitl. Ale dotyčné jméno v nich obsaženo nebylo...

„Bezvýznamný detail,“ usmál se vládce Anti-Quayru a pohodlně se posadil proti Jaovi do vzduchu. Jao naklonil hlavu, aby si to lépe prohlédl a lehce frkl. Ramos, levitující v poloze sedmo, představoval opravdu pozoruhodný jev.

„Nechci naše hostitele příliš zdržovat,“ pravil Ramos, „oni jsou po té vyhrané válce takoví celí nervózní… takže k věci.“

Co se tam dělo pak, nikdo kromě těch dvou nevěděl, neboť tímto okamžikem se všechna špionážní čidla v Lastakarově velínu odmlčela a utonula v nicneříkající černi. My však poodhrneme oponu tajemství následujícími řádky.

„Očekával jsem tě,“ pronesl Ramos bezmála slavnostně. „Nebylo mi ale dlouho jasné, kde tě hledat.“

„Zdá se, že sis poradil,“ zapraskal Jaův hlas.

„Vždy jsem si poradil,“ přitakal protějšek samolibě. „Až doteď, protože... co je?“ reagoval na společníkův výraz.

„My si rozumíme,“ pravil užasle Jao.

„Ovšem. Nevidím důvod, proč by si dvě inteligentní bytosti nemohly rozumět?“

„Řeč; myslím teď řeč! Nemluvíš mým jazykem a přesto...?“

„Toho si nevšímej,“ třepl Ramos povzneseně rukou. „Předně se tě chci na něco zeptat.“

„No dobrá. K otázce nepotřebuješ mé svolení.“

„Chci tě poprosit: nepřemýšlej nad odpovědí. Plácni první větu, první slovo, co tě napadne, i kdyby to byl úplný nesmysl, ano?“

„Ulemňoťáp.“

„Cože?“ maličko se zarazil Ramos.

„Bylo to tak správně?“ otázal se nevinně Jao, ale v očích mu to zlatě jiskřilo.

„Ale no tak,“ povzdechl Friore a dodal: „Připraven?“

„Ano,“ pověsil Jao pohled kamsi ke stropu.

„Kdo doopravdy jsem?“

„Špatně položená otázka,“ vypadlo z Jaa. Pak se na Ramose upřeně zahleděl a tiše frkl. „Spokojen, ty?! Nebo čekáš, že ze mně vyletí ještě větší moudro? Hej! Chováš se jak blázen. Zamysli se někdy nad sebou! Sice stejně nepochopíš, oč jde, ale třeba se při tom přestaneš chovat tak trapně.“

Ramos nepatrně vtáhl hlavu mezi ramena, jak na něj dopadaly Jaovy výtky. Pak chvíli mlčel, než tiše promluvil:

„Byly ty další věty stejně neúmyslné jako ta první?“

„Ne. Byly výrazem mého přesvědčení. Ranil jsem tě dostatečně?“

„Docela ano,“ připustil Friore váhavě.

„Výborně, takže nemusím dodávat nic drsnějšího. Je to všechno, cos mi chtěl?“

„Ne, Jao,“ našel Ramosův hlas svou jistotu. „Teď zase já. Abych se ti trošku představil. Vstoupil jsi do MÉHO galaktického divadélka. Já tu tomu velím. Nikdo zvenčí mi do toho nehrabal - až ty. Možná jsi nepřišel sám z vlastní vůle, ale všechno se zašmodrchalo k mé nespokojenosti. Nesnáším když si jiné dítě hraje s mými hračkami. Proto jsem teď tady, u všech všudy!“

Jao se tvářil neutrálně. Tohle už jsem někde zažil, běželo mu hlavou. A ne jen jednou. „A dál?“

„Nikdo netuší ani v nejmenším, o co jde. Jenže ani já ne, protože se děješ jinak než byl předpoklad.

Nuže, co bys měl znát ty: Engrensis je nepodstatný. Gorkghann, kam tě Lastakar vezme, je také nepodstatný. Nicméně jeden jejich problém čeká přímo na tebe. Teď přijde to hlavní: až se na něj poletíš podívat, nezapomeň se nejdřív stavět u mně v Anti-Quayru. Vzal bych tě s sebou hned, ale musím ještě něco zařídit.“

„Odvažuješ se předpovídat budoucnost?“ šklebil se Jao.

„Nic nepředpovídám. Já budoucnost DĚLÁM.“

„Tak to už jsme minimálně dva.“

Okamžik si vyměňovali upřené pohledy.

„Vem si tohle.“ Friore sáhl do vzduchu a jako eskamotér podal najednou Jaovi krátkou, jako pavučina lehkou trubičku. „Překladač. Trošku lepší než jaký má Lastakar. Ať se domluvíš i s někým jiným než se mnou. A nezapomeň: čekám tě v pravý čas,“ pokynul a náhle jako kdyby ztratil svou neviditelnou oporu, zvrátil se vzad. Než však dopadl zády na podlahu, bez jediného zvuku zmizel.

Tím okamžikem začaly všechny výzvědné aparatury v kajutě opět normálně pracovat. Stejným okamžikem Lastakar udeřil zlostně o pět místností dál pěstí do pultu. V tomtéž okamžiku, ale o sedmnáct miliónů světelných let dále, explodovala supernova. V ten samý zlomek času se pohnuly veškeré částice celého vesmíru. Pohybovaly se ostatně už po všechny předcházející zlomky času. Čtete tyto řádky? Neklamné znamení, že jim to vydrželo dodnes.

*

16 – Chaos 4

„Admirálové, váš spolupracovník, admirál Jao,“ představil Jerenga-wo nový přírůstek Gorkghannské admirality. „Jao, tvoji kolegové: Ra Klarang, Lastakar, Dee Cant, Rix a Sorx.“

„Vnímám vás,“ ujistil je Jaův překladač.

Admirálové neřekli nic. To, že jirrion dosadil do nejvyššího vládního kruhu tvora, o němž nikdo prakticky nic nevěděl, nejednomu z nich nebylo moc po chuti. Na druhou stranu – bytost, disponující silou celé strojové planety, těžko mohla zůstat odstrčená bokem. A pokud by měl Jao nějaké světovládné ambice, chtěl ho Jerenga-wo mít aspoň na očích.

„Lastakare,“ pokračoval jirrion, „promíjím ti dvojí porušení mého rozkazu, a vyslovuji ti pochvalu před nastoupenou jednotkou, za úspěšné vyřešení Engrensiské krize. A neříkej to, co ti vidím na očích - že si za pochvalu nic nekoupíš. Tvou odměnou jsou Engrensiské technologie.“

„Je tomu tak,“ kývl trojzlatý.

„Hanki,“ přenesl jirrion pohled na bioložku, „Dvě příjemné věci. Engrensis jako zdroj nákazy, která vyvražďuje Dorsikoru, můžeme vyloučit. A za druhé, Jao nabídl Engrensiské laboratoře ke spolupráci. Zbavíme se tak rizika, že nám ta hrůza uteče někde na obydleném světě.“

„No...“ zavrčel Sorx. „Nebylo by lepší vir místo zkoumání zničit?!“

„Ani náhodou!“ nesouhlasila Hanki důrazně. „Ač to zní paradoxně, možná ten virus bude v důsledku tak prospěšný, až se bojím domýšlet, kam by to mohlo vést. Podaří-li se nám pochopit jak dělá co dělá, budeme moci s živou hmotou provádět stejně dokonalé věci, jako s technikou. Rozebírat, skládat a konstruovat co se nám zachce.“

Jao dosud nezúčastněně přihlížel. Teď si odfrkl a jeho hlas tiše zapraskal. „Sorxi, bojíš se, že tě se svou planetou vyšachuji z pozice správce Gorkghannské techniky.“

Admirálové se překvapeně ohlédli. Jaova věta byla prosté, věcné konstatování.

„Teďs to uhád, ty–!“ prskl Sorx.

„Já vím, že je to pravda, Sorxi,“ přitakal Jao a upřel svůj sírově žlutý pohled na šéfkonstruktéra. Jeho překladač jak vidno bezchybně tlumočil obsah i smysl věty, ale nedokázal již rozlišit jedovatý tón, kterým byla pronesena.

Sorx okamžik vypadal, jako kdyby měl prasknout, ale pak pouze rozhodil rukama: „Ano, máš pravdu. Cítím se ohrožený ve svém postavení. Myslíš že neprávem?!“

Admirálové tiše vzdychli. Ale další Jaova věta je docela šokovala. Drakočlověku to zapraskalo v hrdle a řekl:

„Neprávem. Chceš-li, tu planetu ti daruji. Co?“

Sorx zalapal po dechu a těžce dopadl do svého křesla.

„Dost,“ zasáhl Jerenga-wo. „Obchodní transakce si dělejte mimo můj velín. Máme tu stále třetí záhadu, ve které jsme nepokročili ani o trochu.“

„Jak nepokročili?“ namítl nesmírně hořce Lastakar. „Zmizelo nám dalších osmdesát čtyři sond včetně dvou korábů. To není pokrok?!“

„Je. Ale ne tak docela uspokojivým směrem.“

„Můžeme tam poslat rovnou celou armádu, pokud tě to uspokojí!“ zvýšil trojzlatý Lastakar hlas.

„Třeba je to svérázná varianta na černou díru,“ zasáhl do rozmluvy Dee Cant. „V takovém případě by bylo naše počínání poněkud kontraproduktivní.“

„Máš nějaké indicie, které ke mně nedolehly?“ podíval se na něj jirrion.

„Díru nezmiňuji bezdůvodně,“ připustil trojzlatý duchovní. „Podle našich posledních naslouchání tam skutečně díra je, ačkoli těžko připodobnit, jaká.“

„Prosímtě,“ zamračil se Lastakar, „ta vaše magická a telepatická činnost je někdy zajímavá i užitečná, ale nemontuj se do vědy.“

„Zkoušíme se montovat tam, kde tvoje věda selhává, kolego.“

„Neselhává! Jen zatím nemám vhodné prostředky a nechci dál přicházet o lidi a materiál!“ přidal Lastakar opět na hlasitosti.

Jao mlčky bloudí očima po velínu a poťukává si dlátem o koleno. Tak bude se něco dít, nebo ne? Znovu a znovu v duchu rozebírá rozmluvu s Ramosem, ale ne a ne se dobrat jejího pravého smyslu. Engrensis je nepodstatný. Proč se tedy vstřícná nabídka, že by ho mohl darovat, nesetkala s očekávanou reakcí? Mluvil ten divný člověk pravdu? Pokud ano, tak proč? A pokud ne, tak kdy ano a kdy ne? V obou případech zůstává otázka, co tím sledoval a zda sám ví, co tím sleduje.

Dee Cant se ale nenechal zneklidnit. „Dobře. Než ty prostředky někde seženeš, berme zatím v úvahu naše poznatky. To, že nejsou strojově replikovatelné, neznamená automaticky že by byly zcestné.“

„A jaké jsou?“ tázal se jirrion.

„Protože - jak kolega Lastakar správně podotkl - nemáme vhodnou vědeckou terminologii, užiji vlastní slova. Prostor se v inkriminované oblasti stává Hladinou, a zatímco my jsme nad ní, je tam i díra pod ní. A to Starodávné, co je pod Hladinou, nám žere stroje i lodě.“

„Legrační hypotéza,“ ušklíbl se Lastakar, ale Dee Cant jen pokrčil rameny a zmlkl.

„Aspoň nějaká práce,“ podotkl Jerenga-wo.

„Jirrione?!“ pohlédl na něj podmračeně trojzlatý Lastakar.

Dvě z hlavní, kývajících se pod stropem, opustily Sorxe a Rixe a přidaly se k těm, co mířily na Lastakara. Ten to ale naprosto nebral na vědomí.

„Máš něco proti mé práci, jirrione?! Nemusíš říkat ani slovo. Prostě mě odstřel, máš tu na to prostředků dost! Stydím se za to, že jsem ještě naživu, když průměrný výsadkář v mých službách přežije půl Gorkghannského cyklu! Za dobu, co se pereme s tímhle galaktickým baisodromem, jsem ztratil pětkrát víc lidí, než v celé poslední válce! A navíc většinou ani nevím, PROČ jsem o ně přišel!“

Jao si opět odfrkl. „Jerengo,“ zapraskal jeho hlas. Ve velínu nastalo mrtvé ticho. Vládce se nikdy neoslovoval jménem, pouze hodností. I sám Jerenga-wo překvapeně mlčel. Jao toho využil a cosi zavrčel.

„Lastakar chce poukázat na fakt, že celá Gorkghannská armáda je dobrovolná. Ti lidé vědí, že jdou na smrt. A přesto konají svou povinnost až do konce. Lastakar je voják. Mlčky přijme masové ztráty v bojích. Ale děsí se myšlenky, že by TAKHLE měla vypadat Gorkghannská snaha vybudovat někdy v budoucnu mírový Svaz planet,“ referoval jeho tlumočník.

Ticho, které na všechny přítomné lehlo poté, co dozněl hlas Jaova překladatelského automatu, jakoby nemělo nikdy skončit. Lastakar se nahrbil, náhle vypadal o půlstoletí starší. Pomalu obrátil obličej k Jaovi a jeho hlas byl dutý, hrůzně neosobní, když řekl:

„Děkuji ti, nový kolego, jak přesně jsi vyjádřil moje stanovisko. Ale jestli mi ještě jednou budeš číst myšlenky, nechám tě zabít!“

Jerenga-wo se dlouze nadechl, ale pak jenom přivřel oči. „Jsme všichni unaveni, admirálové. K otázce se vrátíme za osm hodin, přesně. Jestli máme nějakou jistotu, tak je to ta, že dnešní problémy do zítřka zaručeně samy od sebe nezmizí.“

Tak. Je po poradě. A nikdo mě ničím nepověřil, pomyslel si Jao. Že by Ramos plácal jen tak do větru? Ba ne. Ten ví stokrát víc než tihle všichni dohromady. Tak proč ale – ?

Sorx i Rix vstali a vykročili k východu z velína, když Jao řekl:

„Jerengo... dovol abych se toho ujal.“

*

17 – Na cestu

„Tak pojď se mnou,“ řekl za čtyři dny Jaovi Sorx. Rychle se přesunuli několika přepravními kabinkami až do příslušné části gigantického orbitálního tělesa.

„Moje království,“ poznamenal šéfkonstruktér při chůzi, ale nenechal Jaa na nic dlouho koukat. Postrčil ho do dalšího turniketu, aby už byli u cíle. Ocitli se v jednom startovacím hangáru. Šedé stěny, složitě žebrované a ověšené nespočtem nejrůznějších mechanismů, končily nevysoko nad podlahou, rámovány stropem v podobě dokonalé letní oblohy.

Upoután stříbřitými linkami stabilizačních paprsků, vznášel se v prostoru značně netypický stíhač. Jeho skelně lesklé dno přecházelo výše v hladký, zrcadlový povrch. Nikde žádné označení ani výsostné znaky. Kosmolet vypadal až nepřirozeně čistý a nedotčený čímkoliv lidským.

￼

Upoután stříbřitými linkami stabilizačních paprsků...

„Tak tady máme toho sebevraha,“ řekl Sorx. Od soustavy pultů, instalované mezi dvěma nosníky, se odlepily nějaké postavy a přišly blíž. Jao z nich poznal akorát Lastakara. Admirál si ho vzal stranou.

„Vážně nechceš použít kapacity své planety strojů?“

Jao nepatrně odfrkl. „Kdyby se něco pokazilo, nechci s tím problémem spojovat Engrensis,“ zapraskal jeho hlas.

„Jasně,“ kývl Lastakar. „V tom případě nejspíš uvítáš variantu bé. Dali jsme hlavy dohromady a tohle je výsledek. Je to jeden z nejlepších strojů, co kdy tyhle strojírny viděly. A hlavně: je velice netypický, takže není – jak bych to řekl – skrz naskrz načáchlý Gorkghannštinou. Rozumíš mi, viď?“

Jao rozuměl. Jerenga-wo zrovna tak nechtěl, aby nitky od nejisté výpravy vedly do Sabrotu. Krom toho - mohlo to pomoci ve chvíli, kdy by se ukázalo, že ono tajemno je z nějakých důvodů alergické na Gorkghann samotný.

„Jak dojemné,“ zachřestil Jaův hlas.

Lastakar si ho zkoumavě změřil, ale stejně nepoznal, jak to bylo myšleno. Pokračoval tedy v neutrálním tónu.

„Očekáváme od tebe jediné: až tě stíhač dopraví na cílové místo, všimneš si něčeho, co uniklo mým a Rixovým vyzvědačům. Jsi úplně jiný než my, posuzuješ věci odlišně; a jak si nešlo nevšimnout, jdeš nekompromisně k jádru problému.“ Tu se admirál zarazil a jeho tvář poněkud zrozpačitěla: „Takže, nechceš ten můj proslov dopovědět za mě?“

„Uhodl.“

„Tak zase já. Máš pro nás cenu, jedině když se vrátíš. I kdybys na vůbec nic nepřišel, tak souřadnice tvého letu budou pro moje lidi znamenat trasu, kde se aspoň jednomu průzkumníkovi podařilo přežít. I to pro nás bude přínos – nejsme fatalisté, také máme rádi své životy. Na straně druhé, i kdybys celou záhadu rozluštil a nestihl nám to říci, je všechno zbytečné.“

Jao ani nezareagoval na Lastakarova slova, ale ohlédl se a pravil: „Co mi chceš říci ty, Sorxi?“

„Lastakar ti neřekl úplnou pravdu,“ pokročil k nim šéfkonstruktér. „Tenhle stíhač nepatří k nejlepším; on JE nejlepší. Nenech se odradit neutralitou, v níž musel být koncipovaný. Jeho možnosti jsou kromobyčejné a tím že ho můžeš řídit, ti dáváme velkou důvěru.“

„Tak velkou, že mi řekneš, kolik a jakých pojistek jsi mi do stíhače nacpal, abyste mě mohli v nejhorším případě bez milosti zastavit?“ zavrčel Jao.

Šéfkonstruktérova tvář pochytila něco od bledé šedi stěn.

„Neboj, svým způsobem zůstává určitá naděje, že se nevrátím. A i kdybych se měl vrátit, tak možná, že se mi na zpáteční cestě přihodí nějaká nehoda, ne, Sorxi? Koneckonců jde o jednorázově vytvořenou, neověřenou techniku... Jen mi není jasné, proč ležím v žaludku – je to ten správný výraz, ne? – jen tobě, a ne také Lastakarovi, jehož vojenské pozice vlastně ohrožuji též.“

„Asi to bude tím, že své skutečné antipatie dovedu mnohem lépe skrývat,“ podotkl nesmírně jedovatě Lastakar. „Nejvíc mi na tobě ale vadí tvoje bezbřehá podezíravost.“

„Od tebe to sedí,“ praskal výsměšně Jaův komunikátor. „A kde zůstal Tea Rix a Hanki?“

„Rix nesnáší loučení a obecně tklivé scény. Kdyby tušil, že si tu div nedáme pár ran, určitě by přišel aspoň fandit,“ kousal slova ironicky Sorx. „A Hanki si rozmazluje ty svoje vraždící buňky ve zkumavkách. Nemá na nás čas.“

Lastakar se už ale ovládal. „Nechme vzájemných lichotek. Jsi-li připraven, zalez dovnitř a odpal. Čím dřív tak učiníš, milý spolupracovníku, tím kratší dobu se na tebe budu muset dívat.“

Jaův pohled zableskl. „Otázky mé přítomnosti si vyříkej s Jerengou, on mě pozval mezi vás.“ Otočil se a zamířil ke vstupní sekci. Vtom k němu popošel nějaký mladý velitel. Jeho oči se na Jaa upíraly s podivnou urputností.

„Copak?“ pozastavil se Jao.

„Odpusť, admirále Jao. Jsem Zblegd, dvojzlatý,“ usmál se mladík. „Jen jsem tě chtěl vidět tváří v tvář. Navrhoval jsem pro tebe rozhraní ve velínu. Doufám že ti bude vyhovovat.“

„To doufej,“ ušklíbl se Jao.

Sáhl na pancíř v místech, kde byl narýsovaný průlez vstupu. Uzávěr se odsunul a propustil ho dovnitř.

Interiér Jaa překvapil svou prostotou. Musel si odfrknout, aby poznal, co a jak. K jeho překvapení se tu ale cítil dobře. Zvláštní. Jak to dvojzlatý Zblegd udělal, že mi ergonomie i design velmi dobře vyhovuje, i při své střídmosti?

Posadil se do pilotního křesla. Současně s tím v kabině padlo šero a rozměrná plocha vpředu se rozzářila složitými prostorovými obrazci. Stíhač se automaticky uvedl do chodu.

„Vítám tě, veliteli,“ ozval se počítač, jen co Jao sjel očima na zobrazovač. Hlas zněl kovově inertně jako pradávné stroje, které se sotva naučily mluvit. Vzápětí ho napadlo, že to má svůj důvod – i barva hlasu může být demaskujícím vodítkem.

Jao prskl cosi v odpověď a jeho překladač řekl: „Hm. A co?“

„Znamenalo to dotaz na mou činnost?“ upřesňoval si stíhač.

„Řekněme že ano.“

„Nerozumím. Prosím zopakovat povel konkrétněji,“ reagoval hlas neutrálně.

„Ano.“

„Provádím předstartovní testy, doposud s bezchybným výsledkem. Nyní testuji navigační třetí okruh, navigační čtvrtý okruh, navigační...“

„Musíme provádět všechny ty testy?“ přerušil ho Jao.

„Nemusíme... upozornění: start s nedokončeným testováním dle prvního rozpisu spadá plně na zodpovědnost velitele.“

„Zkrať to!“

„Provedu!“ zahlásil hlas a vychrlil: „Hlavní okruhy, sekundární okruhy, terciální okruhy, nouzové okruhy, znovu primární, znovu nouzové, testy skončeny bez závad!“

„Tak se mi to líbí. Už nás vyšoupli?“

„Nerozumím. Prosím upřesnit.“

„Jsme už mimo dok, ve volném prostoru?“

„Ano.“

„Startuj!“

„Startuji,“ potvrdil computer. Okolí bliklo, stíhač sebou krátce trhl a Jao pozbyl váhy. Jediným skokem opustili planetu.

Po ploše zobrazovače přeběhla smršť údajů, která mu neřekla zhola nic, a pak se poprvé před jeho očima rozevřelo hvězdné panoráma místního vesmíru. Nastalo zaražené ticho. Velebnost pohledu Jaa ohromila.

Stíhač trpělivě čekal.

„Nevím, co dál,“ zachrastil Jao.

„Mám v harmonogramu směr Anti-Quayr,“ nabídl mu počítač.

„Proč?“

„Proč se přesunout do Anti-Quayru?“ upřesnil otázku stroj.

„Ano.“

„Důvod: pozvání od Ramose Frioreho.“

„Ale já mám jiný úkol, rozumíš?“

„Velitel má právo změnit priority harmonogramu. Přeješ si priority změnit?“ nabídl úslužně hlas.

„Kdo určil harmonogram?“

Tentokrát hlas zareagoval až po chvilce. „Nezjištěno.“

„Nevíš od koho máš instrukce? Tak se jdi vycpat!“ reagoval Jao.

„Nevím. Upozornění: nerozumím výrazu - jdi se vycpat. Jaká má být moje reakce na takovýto rozkaz, veliteli?“

Jao tiše zaúpěl a dláto, díky beztíži stojící naprosto dokonale vyvážené krajním hrotem svého ostří na hraně jednoho pultu, se kovově zasmálo: „Já mu to vysvětlím po mém, jooo?!“

„Ještě ty mně provokuj!“

„Upozornění: nerozumím sledu rozkazů, veliteli,“ přiznal hlas palubního počítače, který to vztáhl na sebe.

Jao dlouze vzdychl. „Koukej pokračovat podle toho tvého zpropadeného harmonogramu...“ Došlo mu, že nic na palubě nebude signované, z důvodu anonymity a utajení původu. Takže ani harmonogram. No jasně. Věci tedy šlo buď dělat podle svého, nebo je mlčky přijmout. Jao se rozhodl pro druhou variantu.

„Mám zahájit přesun do Anti-Quayru?“ ujišťoval se počítač.

„Ano, zahaj přesun do Anti-Quayru,“ potvrdil přímo předpisově Jao, ale neodpustil si dodat: „Co se mně vůbec tak blbě ptáš, když máš svůj kdo ví kým podstrčený harmonogram?!“

„Neobdržel jsem povolení k samostatné činnosti,“ vysvětloval ochotně hlas, a po krátké odmlce dodal: „Upozornění: nerozumím výrazu – tak blbě.“

*

18 – Zákulisí Anti-Quayru

„Nevíš, jak tomu hlupákovi zavřít zobák?“ byla první věta, která zazněla z Jaova překladače po přivítání Ramosem na Anti-Quayru.

Friore se ale jenom usmíval. Oproti minulému setkání se zdálo že má výrazně lepší náladu. Teď mávl rukou: „S tím si nedělej starosti. Odpočineš si po namáhavé cestě do zítřka. Zrovna tu pořádáme takovou slavnost; zvu tě!“

„Poslyš ty, jenž ses nazval kuchtíkem zdejší galaktické omelety,“ naježil se Jao. „Nemám za sebou namáhavou cestu a nemám chuť se veselit. Mám svůj úkol, o který jsem se musel navzdory tvé NEOMYLNÉ předpovědi sám přihlásit. Proč bych tu měl ztrácet čas s nějakým břídilem tvého formátu?“

„Netvrdil jsem, že ten úkol obdržíš. Jen jsem řekl: až poletíš, stav se u mě. Letěl jsi? Jsi teď u mě? Vidíš, zatím mi všechno perfektně vychází,“ usmíval se potutelně Ramos.

„Kdo může, hledá způsob. Kdo nemůže, hledá výmluvu,“ sekl Jao. „Budeme dlouho žvanit?“

„Festina lente,“ pronesl Ramos v jakési řeči, která byla tak neznámá, že ji ani Jaův tlumočník nepřeložil. „O nic nepřijdeš. Zatímco se dobře pobavíš, naši technici se ti trošku povrtají v tvojem stihači a vylepší pár věcí.“

„Řekli mi, že mi dali to nejlepší, co měli!“

„A zřejmě nelhali. Jenomže naše nejlepší se od Gorkghannského nejlepšího trošičku odlišuje. A když už jsi se tak srdnatě ujal naplnění mé předpovědi, tak tě musím nějak odměnit,“ neopouštěl Ramose úsměv.

*

Zásadní chyba, že jsem se probudil, byla Jaova první myšlenka, když ho do očí píchlo vzdálené ranní slunce. Bylo mu neuvěřitelně špatně, svět se s ním motal a houpal, byl celý malátný a – och! – ta hlava! Nemohl tušit, že prodělává svou první (a možná že poslední) kocovinu v tomto vesmíru. S hlavou jako střep se vydal za Ramosem. Našel ho v sále, kde spolu s několika nejvěrnějšími vytrvale trestal zbytky alkoholických nápojů.

„Hanbou bych se nejraději neviděl,“ zavrčel místo pozdravu. „Jerenga mi svěří úkol, ti nazlobení admirálové mi dají nejlepší stíhač a já? Leju tu do sebe s vámi nějakou jedovatou tekutinu, po které je mi leda tak na draka!“

Břichatý, fialový Vugan, stolující v pestré skupince, se žbluňkavě rozesmál.

„Co je mu k smíchu?“ zaprskal Jao, než mu došel smysl jeho poslední věty.

Ramos několika doušky dopil láhev a vstal. „Zaostáváš,“ zakýval prstem na Tencentodorga, jehož vypoulené oči už začínaly od přílišného pití chytat měděnou barvu. Popošel k Jaovi, ale v půli cesty zakopl o vlastní nohy. Už-už to vypadalo, že sebou ošklivě praští na zem, ale místo toho se nepochopitelným způsobem otočil ve vzduchu a zůstal viset hlavou dolů několik centimetrů nad podlahou. „Poslední dobou se mi zdejší svět jeví jako by byl nohama vzhůru,“ zadeklamoval při tom.

Opilecký kroužek se mocně rozchechtal a Ramos se vrátil do normální polohy. „Pojď,“ vzal Jaa stranou.

„Opravdu se k nám nechceš přidat? Raktinés – to je ten Vugan – má úžasnou výdrž.“ Podíval se Jaovi zblízka do kalných očí a v pochopení marnosti svého přesvědčování mávl rukou. „Dobře, tak k věci. Tvůj stíhač jsme před chvílí dokončili. Jen tak mimochodem: kdo ho navrhoval?“

„Nějaký Sorxův konstruktér, dvojzlatý Zblegd,“ snažil se Jao rozehnat úpornou nevolnost.

„Neobyčejně šikovný člověk. Ale přesto tvoje mašinka dostala lepší skořepinu, lepší syntetický mozek, lepší detekci, lepší zdroje, lepší teleport, lepší – no, prostě stejný zůstal akorát její tvar.“

„Za prvé ti moc nevěřím a za druhé nevím, jak se s ním dokážu domluvit. I s tím podle tebe zastaralým palubním počítačem jsem si moc nerozuměl.“

„Zbytečné obavy. Co budeš chtít, to ti mozek stíhače vysvětlí, a když nebudeš mít zájem, obstará všechno sám.“

„No jen aby,“ pochyboval Jao.

Friore se ale rozesmál: „S tímhle se určitě nudit nebudeš!“

Jao chtěl nesouhlasně zavrtět hlavou, ale rychle si to rozmyslel. „Půjdu,“ omezil se na lakonickou poznámku, „a doufám, že už mě přestaneš otravovat. Když jsme se viděli prvně, nedopadlo to nejlépe a teď ještě hůř. Proč mi vlastně pomáháš?“

„Chci tě mít pod kontrolou,“ přiznal Ramos otevřeně.

„A máš?“ prskl Jao.

„To zatím netuším. Každopádně, zkusím si u tebe ještě trochu napravit pošramocený dojem,“ přivřel Ramos oči.

Vedle Jaa se objevil tmavý oblak, tvarovaný jako člověk. Ramos svraštil obočí, cosi mumlal a rukama jakoby uplácával některé nepovedené tvary podivného objektu. Místy to vypadalo skoro jako by něco či někoho odkudsi přivolával.

Náhle hlasitě tleskl. Matná, rozmazaná postava se na ten povel bleskově potáhla jasným povrchem – a vedle Jaa stála nádherná leskle modrá dívka s úžasnou zlatavou hřívou a nekonečně něžnýma, žlutozelenýma očima...

Nutno doplnit tu nejdůležitější věc: zmíněné krásné stvoření bylo drakohlavec, tak jako Jao.

Pokud se s Jaem předtím svět houpal, teď provedl minimálně salto mortale a Jao mimoděk zacvakal tesáky.

„A pak že nic neumím!“ podotkl s jistým zadostiučiněním Friore a šťouchl lehce Jaa do paže: „Opatrně s ní, je trochu křehká. Dovede tě ke stíhači. Dál ne! Tak, běž už.“ Aniž se loučil, odvrátil se a spěchal do pijáckého kroužku, který už se viditelně těšil na další rundu.

Kráska pozvedla elegantně koutek a měkce zapraskala.

„Táňa Xaim, jméno mé. Bude mi nevýslovným potěšením doprovodit tě k lodi. Následuj mě, prosím,“ přeložil Jaův tlumočník zcela zbytečně její větu do Gorkghannštiny. Jao však i bez toho vykročil jako náměsíčný. Okamžik váhal, než vztáhl ruku a dotkl se jí.

Nebyl to hologram. Byla skutečná!

Vzal jí kolem hladkých, hebce modrých ramenou.

Lehce se pousmála a nezdálo se, že by protestovala.

Za nepřetržitého důvěrného praskání, připomínajícího výboje statické elektřiny, kráčeli ke startovací zóně.

*

19 – V moci strojů

„Jsme na místě. Bylo mi moc dobře po tvém boku,“ zapraskala naposledy Jaova průvodkyně a jako mávnutím kouzelného proutku se rozplynula. Jao stál okamžik bez pohybu. Pak se z jeho tlamy ozvalo krátké, ale velice nepříjemné zapraštění. Pěstí udeřil do senzoru vstupu a nasupeně nastoupil.

Na první pohled se uvnitř nic nezměnilo, ani ten technický pach zbrusu nového výrobku.

Jao se skoro poslepu skulil do sedačky. Jak v tomhle stavu budu něco dělat – neřkuli zkoumat? pomyslel si hořce. Zpropadený Ramos! Vesmírný vládce? Chm! Ožrala a chlastometr to je!

Chvíli sbíral síly. Ach jo. Tak do toho. Odhodlaně otevřel oči. Stíhač zaznamenal, že je velitel připraven. Velín zvolna pohasl a zobrazovače se naopak rozzářily.

„Hej, ty!“ řekl tiše Jao.

„Příjem,“ ozval se známý neosobní hlas.

„Máš ještě ten svůj harmonogram?“

„Ano.“

„Víš kam teď letět?“

„Ano. K dosud nezmapované oblasti v sekto-“

„-dobře dobře, věřím ti. Tak můžeš startovat, ale hlavně ať to moc nedrncá, jasné?“ A znovu zavřel oči. Čekala ho dlouhá cesta, nebylo proč si při ní neodpočinout.

„Chápu,“ podotkl hlas, a jeho syntetický tón pochytil znatelně pobavený odstín.

To není typizovaná odpověď, uvědomil si okamžitě Jao. Že by měl Ramos ohledně toho vylepšení stíhače mimořádně pravdu? Ale bolavá hlava mu nedovolila se soustředit.

Mohli bychom už také někam letět, napadlo ho po chvilce, neboť ještě nepocítil žádný otřes, provázející každý teleport, ba ani nástup beztížného stavu. Co to zase má znamenat?!

Rázně otevřel oči.

„Tvé další rozkazy?“ ozval se mozek stíhače okamžitě. Zdálo se, že už hodnou chvíli kotví v určené oblasti a čeká jen na další přání svého velitele. Ale cílový sektor je od Gorkghannu daleko, napadlo Jaa. To by obnášelo aspoň pět skoků včetně mnohahodinových dobíjecích přestávek mezi nimi – !

„Co se děje?“ řekl opatrně.

„Nerozumím,“ reagoval počítač.

„Necítím beztíž.“

„Máme vlastní gravitaci.“

Jao znechuceně zamával rukou kamsi do prázdna. „Ramosi…! Vypni ten simulátor. Fakt sis myslel, že ti to spolknu?!“

„Nejsem simulátor,“ ohradil se mozek korábu. „A nejsme na Anti-Quayru. Máš ale raději beztíž? Stačí říci.“ Jao užasl, protože v ten moment ztratil váhu.

„Tak počkat. Co to je za kouzla?!“ Soustředěně si odfrkl. „Fakt nekecáš. Velmi zajímavé! Jo, a gravitaci zase zapni, jestli to jde...“

„Zapnuto,“ ohlásil počítač a svět dostal zpět rozumný směr.

Jao se zahleděl na zobrazovač. Celou jeho výšku zabíral obrovský obraz narudlé, mrtvé a pusté planety bez atmosféry. Místy byla dosud zřetelně znát pásma, kde před dávnými věky patrně vedly břehy místních oceánů. Teď byly pryč a na dřívějším dně se tu a tam šklebily rozervané krátery od zásahů meteorů.

„Vzdálenost?“ Jao sice nevěděl nic o pravidlech kosmické navigace, ale citem usoudil, že jsou pro začátek nebezpečně blízko.

„Sto čtyřicet milionů kilometrů,“ zahlásil mozek. „Držím se raději trochu stranou, než zjistíme oč jde.“

Cože?! Překvapilo ho to. Podle viditelných podrobností povrchu by odhadoval mnohem méně.

„Tak to mi nabízíš hezký obraz,“ řekl uznale.

„Snažím se,“ podotkl hlas mozku div ne polichoceně a dodal: „Volil jsem celkový pohled. Pokud bys ale chtěl, mohu obraz ještě přiblížit.“

„Raději bych chtěl, aby mně přestala bolet hlava,“ zavrčel Jao jen tak pro sebe. Neplatilo to mozku stíhače; bylo jasné, že takovou větu nedokáže správně pochopit. Tím víc ho udivilo, když slyšel okamžitou reakci:

„A tobě se to nelíbí?“

„Co se mi má líbit, ty chytráku?!“ V údivu nad tím prohlášením si Jao ani nevšiml, že probíhající konverzace už naprosto neodpovídá typizovanému slovníku Gorkghannských komunikačních obvodů.

„No přece hlavybol,“ vysvětloval mozek stíhače. „Představ si mě: stále v pohotovosti, stále v činnosti, žádná radost, žádná únava. Jak rád bych poznal, co je to bolení hlavy! Věřím, že to musí být něco... něco úžasného!“

„Ty jsi ale trouba,“ ulevil si Jao.

„I ty jsi jiný jež já, ale kvůli tomu ti nebudu nadávat,“ podotkl mozek stíhače odměřeně.

„Hleďme, ty vnímáš i urážky? Promiň. Vidím, že jsi rozumnější než tvůj předchůdce.“

„Ne, jsem to pořád já. Můj stav před zásahem Anti-Quayrských techniků bych přirovnal ke tvému stavu po včerejší oslavě. I já po minulé noci vystřízlivěl, zhruba řečeno.“

Jao se rozesmál. „Poslyš; jsi opravdu tak chytrý, jak vypadáš?“

„No... na tebe samozřejmě nemám,“ odvětil mozek a Jao přímo slyšel, jak se za tou větou chechtá.

„Jak se jmenuješ?“

„Tortogar.“

„Tor co-?! Prosímtě, jak jsi přišel na takové jméno?“

„Je to alfabetizovaná derivace O‘Nemillyho třetí stavové rovnice, dvacátá pátá prekvadrisekce a stopětaosmdesátá ikosaemutace počínaje od dvoumilióntého sudého prvočísla-“

„-sudého prvočísla?“ zarazil se Jao. „Mluvíš z cesty, ne?“

„Na praštěnou otázku stejná odpověď,“ odvrkl škrobeně počítač. „Koho by napadlo ptát se proč se jmenuje zrovna tak, jak se-“

„-je to rozhodně KRÁSNÉ jméno,“ řekl honem Jao.

Mozek zmlkl. Chvíli bylo na palubě ticho, rušené jen nepatrným šumem pracujících obvodů.

„Ještě malý dotaz,“ řekl po chvilce Jao, kterému myslící počítač stále nedával pokoj.

„Sem s ním!“

„Jakou otázku bys položil umělému mozku, abys otestoval jeho inteligenci?“

Počítač odpověděl naprosto skvěle: rozesmál se.

„Dobrá, dobrá,“ couval honem Jao, „přesvědčils mně. Takže se raději pustíme do práce, ne?“

„Výtečný nápad. Během naší mírně nejapné rozmluvy jsem prohlédl okolí a udělal pár analýz. Protože podle mě nikde nic nehrozí, rád bych tě upozornil na tuhle věc,“ řekl mozek a barevně zvýraznil jednu oblast na pustém planetárním glóbu.

Byl to kráter, jeden z těch, které svědčily o dávné srážce s bludnými vesmírnými tělesy. V jeho nitru se nacházela obrovská kruhová plocha plná geometrických tvarů, která stoprocentně nebyla přírodním útvarem.

Zatímco si Jao prohlížel obraz, mozek kreslil na dalším zobrazovači prostorový řez objektem.

„Nechci se tě ani ptát, jak můžeš z takové dálky zjistit, co je sto metrů pod povrchem,“ zavrtěl Jao hlavou při pohledu na trojrozměrný model cílového prostoru. „Co navrhuješ dál?“

„Přiblížení.“

„Proveď.“

￼

V jeho nitru se nacházela obrovská kruhová plocha...

„Divil ses že máme vlastní gravitaci? Tak teď sleduj,“ zvýraznil mozek stíhače tři údaje na kraji hlavní zobrazovací plochy. Bylo to od něj milé, Jao akorát nevěděl, co znamenají.

„My letíme lineárně?“ podivil se.

„Ovšem. Nechci se teleportovat do něčeho, o čem zatím nic nevíme,“ podal mozek stíhače vysvětlení.

„Aha. Myslel jsem naopak, že tomu, co tam možná číhá, nedáme šanci se rozkoukat. Když nás uvidí přilétat, bude mít plno času něco na nás vymyslet,“ namítl Jao.

„A my zase díky tomu budeme mít víc času to rozeznat. Tvá varianta měla v mé analýze index nula čtyři, moje nula čtyři nula jedna. Přesto můžeme skočit – ty jsi velitel. Takže chceš?“

Jao tiše odfrkl. „Není třeba. A co znamenají ta čísla?“

„První je zrychlení,“ pravil Tortogar. „Držím ho na hodnotě, která třistakrát převyšuje gravitaci na povrchu Gorkghannu. Druhá je odpočet, jak dlouho ještě budeme tak zrychlovat. A třetí ukazuje, jak jistě sám odhadneš, vzdálenost k cíli.“

Jao udiveně mrkl. „Třistakrát?? Jak to děláš?“

„Další běžná funkce gravitačních motorů,“ zněla odpověď. „Změny rychlosti v minimálním čase bez trapně archaického jevu, zvaného přetížení.“

„Třistakrát?!“ opakoval Jao znovu. Tak šílené číslo ho nenechávalo v klidu.

„Přesně. Ale pokud by sis přál, můžeme přidat. Pohleď!“

Číslo zrychlení se rozběhlo nahoru a zastavilo až na hodnotě sedmi set. „Zrychlovat i brzdit budeme hodinu, a mezi tím asi půl hodiny poletíme setrvačností,“ referoval počítač nevzrušeně. „Oproti původní variantě jsem zkrátil dobu letu o půldruhé hodiny. Stačí?“

Stačilo. Přesně po udané době stíhač zaparkoval u tajemné planety, která pohltila už mnoho Gorkghannských korábů.

V neviditelných obvodech to maličko silněji zašumělo, lačné jícny detektorů zvýšily podtlak a nasály do sebe další obrovská kvanta informací. Obraz trojrozměrného řezu oblasti se rázem zaostřil o nové podrobnosti.

„Kde bereš energii?“ žasne Jao.

„Mám mimoprostorový zásobník. Je to nejpohodlnější způsob energetické komunikace s tímto vesmírem. A věř mi nebo ne, mám v něm energie víc než dostatek.“

Jao nenalézá slov. Buďto je Anti-Quayr o tisíc let vývoje před Gorkghannem, anebo... anebo se mu tohle všechno jenom zdá, zatímco ve skutečnosti leží v hypnotickém trenažéru v Sabrotu a šéfka vládní biologie Hanki právě říká: „Podívejte se, on si ve spánku myslí, že spí.“

„Spím?“ táže se potichu svého dláta.

„Co?“ zacinká nechápavý hlásek.

„Nevěřím tomu, co kolem sebe vidím,“ pokouší se upřesnit Jao.

„To já zase jo,“ ujišťuje jej zbraň. Je to k ničemu, uvědomuje si Jao. I jeho průvodce se mu může jenom zdát. Zamračeně několikrát odfrkne. Tohle není sen, cítí vzápětí. Rozhodně ne v úrovni, na kterou se zrovna ptá. No dobrá!

Znovu prohlíží objekt. Uprostřed labyrintu je kruhová aréna. Celý areál skvěle demonstruje nadřazenost tří rozměrů nad dvěma. V ploše nesmírně zapeklitý problém, v prostoru hračka.

„Život?“

„Nula,“ odpovídá okamžitě mozek.

„Hrozby?“

„Nula.“ A po vteřinové pomlce počítač dodal: „Správně ale musím doplnit: rozpoznatelné hrozby nula. Jsem dost všímavý, ale nevylučuji že tu může být něco, co nevnímám. Zdejší prostor mi přijde... nějak divně placatý. Nesměj se mi.“

Prostor může být jen holografická projekce svého rozhraní. Jedním slovem Hladina, vytanula náhle Jaovi na mysli Cantova slova. A hrome.

„Nebudu se ti smát. Tak co dál?“

„Odeslal jsem souřadnice a nějaká data, aby po nás případně aspoň něco zbylo, a rozhlížím se,“ odpovídá mozek.

„To ti schvaluji. Co mám zatím dělat já?“

„Dej si šlofíka,“ radí mu zcela vážně Tortogarův hlas.

„Nech těch hloupostí!“

„Myslel jsem to vážně, odpočinul bys hlavě. Když ale nechceš, zkus zahájit nějakou akci.“

„Kdybych tušil jakou, cítil bych se lépe. Žádné další instrukce nebyly, takže co?“

„Musíš mít nějaké instrukce? Buď svým vlastním pánem,“ překvapila ho odpověď mozku.

„Být svým pánem? Hm... hele, neměl bys pro mně něco jednoduššího?“

Mozek ocenil Jaův vtip veselým smíchem a za odměnu mu promítl sérii různých analytických konstrukcí: „Právě že je tu JENOM to bludiště.“

„Asi si mně pleteš s archeologem.“

„To by byl skutečně trapný omyl. Ale i tak lze posoudit míru podivnosti. Co to mohlo být za civilizaci, že na celé planetě postavila jen jediný, bludišťový objekt? Dává ti to smysl?“

„Ne,“ musel připustit Jao.

„Mně také ne. Mnohem přijatelnější je možnost, že jde o ten symbol.“

„Jaký TEN symbol-?“

„Přece značka, která by měla - tedy, mohla - ukazovat ke Štítu.“

„Počkej moment. Jaká značka? Jaký Štít?“

„Přece Štít proti všem ranám.“

„Neznám.“

Hlas mozku byl znatelně zaražený: „Myslel jsem, že právě o tom jste s Ramosem mluvili. Objekt třídy KO2 – komplexní osobní ochrany. Vždyť přece hlavně proto jsme tady, ne?“

„Hm... nějak stále tápu.“

„Tahle planeta tu přece původně nebyla,“ trpělivě vysvětloval mozek.

„Když to říkáš, tak nebyla.“

„No sláva; aspoň v něčem se shodneme. Někdo ji sem o své vůli dostrkal. No a shodou okolností se jedná o planetu, na které se údajně nalézá Štít proti všem ranám.“

„Shodou okolností??“

„Potřebuješ ta dvě slova opsat jinak?“ reagoval počítač.

Jao mávl rukou. „Ne. Už si matně vzpomínám. O něčem takovém se mluvilo, ještě než jsem začal pít.“

„To máš tedy pořádné okno,“ podotkl mozek.

Jao se ani neurazil. „Poprvé v tomhle kosmu jsem potkal opiáty, tak se nediv. Ale teď už jsem v obraze, jak se říká v Gorkghannu. Takže přemýšlej, a až tě napadne něco rozumného, dej mi vědět.“

Vyřčený postoj nebyl od Jaa znakem lenosti. Snažit se na něco přijít vlastní iniciativou totiž nemělo valný smysl. Mozek mu stejně předkládal už milionkrát přežvýkané a uhlazené výsledky svých nespočetných pozorování i úvah.

Kdyby se našel nějaký poctivec ochotný sám řídit nějakou situaci na základě osobního posouzení dat, která dodával palubní detekční aparát, strávil by zbytek svého života jejich pouhým načítáním.

Mozek stíhače si něco kreslil na zobrazovače, asi ho to bavilo. Barevné vzory a sloupce znaků však byly pro Jaa natolik anonymní, že brzy přestal sledovat dění a ponořil se do úvah.

To je nádherné, táhlo mu hlavou. Tak Jerenga-wo málem usychá starostí, jaká tajuplná síla tu straší, ale stíhač stěhování planet ani nevyvedlo z klidu. A Ramos mě pošle pro nějaký Štít, který neznám, nepotřebuji a vlastně ani nechci.

„Uprostřed bludiště je malý záhyb prostoru,“ vytrhlo Jaa z myšlenek upozornění mozku. „A za ním je něco schováno.“

„Záhyb čeho?“

„Hele,“ začal mozek zřetelně nakvašeným tónem, „nech už toho. Jsi laik, Jao, a já to beru. Proto se ti snažím předkládat informace v takové formě, abys je dokázal strávit. Nechtěj po mně, abych ti každý jev, který překračuje tvůj obzor, podrobně vysvětlil.

Tak se stane, že místo kdovíjakých definic, pod kterými by sis nedokázal představit VŮBEC NIC, použiju básnický pojem záhyb prostoru, na jehož základě si aspoň NĚCO dokážeš představit.“

„Je od tebe milé, že mi neustále předhazuješ, jaký jsem primitiv,“ zapraskal Jao.

„Štve tě jeho namyšlenost? Mě taky. Stačí abys vydal rozkaz, a vypálím mu ten jeho centrální kybernetický uzel do běla!“ zabzučelo dláto a sneslo se Jaovi na dosah.

„Sklapni, nanicovatá pracovní pomůcko,“ ozval se mozek na adresu Jaovy zbraně.

„Poslouchej, ty rádoby přemoudřelá konzervo, jestli nepřestaneš urážet mého pána – !“ rozjela se pistole a počala horečně měnit svůj vzhled. Z dláta se stal otevírák na konzervy, vrtačka, drtič železobetonu, něco zcela nedefinovatelného, co se stěží vešlo do velína a nakonec prudce zmenšilo a konkretizovalo do lesklého louskáčku na ořechy. Jao mlčky sledoval jemné záblesky na povrchu louskáčku a měl neodbytný pocit, že by se tento na pohled nevinný nástroj dokázal hladce vypořádat nejen se stíhačem, ale klidně i s tankovou divizí.

Navíc ho ohromilo, jak obě umělé bytosti, vlastně STROJE, při vzájemné hádce ještě tlumočily své urážky, vysílané samosebou formou pro běžné ucho neslyšitelnou, do Gorkghannské řeči, aby z toho on, Jao, měl aspoň nějaký pojem.

„Tak klid na palubě,“ zapraskalo opět Jaovo doporučení. Okamžitě se rozhostilo ticho, jen louskáček významně zacvakal čelistmi. Když se po něm ale Jao kriticky podíval, změnil se zpátky na dláto (z trucu to bylo tupé dláto) a usadilo se zpět na kraj jednoho pultu.

„Máte mi snad pomáhat, a ne se hádat. Budeme se zase chvilku věnovat tomu, proč jsme tady, ne? Tortogare, co navrhuješ?“

„Zatímco jsme si odbývali naše společenské tanečky, zjistil jsem, co je za tím záhybem schováno,“ odvětil mozek stíhače.

„A co to je?“

„Jao, jak bys popsal nějakému běžnému člověku černou díru?“

„Černá neuvěřitelně hladová koule.“

„Super. Přimysli si u toho přimontovaný vodovodní kohoutek, z něhož je možno vypouštět vnitřek té koule ven, jen nevíš kam, a přiložený návod, který ale nedokážeš přečíst, a dostaneš docela dobrou představu, co je tam schováno.“

„Ty si nedáš pokoj, básníku,“ zavrčel Jao, ale musel se opět usmát. „No, a co s tím dál?“

„Nevím, jestli je to ono, ale je v tom zkomprimováno pořádné sousto energie. A nic lepšího tu zatím nevidím.“

„Tak to nalož a prozkoumej, jestli to dovedeš.“

Jenže mozek řekl: „Předpokládám, že to samé zavelel každý kapitán, který sem byl poslán se svou lodí a všiml si toho...“

„A už se nevrátil,“ došlo okamžitě Jaovi.

„Přesně.“

„No a co my? Také se nevrátíme?“

„Těžko říci. Můj nakladač se ale dost liší od Gorkghannských...“

„Tak to zkus,“ kývl Jao a očekával, kdy stíhač vyšle nějakou manipulační sondu. Jenže se spletl.

„Naloženo!“ padla okamžitá odpověď. Vtom se ozval poplašný signál a planeta na zobrazovači zmizela. Údaje se na vteřinu proměnily v rozmazané barevné záblesky, načež vše opět zmrtvělo. Kolem se rozkládal volný vesmír...

„Co to bylo?“ snaží se Jao marně něco vyčíst z laviny údajů.

„Útok. Někdo se nás pokusil třemi ranami usmažit... a – smím se pochlubit?“

„Ale beze všeho!“

„Nepovedlo se mu to,“ prokázal počítač opět smysl pro humor.

Jao reagoval úsměvem. „Pochlub se trochu víc,“ vyzval ho.

„Jen jsem to naložil, objevil se tu nějaký ztřeštěný Ler a třikrát se mě pokusil zničit. Celá legrace trvala šest desetin sekundy.“

„Proč třikrát?“

„Nejspíš proto, že jsem utekl až po třetím výstřelu.“

„Tys utekl? Tomu už vůbec nerozumím!“

„Kdybych chtěl, mohl bych zmizet ještě dřív, než by k nám jeho první výstřel doletěl,“ prohlásil mozek pohrdavě. „Ale nechtěl jsem hned ztratit kontakt. Zatímco se nás pokoušel proměnit v oblak žhavých plynů, trochu jsem si ho prohlédl.“

Jaův úsměv se prohloubil. „A – ?“

„Stihl jsem zmapovat téměř celý jeho kosmokoráb. Dokonce jsem si stačil přečíst nějaká data z jeho palubních systémů.“

Jao krátce frkl. „A pak jsi odskočil stranou, a teď si to dáváš v hlavě dohromady.“

„Tak nějak. Domnívám se že jde o jedno velké nedorozumění –“ zobrazovače divoce blikly – „už byl zase u nás!!“

„Cože? Jak nás mohl tak rychle najít? O kolik ses to uklidil?“

„O desetinu srku. Myslel jsem, že je to dostatečná vzdálenost,“ prohlásil poněkud znepokojeně mozek.

„Oba vidíme, že ne. Další plán?“

„Znič toho Lera!“ zabzučelo dláto. „K čemu ti je? Jen dělá starosti. Anebo nebo mě na něj pusť!“

„Nevyrušuj, uctívači pokleslé tesařské věrouky,“ odtušil mozek. „Znáš také něco jiného než zabíjení?“

„No dovol!“ ohradila se dotčeně Jaova zbraň. „Třeba drcení, sekání, vyhlazení, roztřískání, ubezdušení, upečení, usmažení, roztrhání, rozmělnění, spálení a zmražení, fritování, zamortování, hlavy uražení a uší ukroucení–“

„Slyšíš, jo? Oběť své specializace,“ podotkl mozek k Jaovi a v jeho hlase byl znát značný despekt.

„–taky umím bezvadně loupat planety, vajíčka a louskat ořechy,“ neodpustila si zhrzeně dodat pistole.

„Někdy jindy, má milá. A ty mluv, Tortogare,“ zasáhl Jao.

„Chtěl bych vědět, jak nás může tak rychle –“

BLIK!

„–najít. U Leptona, už nám byl zase v patách!“

„Ale nevystřelil,“ podivil se Jao, neboť se mu právě podařilo pochopit, co mu chce říci jeden údaj zobrazovače.

„Protože jsem o tolik rychlejší,“ řekl palubní mozek pyšně.

„Hleď, ať ti to zůstane,“ uklidnil ho Jao.

Museli ještě dvakrát prchat, než se mozek znovu ozval:

„Nechci být špatný prorok, ale ono v té sebrané věci kromě energie opravdu nic není. Je to primitivní, zapšklý a bradavičnatý telepatický odražeč. Na místě z něhož utíkáme nechává otisk našeho teleportu. Jako bychom za sebou stavěli směrové cedule. Lerovi to stačí jenom přečíst. Nemá potřebu obtěžovat se hledáním jehly v kupě sena. Dokonce ani počítat parametry nemusí. Prostě je přečte – a fiští za námi.“

„Takže to něco, skryté za záhybem prostoru, byla jen past!“

„Ošklivá past. Není divu, že pokus o její vyzvednutí nikdo před námi nepřežil. Ale teď už víme co a jak.“

„A co a jak?“

„Zničíme Lera!“ zajásala pistole. „Viď že jo? Řekni!“

„Ale ne jak si myslíš. Udělám na něj maličkou fintu. V okamžiku startu pošlu ten předmět nezávislým teleportem do nejbližšího pekla... moment, podívám se... byl by tu jeden modrý veleobr. A Ler si přečte směrník, jenže to nebude směrník náš, nýbrž toho telepatického odražeče a – šťastnou cestu!“

Jao se spokojeně šklebí: „Jsi pořádný tvrďák!“

„Jaký tvrďák?“ diví se mozek.

„Chtěl jsem říci – žádné zbytečné ohledy!“

„Zdejší vesmír, milý Jao, neuznává pojmy milosrdný a krutý, dobrý a špatný, čestný nebo proradný! Vesmír je ztělesněný zákon. Všechno, co je fyzikálně možné, je tím pádem i dovolené. Podepsán Lepton. Tečka.“

„Ukonči kázání a pusť se do práce,“ zazpívala bzučivě pistole, „nebo to nakonec fakt zbyde na mě.“

Jao nereagoval, protože mu v hlavě zněla poslední Tortogarova slova. Vše, co je fyzikálně možné… Hm! Jak se do tohoto světa dostal on sám? Patřila ta událost mezi „fyzikálně možné“, nebo už spadala mezi ty nedovolené, a tím pádem zakázané? Má mě moje nedotknutelnost chránit před ním, anebo naopak vesmír přede mnou…?

Zhluboka vzdychl. Otázek plno, odpověď žádná.

„Proveď,“ řekl bezbarvě na Tortogarovu adresu.

Ujednáno, provedeno.

„Jsme zpátky,“ ohlásil mozek. Na zobrazovači byla vidět všem již známá planeta. Chvilku bylo podezřelé ticho.

„Je mi to trapné, ale... nevím, co dál,“ přiznal konečně hlas stíhače. „Ani napodruhé nevidím nic, co by stálo za řeč.“

„To nic, takových je nás tu víc,“ zvedl se Jao z pilotního křesla. „Říkals, že tu ve skutečnosti mám získat nějaký Štít.“

„Já jsem tvůj meč i štít,“ mňoukla vemlouvavě pistole.

„To víš že jsi,“ přikývl Jao a pokračoval: „Proč si pro něj nedošel Ramos osobně?“

„To nevím.“

„Takže lze předpokládat, že ten Štít najdu jen a pouze já.“

„I tak by se to dalo chápat,“ připustil mozek. „Víš, Ramosovy výroky jsou příliš složité pro naše prosté myšlení.“

„Něco ti řeknu. Při prvním setkání po mně chtěl Ramos nějakou odpověď – první, která mě prý napadne,“ pronesl Jao zamyšleně.

Mozek chvilku zaraženě mlčel. Pak řekl:

„To by mohlo být ono. Možná jsi klíč k mnoha otázkám. Ramos nikdy nedělá nic zbytečně.“

„Za vyzkoušení nic nedáme. Ukaž mi mapu planety,“ poručil rázně Jao. Na zobrazovači se bleskurychle vykreslil plastický povrch pusté oběžnice. Jao maličko zaváhal, najednou měl pocit, že se chová jak blázen. Potlačil ho a zavřel oči: „Rozjeď obraz.“

Poslepu zapíchl prst do zobrazovače a zastavil tím náhodný pohyb mapy. Pak oči opatrně otevřel.

„Je to hloupost,“ řekl znechuceně. „Ani jsem se nestrefil na glóbus.“ Prst ukazoval kamsi do prostoru, od povrchu planety ho dělilo pár set kilometrů.

„Nic si z toho nedělej,“ utěšoval ho mozek, „každopádně můžeme vyloučit další variantu.“

„Ne,“ řekl najednou Jao.

„Co?“

„Ne,“ opakoval a několikrát si usilovně odfrkl. Pak poťukal prstem na zobrazovač: „Něco mi tu chybí.“

„Napověz mi,“ špitl mozek.

Vtom řekla pistole: „Nemáš na mysli tu věc, co nás tak krásně vždycky prozradila?“

Jaův pohled se zablýskl. „Tortogare! Chci to mít zpátky!“

*

20 – Pomsta poražených

„A že s náma zacházíte jak s emzákama!“ vykřikl Dowsbars nenávistně do černých průzorů těžkých bojových kombinéz, které jej i jeho rodinu mlčky obklopovaly na louce poblíž farmy.

„Klid, prosím,“ opakoval neosobní hlas komunikátoru.

„Jakej klid!? Vtrhnete sem jako teroristi a člověk má bejt klidnej!“ Dowsbars ukázal na širokou díru ve střeše, kudy před chvílí přistál jeden z tohohle pekelného komanda. „Todle je soukromej majetek! Budu se s váma soudit až za hrob!“

„Klid, prosím,“ opakoval hlas. Stěna domu se zatřásla a zřítila. Průzkumník, hledající kdoví co uvnitř domu, zřejmě neměl čas odcházet dveřmi. Udělal jen pár kroků, když dům náhle implodoval. Jako v děsivém snu zahlédl Dowsbars, jak se celá jeho farma za ostrého záblesku nepopsatelným způsobem smrskla do jednoho malého bodu. Vzápětí s ním drasticky zalomcovala zvuková a tlaková vlna. Implozívní granát!

„Bestie! Grázlové! Vrahouni!“ křičel. Otočil se k rodině. Žena se skláněla k nejmladšímu synovi.

Chtěl vykročit, ale jedno vojenské monstrum mu položilo ruku na rameno. Měl dojem, jakoby ho k zemi přibila skála.

„Dowsbarsi,“ řekl komunikátor. Farmář už chtěl zařvat, ale i přes syntetickou modulaci byl ten hlas tak těžký, že ta ruka na rameni byla proti němu hotovým peříčkem.

„Dowsbarsi, přišla chvíle, kdy si Gorkghann žádá váš život. Tvůj i celé tvé rodiny.“

Muž náhle nemohl polknout vyschlým hrdlem, a teprve nyní si všiml obzoru, na kterém se v dálce pomalu, jako ve zlém snu, zvedalo do neuvěřitelné výšky šílené ohnivé inferno.

„Můžete dostat nanejvýš dvacet vteřin na rozloučenou. Nemohu ti to poručit, ale zkuste to brát statečně. Vaše jména budou zařazena k těm, co padli v boji s vesmírem.“

Dowsbars chtěl křičet. Chtěl řvát tak, až by zbořil oblohu. Ke své hrůze však slyšel, jak jeho ústa vypouštějí jen nějaké blábolivé zvuky. Náhle se mu udělalo děsně špatně, nitro jeho těla zaplavila sžíravá bolest. Dovrávoral k ženě a vzal ji i děti pevně do náruče.

„Bude v pořádku,“ pokusila se jeho žena o úsměv. Mluvila o nejmladším synovi. „Jen ho to porazilo, když to odstřelili... pověz, co ti říkal? Zaplatí nám to někdo? Nebo se válka zase vrátila?“

V Dowsbarsově duši stále zněl ten nebetrhající, neutišitelný jekot. Brada se mu roztřásla. Neodvážil se promluvit, jen všechny ještě křečovitěji obejmul.

Ani si nevšimli, že se kruh černých postav rozšířil.

„Lituji,“ řekl naposledy jeden komunikátor.

Prst na spoušti se pohnul.

Obraz pevně semknuté, vyděšené rodiny se nepopsatelným způsobem smrskl do jednoho docela malého...

*

21 – Utrpení zvěře

„Tohle nám Targrani dělat neměli,“ řekl Rix. Nálada v Sabrotském velínu byla tentokrát doslova vražedná. Lastakar přednesl zprávu o poslední planetární katastrofě.

Tajné komando, vyslané z Targranu, proniklo ochranou Gorkghannu a vysadilo v Yerpetonské prérii několik ohnisek vixervigů. Tyto organismy zde neměly žádného nepřítele. Jsou to v podstatě mikroskopičtí brouci. Vyznačují se však nevídanou žravostí a rozmnožovací schopností.

Na satelitu Sirdža BB5, kde byli objeveni, zničili už dávno celou biosféru. Co je měkčí než kámen, zmizelo. Tyto příšerné organismy, ozařovány temně krvavým svitem rudého trpasličího slunce, se tam už léta živí v nepopsatelné evoluční agónii požíráním sebe samých.

„Museli jsme vypálit čtyřicet tisíc kilometrů čtverečních do hloubky dvaceti metrů. Padla na to třetina veškerých zásob antihmoty. Odneslo to dvě stě tisíc nevinných, nic netušících lidí a šest výsadkářů, kterým se to navzdory všem zabezpečením prokousalo skrz bojové skafandry.“ Lastakar složil hlavu do dlaní. „Nejdřív voják, pak zabiják, nakonec vrah! Jak oslnivá je kariéra trojzlatého admirála!“

„Místy už došlo k explozívnímu přemnožení,“ podotkla admirálka Hanki hlasem, který byl kámen a led. „Vixervigy žraly všechno živé i neživé a tím víc rostl jejich počet. Šlo doslova o vteřiny... Nebyla jiná volba, zavolala jsem Lastakarovi a...“ Pevně sevřela rty, než se znovu opanovala.

„Vixervigy mohou přežít určitou dobu i uvnitř hostitelského organismu, než se začnou lavinovitě množit. Byli i lidé, kteří se snažili uprchnout, a na útěku je to najednou sežralo ZEVNITŘ...

Museli jsme kolem zasaženého ohniska vytvořit značnou bezpečnostní zónu… a ta to odnesla také, pochopitelně. Jak Lastakar řekl: dvacet metrů do hloubky se všechno proměnilo v lávu. Kvůli anihilaci hydrosféry jsme museli spálit i atmosféru do výšky devíti kilometrů. A padesát kilometrů kolem zničené zóny všechno hoří… neměli jsme čas ani prostředky bránit přidruženým ztrátám... Ale zastavili jsme to.“

Sevřela křečovitě pěsti. „Přesvatý Leptone! Doufám že zastavili...“

Nebylo snadné o tom ani mluvit. Chvíli mlčky dýchala.

„Rozparcelovali jsme celý Gorkghann do osmdesáti tisíc izolovaných enkláv, abychom mohli eliminovat případné propuknutí epidemie než se rozšíří. Planetární průmysl, obchod, vlastně cokoli, je díky tomu totálně zastaveno. Pokud si, jirrione, bude někdo stěžovat, že střílíme lidi, kteří se násilím snaží překonat izolační zóny, tak se k tomu otevřeně přiznávám. Nesmíme - absolutně za žádnou cenu nesmíme dovolit riziko případného přenosu byť jediného vixerviga.

A tak to bude ještě nejméně čtyři dny, a neslevím ani vteřinu.“

„Proč tolik?“

Unaveně si promnula obličej. „V populaci mohou být i jedinci, kteří mají s vládním systémem Gorkghannu své nesmiřitelné účty. Takový člověk by mohl - i za cenu svého života - ukrýt vixervigy třeba do pancéřového trezoru, aby byli vypuštěni po skončení karantény. Máme spočítáno, že případné uschované vixervigy by se prohryzaly z nejodolnějšího bankovního trezoru ven nejdéle do jednoho dne. Pro jistotu přidáváme trojnásobek času navrch.

Ale zapojené vojenské jednotky budou mít karanténu osm dní. Armádní materiály jsou ještě kvalitnější, tam by neúmyslná kontaminace mohla způsobit dvojnásobné zpoždění. Pochopeno?“

Jirrion mlčky kývl.

Hanki Ra Klarang se podívala na přítomné hořícím pohledem. „Sabrot je stoprocentně uzavřen, jsme plně hermetizováni. Pokud se tu přesto někde nákaza objeví, nemáme žádné prostředky jak ji humánně zastavit. Musíme jí bez milosti izolovat a spálit. Tolik místností, sekcí nebo celých podlaží, dokud se to nezastaví. Přinejhorším celý vnitřek Sabrotu. Všechno a všechny. Včetně nás.

Pokud se něco takového stane, a já budu mrtvá, protože nejspíš budu mezi těmi kdo budou likvidovat případná ohniska, žádám-“ zarazila se. „Ne, nežádám. Rozkazuji vám spálit toho tolik, aby se to zastavilo. Bez ohledu na cokoli, bez ohledu na své vlastní životy. Jasné?!“

Admirálové mlčky kývli. Náčelnice biologie měla děsivou pravdu.

Hanki se chvilku mlčky dívala na vlastní chvějící se prsty. „Pokud nám chtěl Targran naše vítězství znechutit, uspěl na celé čáře. Tenhle masakr, kterého jsme se museli dopustit na vlastních lidech, vejde do dějin... A jestli tu padne jediné slovo o ekologii, neudržím své pěsti v klidu.“ Narážela tím na děsivé meteorologické kataklyzma, které zásah armády vyvolal. Ekosystém utrpěl ránu, zcela srovnatelnou s prehistorickými epizodami globálních vyhynutí.

„Pouze fakt, že Targrani počítali s tím, že nebudou odhaleni, měl za následek tak nízký počet obětí,“ dodal Rix.

„Ano, nízký!“ zašeptal otřeseně Lastakar.

„Počítali, že než si něčeho všimneme, vixervigy se ve stepi rozmnoží natolik, že už je nikdo nezvládne a sežerou celý Gorkghann až na skálu... Naštěstí jsme na to díky Dee Cantovým naslouchačům přišli dřív, než došlo k nejhoršímu. Je to vlastně naše štěstí. Kdyby Targrani tušili, že je odhalíme, pokusili by se vixervigy umístit někam, kde je naopak hustota obyvatel a jejich migrace největší. To by už nikdo nezastavil. Já vím, Lastakare. Ale je to tak.“

„To je proto, že mi nikdo nechce dát jednotky na ostrahu vesmíru kolem Gorkghannu!“ udeřil Lastakar pěstí do pultu. „To je pořád – musíme naši vládu v galaxii udržovat v chodu, musíme hlídat konvoje, přestupní zóny, Targrany, Nupergany, Sirkimany, Mangwaxellany a kdoví koho, musíme tohle a támhleto, všichni moji lidi i stroje už měsíc jedou na sto padesát procent, a tady jsou ty konce!“

„A nepojedou tak už moc dlouho,“ doplnila varovně Hanki. „Nemůžu Lastakarovy vojáky ani Sorxovy průmyslníky držet na drogách donekonečna...“

„Ani já stroje stroje v režimu přetížení,“ podotkl Sorx.

Jerenga-wo vyčkal, až oba domluví. „Souhlasím s tebou, Lastakare,“ řekl pak. „Udržíme v tajnosti že víme, kdo za tím je. Během izolace vymyslíme, jak na to Targranům odpovíme. Neříká se mi to lehce, ale dosavadní politiku nezměníme. A vy se zatím budete muset víc snažit.“

„Víc snažit?“ zašeptala šokovaně náčelnice biologie. „Nepřijdeme o armádu a ekonomiku v bojích, ale díky totálnímu vysílení-!“

„Víc snažit!“ zvolal Lastakar v mocném pohnutí, a vstal. „Střel, jirrione. Střel! Protože tenhle rozkaz prostě NEJDE splnit!“

„Lastakar se trápí jak zvíře v posledním tažení. Prokaž mu milosrdenství a střel ho, jirrione,“ řekl smrtelně vážně Rix, aniž zvedl hlavu. „Jo a mě hned po něm.“

Jerenga-wo se vztyčil v celém svém majestátu hvězdného vládce: „Ven! Ven!!“ zařval.

Když odcházeli, Dee Cant polohlasem, ale tak, aby to dolétlo až k Jerengově uchu, poznamenal: „Také jirrion se trápí, přátelé.“

*

22 - Nikkir

Žhoucí, oslepující obraz nesmírné sluneční výhně byl tak pekelný, že Jao mimoděk ucukl hlavou.

„Jsme na místě. Pokusím se to dostat zpět,“ hlásil mozek.

Stíhač kotvil necelých dvacet milionů kilometrů od gigantického modrého veleobra, důkladně stíněn ochrannými energetickými bariérami. Scenérie kolem byla strhující. Jakoby se pravá půlka vesmíru proměnila v bouřící světlo. Jao se pokusil ten pohled nějak zařadit, ale jakékoliv srovnání bylo naprosto nevystihující. To nelze vypodobnit; to se musí zažít.

„Mám!“ řekl mozek tónem nejvyššího uspokojení.

„Máš? Jak to děláš?“ vytrhl se Jao ze zajetí obludné ohnivé vize.

„Tak jako předtím - nezávislým teleportem. Určitě jsi čekal, že si se sluníčkem neporadím, přiznej se!“ odpověděl pobavený hlas mozku.

￼

To nelze vypodobnit; to se musí zažít...

„No… vlastně čekal. Hm. Jak to, že to vydrželo takovou palbu?“

„Ta věc není z těch, které by přivedlo pár chvil pobytu v nitru hvězdy příliš z míry. Dokonce jí to stihlo kousek sežrat.“

„Opravdu – s hezkými věcmi si to tu zahráváme,“ podotkl Jao. „Odsuneš se trochu bokem? Mám pocit, že se co nevidět rozpustím jako zmrzlina na plotně.“

„Ó jistě,“ pravil ochotně mozek a obraz nesmírné hvězdy se skokem zmenšil na velikost, v jaké je vidět slunce na Gorkghannu. „Dovol, abych tě upozornil na komický efekt teleportu, aneb přemísťování nadsvětelnou rychlostí. Když si počkáme, uvidíme sami sebe, jak přilétáme k tomuto slunci a jak potom mizíme, protože světlo donese tuto informaci o nás do míst, kde právě jsme, až za nějakou půlhodinku. Pro zdejší klasickou fyziku tu vlastně ještě nejsme.“

„Na legrácky by tě užil,“ zavrčel Jao, „ale teď můžeme–

„–ještě okamžíček,“ dovolil si ho přerušit počítač. „Je tu ještě jeden objekt.“

„Nemá tu náhodou zrovna dneska celá galaxie rande?“

„Jenom její nejdůležitější část,“ zasmál se mozek. „Podívej se!“

Obraz na čelní stěně jakoby se šílenou rychlostí rozletěl do vesmíru a z jeho hlubiny se náhle vynořil... přízrak. Ale ne, je to jenom jakási troska, téměř naprosto zničený kus mrtvé technické hmoty, letící po bezcílné dráze mlčenlivým, nekonečným vesmírem.

Jaa pohled příliš nedojal. „A co?“ zavrčel.

„Takhle dopadl náš pronásledovatel.“

„Dobrá práce,“ zacinkal hlas Jaovy zbraně.

Jao ale pochopil pravý stav věcí. „Takže se mu podařilo uniknout!“

„Bylo to vypětím všech sil. Jeho koráb odvedl heroický výkon.“ V hlase umělého mozku byl znát obdiv.

„Nečekal bych od tebe takové uznání.“

„Statečnost tváří v tvář smrti se odjakživa cení, dokonce i v Gorkghannu, ne?“ opáčil mozek. „A kromě toho – Ler, který je na palubě, není mrtev.“

„Ten má ale smůlu!“ vykřikla pistole, až se Jao poohlédl. „Že mi ho necháš,“ žadonila. „Prosím, prosím!“

„Zklidni se!“ zvýšil Jao hlas. Pocit, že je jenom trpnou figurkou postrkovanou nesmírně dokonalejšími věcmi kolem něj, ho příšerně deptal. A ještě ty krvelačné poznámky jeho pistole – !

„Chci ho vidět!“

„Jsme u něj,“ zahlásil mozek ihned. Jao už si začínal zvykat na to, že teleport v tomto stíhači, ať na libovolnou vzdálenost, probíhá oproti všem předpokladům OKAMŽITĚ.

„Oloupu ho.“ Vrstvu po vrstvě se počaly děsivě deformované pancíře neznámého korábu odkrývat, až zbyl poslední objekt.

„Nouzový bunkr,“ poznamenal mozek a po zobrazovači se přehnal peloton analýz. „Dokonce obsahuje vrstvy ze slitin antimagicia! Šikovné zařízení.“

￼

„Nouzový bunkr,“ poznamenal mozek...

„Máš také podobnou kapsli?“ napadlo Jaa.

„Ani náhodou! Ty snad myslíš, že bys někdy na mojí palubě něco takového potřeboval? To bys mě urazil!“

„Nojo, už mlčím. Otevři to, můžeš-li.“

Stěna bunkru se odsunula a odhalila – mumii.

„Je v pořádku,“ řekl věcně mozek.

„Jak to můžeš vědět?“

„Mám na to své metody. A propó – nepřekvapuje tě, že Ler vypadá v hrubých rysech jako hominid?“

„Doprav ho sem,“ poručil Jao místo odpovědi.

„Sem? A smím vědět, co s ním tu budeš dělat?“ tázal se počítač.

„Dá mi ho! Dá mi ho! Já to věděla!“ zajásalo dláto. „Zakuchám si! Zasmažím si! Juch!“

„Prostě to udělej,“ pobídl ho Jao.

„Smím napřed ověřit biologické riziko-?“ namítl mozek korábu.

Jao trochu zaraženě odfrkl. „Jsem inertní vůči celému tomuto světu,“ oznámil nijak zvlášť hlasitě.

„Celému?“ zopakoval počítač velmi nesouhlasně. Ale Jao neměl náladu na akademické hádky. „Bude to?“ řekl úplně tiše.

„Hotovo!“ ohlásil okamžitě mozek, který svou syntetickou inteligencí naprosto přesně rozpoznal, kdy je třeba přestat si svého velitele dobírat.

„Dobře. Uveď ho v laboratoři do činnosti. Promluvím si s ním.“

„Jak si přeješ.“

Jao nemusel čekat dlouho. V naprostém tichu uplynuly sotva tři minuty, když se hlas ozval znovu: „Připraveno, Jao.“

„Děkuji,“ řekl stručně. Shrábl dláto do ruky a vykročil do krátké spojovací chodby skrz průchod, který mu mozek stíhače včas úslužně otevřel. Třetí dveře napravo vedly do laboratoře a zrovna tak se s předstihem otevřely. Jao vešel.

Mumie už seděla. Nahoře byl obal rozevřen a z něj hleděla černovlasá dívenka. Když Jao vešel, lehce sebou trhla.

Pak tiše, ale zřetelně řekla: „Dávám ti pozdrav…“

￼

Nahoře byl obal rozevřen...

„Uf,“ oddechl si a posadil se na operační blok vedle ní. „To jsem rád, že nemusím používat tlumočníka.“

„My si rozumíme s každým,“ usmála se a Jao si všiml, že kromě úsměvu se její rty vůbec nepohnuly.

„Tak dobře,“ pochopil. „Jak se cítíš?“

„Asi jako potápěč po vynoření z bílé hvězdy...“

Dláto se Jaovi vysmeklo z ruky a s bzukotem, vyjadřujícím velký stupeň spokojenosti, Lera obkroužilo několika křivkami, asi tak jako když si krejčí bere míru na šaty anebo havran na rakev.

„Lehni,“ zavrčel Jao. Zbraň vzdorně cinkla, ale uposlechla.

„Takže co to všechno mělo znamenat?“ vybídl jí.

„Já... víš... nějak se to celé zvrtlo. Nemusíš mi věřit, ale nechtěla jsem zabít tebe.“

Jao frkl. „Věřím ti.“

„Objevil se tu takový...“ náhle její komunikační schopnost selhala. Chvíli marně hledala vhodný výraz.

Jao znovu zafrkal. „Mimobytost,“ napověděl. „Starodávný zpod Hladiny.“ Pousmál se. „Legrační název. Tím víc, že už jsem ho slyšel docela daleko odtud.“

Užasle se na něj podívala a přikývla. „Ano, tak to jde říci. Děkuji. Dělá tu neplechu a krade, co nemá. Nalíčila jsem mu tedy pastičku. Jenže pastičku jsi zvedl ty a místo něj jsem zaútočila na tebe. Mrzí mně to, ale dovedu si představit sebe na tvém místě.“ Odmlčela se a do její tváře se opět vloudil mírně bojácný výraz.

„Copak?“ vybídl jí.

Mlčela.

„Chm,“ řekl Jao neboť mu došlo, oč jde a proč mu stíhač předtím předhazoval Lerův vzhled. Pokýval hlavou. „Rozumím. Ta tvoje ochranná vrstva tě aktivovala ještě před přenosem sem. Čekala jsi hominida, tak jsi na sebe vzala podobu, která slibovala nejvíce bezpečí – hezkou, trochu vyjukanou dívenku. Maličko jsem tě zaskočil, viď. Nepatřím k té rase placatých hlav, tupých zubů a falešných kůží. Ale můžu zase říci, že to, co je vidět, jsem já a žádný nepravý obal. S tebou – jak vidím, to bude trochu horší. No nic. Skončili jsme.“

Chvilku na něj ohromeně hleděla, pak sklonila hlavu. „Máš pravdu. Skončíme to. Jenom ti chci poděkovat za tuhle rozmluvu. Bylo to velmi... příjemné.“ Výraz jejího obličeje ztvrdl. „Můžeš na mně pustit toho tvého nadrženého zabijáka. Jsem připravena.“

„Bzz, bzz,“ udělalo dláto a provedlo ve vzduchu několik střelhbitých obratů. Při posledním z nich ho zastavila Jaova pěst.

„A dost!“ práskl jeho rozkaz jako výstřel. Dláto zděšeně strnulo ve vzduchu a pak náhle bezvládně padlo na podlahu, kde zůstalo ležet.

Otočil se k Lerovi. „Tvá identifikace?“

„Potřebuješ ji? Stejně není přenositelná,“ řekla zvolna.

Zavrtěl hlavou. „Nepotřebuji vědět, jak si říkáš, a vůbec to z tebe nehodlám nějak dolovat násilím. Prostě si jen zvol nějaký identifikátor, kterým bych tě mohl oslovit. Nemám rád, když mluvím s věcí, která nemá své jméno.“

„Mohu ti říci, jaké jméno mělo patřit k mé nynější podobě.“

„No?“

„Nikkir Ler res Rehees.“

„To nezní špatně.“

„Gorkghannská transkripce,“ pousmála se trpce.

„Já jsem Jao.“

„Tvoje jméno je také hezké, ale poslyš, Jao, neprotahuj to už. Nemám strach.“

„Co pořád očekáváš?“ řekl nechápavě.

Znovu mohl obdivovat jas údivu v jejích očích.

„Situace, v níž se nacházím, pro mně není z nejlehčích. Jsem přece tvůj nepřítel. Neprodlužuj to zbytečně.“

Jao pootevřel a zaklapl čelisti. Okamžik rozvažoval, než řekl: „Vesmír je plný rychlé, nesmlouvavé smrti. Nemyslím, že bych se mu musel v tomhle zrovna teď podobat.“

„Brr,“ zazvonil čísi hlásek. Jao se ani neohlédl.

„Chápu,“ řekla beze stopy úleku. „Učila jsem se, že pro hominidy se akt usmrcení protivníka za určitých okolností stává složitým a ne zcela průhledným obřadem. Tohle tvoje prohlášení je jeho úvodní součástí, viď?“

Nesouhlasně zavrčel. „Pochopilas to přesně opačně, než to bylo myšleno. Žádné rituální mučení. Prostě ti nehodlám ubližovat. Nejsi v záběru mojí cesty. Ale to bys asi nepochopila. Teď půjdeme spolu dopředu a ty si ukážeš, kam tě mám hodit. Pak si zamáváme na rozloučenou. Platí?“

Jen mlčky přikývla.

Vzal jí jemně za ruku a vedl do velína. Krotce za ním dusala ve svém mohutném ochranném obleku. Mozek samozřejmě poslouchal a na zobrazovači už se skvěla podrobná mapa galaktického sektoru. Po počátečních orientačních zmatcích ukázala na jednu hvězdu.

„Tady máme pomocnou stanici… Je to ale třiadvacet srků...“

„Slyšels,“ řekl Jao ke stíhači. Ani nemusel dodávat povel ke startu. Vesmír prostě blikl a byli na místě. Jednalo se o docela tuctovou hvězdu hlavní posloupnosti, jakých jsou v galaxii mraky. Citlivá detekce Tortogarova rychle vyhmátla v nekonečné prázdnotě nepatrné, pečlivě maskované smítko, kroužící v bezpečné vzdálenosti kolem ohnivé koule.

„Je to ono?“ ujistil se Jao.

Mlčky přikývla. Snad ještě stále v duchu považovala všechno za krutou legraci, která se v poslední chvíli zvrhne.

„Postav se mi sem,“ odvedl jí na místo, odkud stíhač vedl nezávislé teleporty osob. „Připravena?“

„Už se víckrát nesetkáme,“ řekla tiše. „Ale nikdy na tebe nezapomenu. Připravena,“ dodala rychle.

Jao si odfrkl. Zarazil se a znovu několikrát soustředěně zafuněl.

„Odeslat!“ zavelel náhle. Ler zmizel.

Jao se v zamyšlení opřel o pilotní křeslo. „Hm!“

„Něco v nepořádku?“ staral se mozek.

Jao cvakl zuby: „Myslím, že se spolu ještě setkáme tak moc, až to bude někoho mrzet...“

*

23 – Štít proti všem ranám

„To by jeden nevěřil, co všechno mu do toho vleze,“ podotkl Jao, když se otáčel zpět k velícímu stanovišti. „Takže teď se konečně –“

Nedopověděl, protože na čelním zobrazovači už opět zářila cílová planeta v celé své bezatmosférické nahotě.

„– jo, přesně to jsem měl na mysli,“ dodal trochu zaraženě. „Kde jsme to vlastně skončili?“

„Chtěls vrátit tu past,“ napovídá uctivě mozek.

„Dobře. Ukryj tu věc za záhyb pláště planetární prázdnoty!“

„Tvá divadelní replika mých slov je dobrá, i když postrádá uměleckou hloubku,“ uchechtl se mozek, ale ihned dodal: „Hotovo!“

Jao ale váhal.

„Problém?“ osmělil se mozek stíhače.

„Nevím. Ler mluvil o nějakém Starodávném. Kde je?“

Pár sekund bylo ticho. „Netuším,“ přiznal počítač. „Pokud tu někde je, musí být pro mé detektory neviditelný. Myslíš, že se do nás bude montovat?“

Jao zkusmo odfrkl. „O takzvaném světě pod Hladinou nevím nic víc než ty. Možná má teprve přijít – ten Ler zatím omylem chytal jen malé Gorkghannské rybky. Nu, pokud proti nám něco podnikne, určitě si toho všimneme, a budu mít možnost zjistit zda statut mé nedotknutelnosti bude zahrnovat i jeho. Jdeme na to.“

Znovu se postavil k zobrazovači a zavřel oči.

„Rozjeto,“ chopil se počítač iniciativy a spustil náhodnou sekvenci.

„Slepá bábo, chyť si mně!“ zadeklamoval Jao a píchl prstem.

„To bylo na mě?“ ozvala se pistole velice opatrným tónem.

Jao otevřel oči. „Není to k ničemu. Zase mimo planetu,“ zavrtěl hlavou a znechuceně se odvrátil. V ten moment řekl stíhač:

„Vydrž ještě chvilku.“

„Dej mi pokoj.“ Jaa už přešla chuť se tím dále zabývat. „Co Jerenga chtěl, jsem hlavně díky tobě vyřešil, takže tam můžeš hodit zpátečku a suneme se do Sabrotu, kde nás dozajista netrpělivě očekává prostý admirálský lid.“

Velínem náhle zaznělo cosi jako vítězný chorál. „Jao, našel jsi to!“

„Co zase?“

„No přece Štít.“

„Já? A jak?“ užasl.

„Jak?“ rozesmál se mozek stíhače. „Kdybych věděl, jaks to našel, neptal bych se tě tak hloupě!“

„Ale vždyť jsem se ani nestrefil na glóbus!“

„Nikdo neříkal, že to musí být uloženo na povrchu planety.“

„Hleďme! Tak povídej – kde to je?“

„Bylo to uklizené velmi zvláštním způsobem. Jako kdyby to říkalo: nechci sice být tak úplně všem na očích, ale když už mě někdo spatří, tak mě může vidět. Přesto šance nalezení nebyla větší než jedna ku kvintilionu pokusů. Skutečnost, že tys byl schopen na základě – apropó, Jao, na základě čeho vlastně?“

„Nevím. Vnuknutí? Tušení? Náhoda?“ krčí Jao rameny.

„Poslední varianta přirozeně nepadá v úvahu,“ vyloučil mozek ihned náhodu. „Ale zbylým dvěma možnostem nerozumím o nic víc, než ty. Každopádně skutečnost, žes to byl schopen lokalizovat na první dobrou, naprosto přesvědčivě říká, že jsi právoplatným majitelem toho kromobyčejného – hm, něčeho.“

„Jak – něčeho? Ty ani nevíš, co to je?“

„Milý Jao; jen Ramos možná ví, co je Štít doopravdy.“

„Tak jak ho může někdo poznat?“ nadhodil.

„A máš to, plechovko!“ zasmála se pistole posměšně.

„Důkaz je prostý: našels ho ty,“ prohlásil mozek s jistotou.

Jao tak moc klidný nebyl. „No to je skvělé! Tak já se mám stát majitelem něčeho, o čem nikdo není schopen říci, jestli mi to s chutí neukousne hlavu! Pěkně děkuju!“

„Ale no tak,“ káral ho mozek. „Štít ještě nikomu, kdo ho dokázal najít, hlavu neukousnul – leda na výslovné přání majitele. A majitelem jsi momentálně ty. Takže se uklidni.“

„Důvěřuj, ale prověřuj,“ pronesl Jao a dvakrát soustředěně odfrkl. „Dobře, ukaž mi to,“ souhlasil pak.

Vzduch nad podávacím pultíkem sebou nervózně škubl a na místě, určeném pro interní teleporty se objevila... bezbarvá koule. Ani malá, ani velká, takový obyčejný, hladký míč, vyzařující jakési vlastní vnitřní světlo. Avšak když se Jao zadíval pozorněji, všiml si, že je to celé nějaké zvláštní. Podivná koule sama nezářila, ale také postrádala i náznak něčeho takového, jako je třeba vlastní stín.

„Hezké. Umí to i něco jiného?“

„To je univerzální čekací podoba. Tvar Štítu může být libovolný. Urči si jej sám.“

„Upřímně řečeno – je mi to jedno. Nikdy mi nějak zvlášť nezáleželo na vnějším tvaru věcí.“

„Poté, co ses setkal s Táňou, už ti tak moc nevěřím,“ popíchl jej mozek.

Jao se na okamžik zamyslel. S mozkem nemělo smysl si hrát na schovávanou. „Ale jistě,“ připustil. „Design VĚCI zvané Táňa byl excelentní. Požitek z něj mi ale kalí pomyšlení na to, proč mi byla představena. Po tom, co všechno jsem o Ramosovi slyšel, mi nepřijde, že by to od něj byla pouhá společenská zdvořilost. A od těch tajuplných Lerů určitě také ne.“

„Jak to myslíš?“ pozastavil se mozek.

„Nezdá se mi, že by byla osamělá lovkyně. Určitě za sebou měla někoho, kdo na ni dával pozor. Tak kde je? Proč nijak nereagoval?“

„Aha. Tohle mě nenapadlo,“ přiznal stíhač.

„Jak vidíš, mě ano. Stejně jako prostá, ale znepokojivá otázka: proč Štít nechceš třeba ty? Nebo ty?“ ohlédl se po pistoli.

Tentokrát mozek stíhače mlčel docela dlouho. „Nesměj se mi,“ řekl posléze. „Bojím se ho.“

„Cože?!“ užasl Jao. „Tak tos mě tedy hodně překvapil. V čem je problém?!“

„Ve Štítu samém. Je příliš mocný na to, aby s ním mohla manipulovat běžná bytost. Ale když Ramos řekl, že ho máš najít, je jasné že jsi pro Štít ten pravý. Tak se do toho nemíchám.“

Jao tichounce pofrkával, a teď maličko kývl. „Dobře. Nebudeme to rozpatlávat. Raději vymysli něco vhodného pro mě.“

„Jak si přeješ.“ Počítač se tvářil, jako že přemýšlí, ačkoliv musel mít optimální řešení už dávno nalezené. Tyto časové prodlevy měly svůj hluboký význam – dávaly pomalému mozku palubního velitele šanci udržet si aspoň jakous-takous iluzi o nadvládě nad událostmi.

„No... hezký by byl opasek. Ale vzhledem k tomu, že nenosíš šaty, by to mohlo vypadat divně. Tak možná přilba – ba ne, to taky ne. S tvou hřívou by vypadala divně. Tak co s tebou? Náramek třeba?“

„Gorkghannské bytosti rády nosí takové ty legrační placičky na ramenou,“ nadhodil Jao.

„Nárameník! Výborně,“ zajásal mozek, aniž dal najevo jak Jaovi tuto možnost sám nepřímo napověděl. „Elegantní ozdoba a jedinečné označení hodnosti zároveň! Máš pravdu. Tak si ho vezmi.“

„Vzal bych. Jenže nevím jak tobě, ale mně připadá víc jak míč než ozdoba,“ namítl Jao.

„Dotkni se ho. O ostatní se postará sám.“

„Vážně mě nekousne?“ zaváhal Jao naposledy.

„Radil jsem ti snad někdy špatně?“

„Napadá mě, kdy už to zkusíš,“ odvětil Jao jedovatě. Neptal se ze strachu o sebe - věděl, že je (jak sám říkal) vůči tomuto světu inertní. Ale nebylo jisté, co se stane při konfrontaci sil, kterými byl vybaven, s něčím tak tajemným. Nicméně poslechl.

Měl dojem, že se ještě nestačil tajuplné koule ani dotknout, když náhle zmizela v rychlém blesku, který mu vyjel po ruce na rameno, kde se proměnil v zlatavou pásku s lesklým rubínovým okem na konci.

„Oh!“ Jao mimoděk ucukl. Současně s tím mu propukl v hlavě šílený zmatek. Milión hlasů se navzájem překřikovalo a ze zasutých hlubin mozku se v chaotickém sledu vynořovaly nikdy netušené představy. Připadal si, že mu hlava musí okamžitě explodovat.

„Dost! Mozku, pomoc!“ zapraskalo mu v krku.

V hlavě rázem nastalo ticho, a v něm Jao zcela zřetelně slyšel klidný hlas: »Proč voláš cizího, když máš mě?«

Zdálo se, že tu větu neslyšel nikdo kromě něj. Po vteřině užaslého ohromení Jao řekl: „Hej!“

»No já s tebou mluvím,« poznamenal opět hlas.

„Kdo jsi? Kde jsi?“

»Jsem tvůj momentální společník. A kde jsem? Jak bych to řekl... mám svou ruku na tvém rameni.«

„A – a co chceš?“

Jao v hlavě uslyšel smích.

»Mám vše, takže nepotřebuji něco chtít. Jsem Světlo i Tma, Plno i Prázdno, útočník i obránce, uzurpátor i dárce. Jsem síla, která se vymkla definici, jsem nespoutaná idea Starodávných, jsem esence srdce Reálného mága, jsem Tvůrce, Udržovatel i Ničitel, zdroj, proměna i zánik všeho, co je tvůj mozek s to pochopit. Jsem Štít proti všem ranám.«

„Aha,“ řekl Jao a myslel si, že už tomu rozumí. Mýlil se, tak jako každý, kdo se s touto prazvláštní entitou prvně setkal.

*

24 – Cokoli chceš

„To snad ne,“ zděsil se počítač letounu, když mu Jao navrhl, že by se vlastně už mohli vrátit.

„Ne?“

„Jistě že ne. Počítej – jak dlouho bys sem letěl se svým původním stíhačem?“

„To je vlastně pravda...“

„Aspoň čtyřicet hodin. Připočteme tak dva, tři dny tady a pak dobu pro návrat. My to zvládli za slabé tři hodiny; a to jsi z toho plno času proklábosil s Lerem.“

„Takže tvůj návrh?“

„Což se –“

»Neposlouchej ho,« ozval se v myšlenkách hlas Štítu. »To, co ti může nabídnout on, je ničím ve srovnání s tím, co ti mohu poskytnout já!«

„Jo, poslechni Štít! Je to nejrychlejší cesta do blázince!“ odsekl mozek. Štít očividně předával svá slova i do systémů stíhače.

»Mluví z něj bledá závist,« reagoval chladně Štít.

„A z něj zase uražená ješitnost!“ kontroval počítač.

„Ticho na palubě!“ vybuchl Jao. „Vy dva! Hádáte se o mně jako psi o kus žvance!“

»Výstižně řečeno,« přiznal nevzrušeně Štít. »Ale nezlob se hned… Nemyslel jsem svou poznámku vážně. Jenom sis ještě nezvykl na svou nynější neomezenou moc a na mou zrovna tak neomezenou ironii.«

„Nevím, jestli si vůbec chci na něco takového zvykat!“

»Ale chceš, jenom to ještě nevíš. Nehodlám s Tortogarem soupeřit – není mi sokem.«

Jao zaváhal. „Mám dojem, že stíhač by hravě strčil do kapsy celý Gorkghann. Přesto o něm mluvíš pohrdavě. Jsi vážně tak vysoko nad ním? Co jsi doopravdy zač?“

»Zbytečná otázka.«

Jao se jedovatě pousmál a důkladně, dlouze odfrkl.

»Tak moment!« ozval se mu v hlavě okamžitě hlas Štítu. »Tohle jsme si nedomluvili. Nedělej to proti mně.«

„Nebudu. Už tvou odpověď nepotřebuji. Tam, kde jsi, skutečně nemá smysl rozlišovat technologii, magii, jsoucno či ideu.“

»Proto jsem řekl – zbytečná otázka. Už sis odpověděl, nemusel ses ani ptát,« řekl docela vážným tónem Štít.

„Varoval jsem tě. Až ti z toho mozek vystřelí ušima ven, tak za mnou nechoď,“ vmísil se Tortogarův hlas.

„Hrozí mi něco takového?“ obrátil se Jao ke Štítu.

»Sám víš, že ne. Ale klidně si od něj nech zatím poradit. Já ti ukážu, co jsem zač, až přijde správný čas. Bereš?«

„Mám na vybranou?“

»Ne.«

„Je i tato odpověď ukázkou tvého smyslu pro jedovatý humor?“

»Nevím. To bych si nejdřív musel rozmyslet.«

„Skvělé,“ prskl Jao, uvelebil se v sedačce, a oslovil počítač letounu: „Tak, Tortogare! Co máme nejpohodlněji na dosah?“

„Okamžik, Jao,“ reagoval mozek, a vzápětí hlásil: „Jedna historická pamětihodnost na Kiritimirijioiki. Nebo několik kamenožroutů. A – moment – také nějaká lidová veselice. Osm a jeden. Co?“

„Těm počtům sice nerozumím, ale podíváme se tam.“

Vesmír krátce blikl. Jao se zahleděl na zobrazovač. Nikde nic, jen samé hvězdy. „Docela živo je tu!“

„Optický přehled je vzhledem k rozměrům nereálný,“ upozornil mozek a dodal: „Přepnu ti místo toho symbolický graf.“

Na stěně naskočila síť souřadnic, mezi nimiž ladně vířilo devět bodů.

„A přece tam něco je,“ řekl Jao. „To má být ta veselice?“

„Jeden Gorkghannský stíhač a osm Targranských bitevníků. Co myslíš, Jao: na co si tam asi hrají?“

Jao mimoděk poposedl. Bludná Targranská postválečná skupina! Jedna z těch, po kterých Lastakar tak úporně a zatím neúspěšně pátrá! Osm bitevníků – to je síla, schopná soustředěnou palbou v několika sekundách vypařit planetární jezero. Osamocený stíhač v tomhle střetu neměl prakticky žádné vyhlídky. Během několika příštích sekund patrně vyčerpá své zdroje, které generují ochranné pole a pak... „Že bys jim raději pomohl?!“

„Rád, ale musíš upřesnit, komu mám pomoci.“

„No přece Gorkghannu! To dá rozum!“

„Jak čí,“ podotkl trochu kousavě Tortogar. „Targranské lodě jsou automaty, a to já jsem také. Tak se raději ptám. A jak moc?“

„Jsi padlej na hlavu?!“

„To u mně nepřipadá v úvahu. Proč?“

„Že máš tak nemožné dotazy!“

„Svěř to mně,“ odvážila se ozvat zvonivým hláskem pistole.

„Pochop,“ vysvětloval mezitím mozek, „mluvil jsi o pomoci. Ta může mít nespočet podob. Tak se vymáčkni konkrétně, ať konečně mohu něco udělat.“

„Znič Targrany,“ sykl Jao.

Stěží to stihl dopovědět, když mozek zahlásil: „Hotovo!“

Na grafu zůstal jediný, od pohledu rozpačitý bod.

„Ehm!“ udělal Jao.

„Co prosím?“

„Co jsi s nimi udělal?“

„Zničil. Dle tvého přání.“

„Aha.“ Jao potřeboval chvilku, aby si bleskurychlý sled událostí uvědomil v celé hloubce. Tak to je pěkné, letělo mu hlavou. Nejenom úžasné letové schopnosti, až nadpřirozeně dokonalá detekce; ale i výzbroj! Na Engrensisu velel bojovým silám celé planety. Přesto by srážka s osmi Targranskými loděmi představovala nemilou záležitost která by se neobešla beze ztrát.

„Jak jsme daleko?“

„Osmapadesát světelných vteřin.“

Tedy zbraně i detekce fungují nadsvětelnou rychlostí... jaké jsou hranice možností stíhače, který mu byl jen tak jakoby mimochodem darován? Co Ramos myslel tím svým „mít pod kontrolou“? Myslel tím jeho osobu, nebo chtěl sledovat odezvu okolí na jeho činnost?

Usilovně zafrkal, ale žádné osvícení se tentokrát nekonalo. „No,“ poznamenal tedy, „jestli ostatní věci vyřídíme také tak rychle, věru nevím, kde se budeme nudit, než se odhodláme vrátit!“

»Nechceš si to zopakovat?« ozval se mu v hlavě nečekaně hlas.

„Jak – zopakovat?“

»Prostě. Mohu to celé vrátit a zabojuješ si znova. Zábavněji.«

„Nerozumím. Jak to – vrátit? To jako myslíš vrátit čas?!“

»Přesně.«

„Na tohle ti nenaletím, ty úlisný našeptávači.“

»Jak ctěná libost ráčí,« odtušil Štít a opět zmlkl.

Jao si náhle připadal jako úplný blázen. Byl to ještě trapnější pocit než když předtím poznal, že je jenom hračka umělých monster, která ho obklopují. Na chvilku měl chuť se s tím problémem okamžitě vypořádat, ale vzpomněl si na slova Štítu: nedělej to proti mně. Působí svým smyslem nějaké starosti? To by bylo zbytečné...

„Musím tě pochválit, Tortogare,“ zkusil to z jiného konce. „Všechna moje přání jsi plnil na výtečnou.“

„Jsem neskonale poctěn.“

„Říkal jsi něco o historické raritě na Kiriti.. miriti-?“

„ Kiritimirijioiki. Zkraťme to na Kirit.“

„Ano, na Kiritu.“

„Správně. Přeješ si opustit místo, kde se taškařice změnila v obyčejnou frašku?“

„Eh... přesně tak. Jak daleká cesta nás čeká?“

„Opravdu tě to zajímá? Stále sis nepřipustil, že pro tebe problém velkých vzdáleností přestal existovat momentem, kdys nastoupil na mou palubu?“

„Skutečně?“

„Skutečně,“ potvrdil mozek stíhače.

„Dokázal bys nás vzít i mimo galaxii?“

„Ale jistě. Vybereš si nějakou z místních satelitních galaxií, nebo se chceš jen tak podívat ven a bude stačit řekněme dvojnásobek poloměru od centra?“ navrhl bez známky vzrušení mozek.

Jao ale jen mávl rukou. „Ne, jen jsem se ptal. Raději mi odpověz na předchozí otázku, ano?“

„Sto sedmnáct srků a pár nepodstatných centimetrů navrch. Nic, co by tě muselo vzrušovat.“

„A dokážeš se tam dostat – tak jako obvykle – okamžitě,“ podotkl Jao spíš jen tak pro sebe.

„Samozřejmě.“

„Tak do toho,“ vyzval ho zvědavě.

Okolí bliklo.

*

25 – Porada co se nepovedla

„Za prvé: dostali jsme kód, s nímž je možno se domluvit s ‚vlastněživou‘ přírodou na Expenfenceru.“ Lastakarovo hlášení v admirálské radě bylo tentokrát obšírné.

„Neznám,“ odvážil se poznamenat Sorx.

„Hrouda nula dva,“ uvedl Rix jakoby mimochodem pracovní název podivné planety.

„Aha,“ přikývl Sorx. „A dalo by se tam teď obchodovat?“

„Na vyslání zprávy o ekvivalentu pěti výrazů potřebujeme asi dvacet Expenfencerských otoček planety. Minimálně totéž na odpověď a mezitím kdoví kolik času, co ty živé hory, řeky a údolí přemýšlejí, co nám odpovědět. Myslím, že by tam šly na odbyt vtipy kameňáky,“ sekl Lastakar po Sorxovi pohledem. „Každopádně je to zatím nejodlišnější forma života, jakou známe.“

Jirrion přikývl. „Úkol pro tebe, milá Ra. Prozkoumat, změřit, popsat, případně pozměnit dosavadní definice životnosti.“

„Jasně,“ kývla náčelnice Gorkghannské biologie.

„Dále. Už víme, proč na Dif-Difu bojujeme s mrtvolami. Je to místo, kde duše nejde tak snadno z těla ven, jak jsme obyčejně zvyklí. Nemrač se, Hanki. Až mi to vysvětlíš biologickými rovnicemi, budu to nazývat jinak,“ ušklíbl se Lastakar. „Pro nás je zatím důležité hlavně to, že máme způsob, jak té duši dopomoci definitivně se rozžehnat se svým tělesným obalem. Zabíjet mrtvé pořád kolem dokola je pruda. Mojim výsadkářům tohle zjištění ohromně psychicky pomohlo.“

„Drobné, ale dobré plus,“ poznamenal Jerenga-wo.

„Dále. Kapitán Zemmp nahlásil zničení – a teď se podržte – osmi Targranských bludných bitevníků, planeta Skaringa zničení pěti. Pokud někomu vrtá hlavou, jak se to podařilo, dozví se to za chvíli.

A ještě dále. Vyřešili jsme problém základny na Demini.“

„O tom nic nevím!“ podivila se Hanki. „Vždyť mi nad tím problémem doteď sedí dvacet odborníků – a marně!?“

„Odborníků!“ pohodil Lastakar posměšně hlavou. „Řešení je prosté. Celá planeta je vycpána žilami jistého nerostu; jeho chemický vzorec ještě neznám a ani to není můj obor. Obsahuje ale prvek, který nám definičně utíká z klasické tabulky prvků. Pojmenovali jsme ho předběžně jako Trilibrixium. A ta látka v dané sloučenině působí krom jiného jako psychický rezonátor. Deminská ekosféra je naprosto pacifistická. Však jsme se také divili, proč to tam Targrani neobsadili. Je to prosté. Jakmile se do rezonanční sféry onoho materiálu někdo dostane, vzniklá psychická ozvěna ho při jakékoli agresívní myšlence okamžitě téměř zlikviduje.“

„Už chápu zájem Targranů o utajení té planety,“ podotkl Rix.

„Jak jste se s tím tedy vypořádali?“ naléhala Hanki Ra Klarang.

„Prostě. Poslali jsme dolů jenom roboty bez vyššího softwaru.“

Sorx se rozesmál. „To je mazané!“ Pak ale zvážněl: „Řekni mi – proč na tak snadné řešení nepřišli i Targrani? Vždyť s tímhle by dokázali zotročit planety bez použití zbraní?“

„Ale jistěže přišli,“ ozval se Rix. „Jenže věděli, že je ta věc pro jejich rasu prakticky smrtící sloučeninou. Vždyť násilí na svém okolí je vlastně středobodem Targranské společnosti. A strach před tím, že by to mohl někdo zneužít, převážil nad touhou vlastnit takový poklad. Ostatně vím o tom, že se snažili klonovat druh lidí, který by byl vůči této látce imunní. Do svých pokusů vkládali velké naděje – aby také ne, zajistilo by jim to bezpracnou světovládu.“

„Jsme na tom stejně jako oni,“ uzavřel Lastakar. „Jestli se to dostane někam do říše, povraždí to každého, kdo se k tomu přiblíží. Věřili byste, že i myšlenka na vykopání jámy v zemi je natolik agresivní, aby dokázala člověka téměř ochromit? Buďme rádi, že je ta látka tam, kde je, a udržme Demini v tajnosti stejně jako doposud.

Ale vposledku máme vyřešen problém jménem Sirdža BB5.“

„Jak vyřešen?“

„Je životaprostá. Stálo to nepochybně velice moc energie, ale Sirdža je nyní tak čistá, jako by byl právě stvořena. Svým způsobem vlastně byla – celý povrch se změnil v půvabně oranžovou lávu. Tím pádem máme k dispozici dvanáct stíhačů, které Sirdžu doteď musely hlídat.“

„A co zbytek astrovigů?“ tázal se jirrion naléhavě.

„Jak mi prozradil kolega Dee Cant,“ doplnil Lastakar, „Targrani si skutečně odebrali vzorky. Ale rozhodující je, že jsme si zcela jisti, že jsme je všechny, i jejich držitele, dostali pod kontrolu.“

„Zcela?!“ dal Jerenga-wo důraz na jediné slovo.

Lastakar ani nemrkl, když potvrdil: „Naprosto.“

„Zdá se, Lastakare, že jsi našel nějaký kouzelný klíč k našim problémům,“ pousmál se Jerenga-wo. „Rád bych slyšel příčinu těchto vpravdě neočekávaných úspěchů naší jinak mnohdy neschopné mašinérie. Co?“

Lastakar se pomalu otočil a spočinul významným pohledem na Jaovi. Ten si dosud nezúčastněně pohrával s divným suvenýrem jménem dláto, který si původně přivezl z Engrensisu.

Jaovo oko krátce mrklo.

„No dobře, způsobil jsem to já,“ přiznal jeho překladač. „Snad pro to nebude tak zle!“

I Jerenga-wo si musel přiznat, že něco takového nečekal. Věnoval několik sekund poslouchání laviny rozborů, které mu ihned obratem posílala soustava umělých mozků, na niž byl nepřetržitě napojen, než řekl:

„Zvláštní. Velmi zvláštní. Přece jen bych si ale rád něco ujasnil.“

Jao prskl. „Nemuzral alemiere astedove,“ řekl tlumočník, který patrně neměl svou světlou chvilku.

„Tvé hlášení jsem chtěl nechat až po Lastakarovi. Zřejmě jsem měl zvolit jiný postup. Nuže, Jao. Máš slovo.“

Jao se nepatrně ušklíbl a opět tiše zapraskal. „K mému úkolu?“

„Začni odkud chceš.“

„Zóna, kde všechno mizelo? Inu, měli jste poslechnout Dee Canta. Bylo to prakticky přesně, jak předestřel. Jakési civilizaci Lerů něco hrozilo, údajně zpod Hladiny, a oni se to pokoušeli řešit. Ten problém, který je znepokojoval, jen tak mimochodem polykal naše sondy i výsadkové lodě. S Lerem jsem si promluvil a rozešli jsme se. Navrhuji přijmout Lastakarův postoj a nechat tu oblast na pokoji – aspoň do té doby, dokud si tam Lerové nevybaví své věci.“

„O žádných Lerech nic nevíme…“ poznamenal Jirrion zaraženě.

„Schovávají se. Nehledejte je.“

„Aha. A ostatní zmíněné kauzy?“

„Vyřešeny během mého… vyhlídkového letu po prostoru.“

Jerenga-wo ohromeně mlčel. Zrovna tak to cítila jeho externí mysl, jenže její ohromení hraničilo s velkými obavami.

„Tak počkej,“ promnul si jirrion tvář. „Počítám, že jsi při smyslech a víš, co říkáš. Nová civilizace, která pracuje s něčím, co nás tak dalece přesahuje, není maličkost.“

„Nevymýšlím si. Kdo nevěří, ať tam běží,“ pronesl tlumočník.

„To není špatný argument,“ poznamenal Rix. „To si zapamatuji!“

„Trochu konkrétněji bych prosil,“ řekl nevzrušeně Jerenga-wo. „Nějaká fakta, důkazy? Třeba nějaký jedinec oné civilizace Ler? Nebo aspoň jak to probíhalo...?“

„Trochu po mě zprvu střílel, ale oplatil jsem mu to. Následně jsme si vysvětlili svá stanoviska, a pak jsem ho pustil. Prostě to říkám,“ ujistil ho Jaův překladač.

Ale s takovou odpovědí jirrion nebyl vůbec spokojen.

„Jao,“ řekl důrazně. „Nejspíš jsme si neporozuměli. Dostal jsi zadání, a je skvělé žes ho splnil. Ale co to všechno ostatní? Nemůžeš se prostě jen tak rozletět po okolí, a řešit na vlastní pěst věci, které potkáš!“

Drakočlověk v tu chvíli nenašel slov.

„Uznávám, žes odvedl dobrou práci, ale neplánovanou. Už registrujeme stovky znepokojených dotazů na tvou osobu. Dotčené oblasti se dožadují vysvětlení, co jsi vlastně zač a zda tě máme pod kontrolou.

Jak vím od Rixe, už se o tebe zajímají i síly, kterým není náš režim pohodlný. Nečekaně ses stal jedním z hlavních hráčů, což hrozí způsobit víc starostí než užitku. Není bezdůvodné, že každý máme své vymezené úkoly.

A krom toho: pro kontakty s dosud nepoznanými vyvinutějšími civilizacemi tu máme odborníky. Máme jistotu, že nás teď nevnímají jako problém?! Co když díky tvému vítězství nabyli dojmu, že je lepší nás prostě smést z cesty? Měl ses držet svého.“

Jaovi se náhle blýsklo v očích a z pootevřené tlamy se vyvalila lavina úsečného praskání.

„Pověřil jsi mě úkolem s nímž jste si nevěděli rady, a já jsem ti ho vyřešil,“ rozječel se překotně překladač ve snaze přeřvat Jaovu vlastní řeč. „Nebudu spekulovat o tom, nakolik jsem byl pro tebe hrozba kvůli Engrensisu nebo jak to vlastně bylo. Protože jsem neměl co nudou dělat, jen tak pro ukrácení toho, čemu říkáte čas, jsem vám pomohl v různých místech, kde jste také dosud s vervou selhávali. Teď tu za to sklízím kritiku?!“

Jirrionova tvář zůstala zachmuřená. „Pro řešení, která jsme zaznamenali, a která jsi sdělil, nemáš ani pověření, ale ani technickou podporu. Takže, co je za tím doopravdy?!“

„Navštívil jsem nejdřív Anti-Quayr.“

„Cože?!“ zvolal Lastakar nastejno s Tea Rixem.

„Tam je přece vstup zakázán!“ namítl jirrion.

„Pro mě zjevně ne. Vylepšili mi stíhač.“

„Do Erebu,“ zašeptal Sorx. „Jak moc…?“

„Moc,“ ujistil ho drakočlověk.

V admiralitě nastalo šokované ticho.

„Takže inovovaný koráb ti umožnil provést to, cos říkal?“ ujistil se napjatým tónem Jerenga-wo.

„Zčásti,“ kývl Jao. „A zčásti Štít.“

„Štít-?“

Jao letmo ukázal k lesklému proužku, zdobícímu jeho rameno. „Moji spojenci. Nevím co jsou zač, ale jak vidíš, umí toho hodně.“

Vteřinu trvalo, než jirrion díky podpoře své externí mysli pochopil, co tím Jao myslí, a co to znamená.

„A tys vzal něco, o čem nic nevíš, nejen zpět do Gorkghannu, ale přímo do Sabrotské admirality?!“ zvolal Jerrenga-wo a mimoděk vyskočil ze svého křesla. V ten okamžik se mu v mozku rozběhl děsivý kalkul. Znamená Jao pro říši spíše pomoc nebo nečekanou hrozbu?!

Obě možnosti byly podmíněny nespočtem velice mlhavých předpokladů a doběla rozžhavené vyhodnocovací členy jirrionovy externí mysli zběsile třídily všechna myslitelná plus a mínus na dvě výsledné hromady.

Jerengu mrazilo. Děsivý vír pojmů v jeho mozku dostával sice ještě rozkolísaný, ale čím dál jasnější výsledek: hrozba!

Odvrátil zrak od vnitřního světa a v jediném mžiku zachytil ustrnulé tváře admirálů. Všichni přesně chápali, o čem se právě rozhoduje. Jerenga-wo měl pocit, že padá do bezedné propasti, z níž už není úniku. V hloubi své duše zaslechl hlas, volající po lidskosti, ale necitelné řady čísel ho okamžitě převálcovaly a umlčely. Politika je svinstvo.

Ne; ne! chtělo se mu říci, ale proti své vůli viděl, jak se mu v mozku formuje jediný, rozhodující příkaz. Zbraně samočinné obrany, zavěšené pod stropem, jedna po druhé opouštěly admirály a zaměřovaly se na Jaa.

Vtom se všechno vyhodnocování zastavilo.

V Jerengově hlavě se rozezvučelo kosmické ticho.

Zůstal stát úplně neschopen pohybu a hleděl na žlutým světlem ozářené tváře admirálů. Poslední otázku, kterou jeho vědomí zformulovalo před tím, než se zcela zastavilo, byla:

Odkud se tu, u Leptona, to světlo bere?!

Docela vlevo, tam, kde spletitá sestava zobrazovačů přecházela v luxusní lagraditové obložení stěn, se ve vzduchu objevil pomalu se zvětšující oblak zhmotnělého světla. Jeho mosazná záře postupně sílila, až naplnila celý velín mírně pulsujícím oceánem jasu.

Jerenga-wo stál jako socha u svého křesla a fascinovaně zíral do svítícího mlžného oblaku. Taktéž admirálové vypadali, jakoby se jejich vědomí odebralo kamsi na zaslouženou dovolenou. Jao jediný si mohl vychutnat pohled na to, co se dělo.

Zář, přelévající se místností, náhle zmizela, jako když herec strhne škrabošku a kde bylo její nejjasnější centrum, stála teď bytost, o níž mohl akorát Jao tvrdit, že ví, kdo to je.

„Tys mi tu ještě chyběla, Nikkir,“ zapraskal.

Maličko provinile se usmála a setřásla poslední drobné jiskřičky světla ze svých kosmicky černých vlasů. „Co ti budu vykládat; takhle je to pro mě mnohem bezpečnější,“ a letmo pokynula k nepříjemným siluetám zbraní pod stropem. Jao sledoval její gesto a s mírným údivem si všiml, že jsou všechny zbraně deaktivované.

Ve skutečnosti toho muselo být vypnuto mnohem víc, protože Sabrotský velín hlídalo několik různých systémů. Vlastně, pomyslel si Jao, asi ne vypnuto. To by venku mezi dozorujícím personálem vzbudilo poplach. Spíš… ošáleno, obelstěno, aby si vzniklého stavu ani venku nikdo nevšiml.

„Ani mě nepřekvapuje,“ přikročila k němu, „že na tebe moje ochranná aura neúčinkuje jako na ně.“ Jao se na NĚ znovu podíval. Admirálové vypadali, jakoby zažívali hluboké vnitřní vytržení – jejich obličeje byly jediným výrazem úžasu a nevinnosti.

Dlouze si jí změřil. „Na mě funguje něco jiného,“ zavrčel.

Opět se pousmála. „No dobře. Je mi jasné, že tě tak snadno neoklamu. Samosebou jsem čekala něco takového, když jsi mně se svým stíhačem tak snadno sejmul.“

„Myslím, že to je také pravý důvod tvé návštěvy.“

„Inu – ano.“ Docela přirozeně si sedla do Jerengova křesla a nohy si hodila na ovládací pult. „Byl by ze mě dobrý vládce hvězdné říše?“ zachichotala se.

„Těžko říci zda dobrý, ale bezesporu hezký,“ poznamenal. „Při pohledu na tebe zní Jerengovo vyjádření o vyvinutějších civilizacích docela přiléhavě.“

„Díííky,“ usmála se sluníčkově, a hned se ptala dál. „Ty nejsi Gorkghannita. Proč tedy hájíš zájmy Sabrotu?“

Jao v duchu zrekapituloval obsah rozmluvy s jirrionem a její důsledky. „Právě jsem dohájil,“ ušklíbl se.

Přikývla. „Nečekala jsem nic jiného. Vypadáš na toho, kdo drží otěže osudu pevně ve svých rukách.“

„Kdybys věděla...“ začal, ale pak jen mávl rukou k admirálům: „Jak dlouho budou z tebe takhle vykulení?“

„Divíš se, že jsou z vyvinutější holky docela mimo?“ rozesmála se.

Jao si odfrkl. „Nechci to měnit. V tomto stavu se mi zamlouvají docela víc než v předešlém. Budou už takoví pořád?“

„Zklamu tě - jen dočasně. Myslíš, když je probudím, tak že mě nechá tenhle přísný jirrion odstřelit?“ zvážněla.

„Tipoval bych že se o to pokusí. Co jsem vypozoroval, Jerenga-wo je někdy popudlivý jako malé děcko.“

Spustila nohy z pultu a trochu roztržitě si pohrávala s lemem svého napohled docela Gorkghannského obleku. „A – neublíží si při tom?“

Oba se rozesmáli.

Pak si všimla Jaova upřeného pohledu. „Copak?“

„Trochu jsem se zamyslel nad absurditou našeho smíchu. Dvě bytosti, naprosto odlišné a nesouměrné, spolu komunikují díky rozhraní Gorkghannské civilizace. Tobě je přece cizí i tvar lidského těla, natož pak takový jev, jako je smích. Znáte u vás pojem smích?“

Viditelně jí tím zaskočil. „Řekla bych že ano, když ho dovedu vyhodnotit a napodobit.“ Ale neznělo to moc jistě. Natáhla se a o nepatrný kousek narovnala Jerengův límec: „Budu je muset pomalu vrátit do reálu. Dlouhé odtržení od vědomí by jim mohlo přivést duševní kocovinu. Aspoň se Jerengovi splní jeho přání vidět někoho od nás...“

„Dělej, co musíš.“

Nikkir vstala z jirrionova křesla a způsobně se postavila tam, kde se prvně objevila. Jao v hloubi duše čekal, že pronese něco jako abrakadabra; ale marně. Aniž by tomu předcházelo jakékoliv varování, admirálové jako na povel přišli k sobě. Hlavně automatické obrany se ve vteřině aktivovaly, s hlasitým zacvakáním naváděcích mechanismů bleskurychle zaměřily na vetřelce a–

„Zastavil jsem palbu,“ řekl Jerenga-wo a jeho hlas už měl zase svůj obvyklý tón. „A čekám vysvětlení. Hodně rychle!“

„Jirrione, nech toho,“ řekl Rix hlasem z něhož zaznívala bezedná únava.

„Co – Rixi?!“ práskl Jerengův hlas jako bič.

„Podívej se na čas,“ ušklíbl se Tea nevesele. Jerenga-wo to dělat nemusel, dostal informaci rovnou po mozkové síti. A pak těžce sklonil hlavu a posadil se. Zjištění, že byli nezávisle na své vůli nějaký čas mimo sebekontrolu, bylo výmluvné a zdrcující.

Ve světle tohoto faktu pozbývaly jakékoliv hrozby smyslu. Neznámý vetřelec by jim určitě nevrátil sebevládu, kdyby si nebyl jist, že ho nemohou ohrozit. Co tu ale chce? Znamená pro nás nebezpečí? Nebyly to moc veselé myšlenky, které se honily admirálům hlavami.

Jerengova mozková síť už stačila dodat alespoň základní záchytné body ohledně toho, jak reagovat na novou situaci a vládce se připravil na nesmírně zodpovědnou rozpravu o dalším osudu celé říše. Jenže stalo se úplně něco jiného.

Nikkir se kouzelně usmála. „Odpovím na tvé nejpalčivější otázky, Jerengo. Ano, jsem Ler. Ano, pocházím z civilizace, která vás převyšuje. A ne, nejsme vaši nepřátelé ani soupeři. Aspoň pro tuto chvíli. Takže předpokládám, že nebudete zasahovat do toho, co chci dělat, aby naše vzájemné vztahy zůstaly nezkaleny i do budoucna.“

Poté se docela klidně obrátila na Jaa: „Pozveš mě na šálek chajkomu, milý admirále Jao?“

„Pokud mě Jerenga-wo přece jen nakonec neodstřelí na odchodu...“ pokrčil rameny a spolu opustili zkoprnělou admiralitu.

*

26 – Poslední slovo

Seděli proti sobě v jednom oddělení tmavé cizinecké hospůdky hluboko v nitru umělé hory jménem Kosmická Nula – největšího města ve známé části galaxie.

Proč ten název? Inu, se skromností sobě vlastní si stanovilo, že právě v jeho útrobách leží základní kámen celého okolního vesmíru, čili vzdálenost nula. Nic na tom, jak veliká hloupost to byla – nesčetné davy turistů se hrnuly dnem i nocí, aby se podívaly kde vlastně ten obrovský vesmír má svůj začátek.

Jako gigantická pyramida se tyčilo patnáct kilometrů vysoko a jeho základna měla nejméně pětkrát tolik. Počet bytostí, jenž se v něm průměrně nacházel, by spolehlivě dokázal zalidnit jakoukoliv rozumně velkou planetu. Nejen celá kontinentální oblast kolem Kosmické Nuly, ale i mnohé mimoplanetární zdroje byly zapotřebí pro udržení tohoto nepředstavitelného mraveniště v chodu.

Právě rozumem stěží pojmutelná složitost Kosmické Nuly měla svou nepopiratelnou výhodu: dalo se tu docela úspěšně schovat. Jao sice vypadal poněkud exoticky, ale Nikkir se tu očividně velmi dobře vyznala. S užitím všemožných prostor, které neměly žádné sledovací prvky, se oběma divným návštěvníkům podařilo dokonale zmizet z dohledu Rixovy špionážní sítě.

Někomu možná přijde úsměvné, pokoušet se ztratit v supermoderním gigaměstě. Jenže Kosmická Nula se krátce po svém vzniku vymkla plánovačům z kontroly, a změnila se v nepopsatelné bludiště nejnemožnějších prostor, pospojovaných nejneuvěřitelnějším způsobem. Navíc od doby, kdy při havárii zásilky do jedné místní ZOO uteklo několik exemplářů dravce Omnivorax Immutations, kteří na sebe dokáží vzít téměř jakoukoli podobu, nikdo z návštěvníků nemá stoprocentní jistotu, že to, do čeho vstupuje, je skutečně kabina výtahu či toaleta, anebo naopak skvěle maskovaná tlama dotyčného dravce.

Čili kromě hlavních částí, které byly pod masivní nepřetržitou kontrolou i ostrahou, byla Kosmická Nula též synonymem pro největší chaotický a neregulovaný trojrozměrný labyrint ve známém vesmíru. Nejedni z trosečníků, čas od času zachráněných po jejich dlouhém a strastiplném bloudění nehostinnými obslužnými prostorami, by ovšem přísahali, že těch rozměrů je určitě mnohem víc než tři.

Nakonec se tedy Jao s Nikkir usadili v jednom maličkém odlehlém bistru, utopeném v oceánu chodeb bez jakéhokoli dozoru.

V tomto zastrčeném kiosku chajkom neměli. Tak si objednali sklenici jakéhosi nápoje, jehož sugestivní jméno – Vtlamič – korespondovalo s jeho neméně podivným vzezřením. Ale to je nezneklidňovalo. Ani jeden z nich nepatřil mezi bytosti co musí dělat tu směšnou posloupnost činností jež začíná pozřením určité hmoty, která po různých více či méně dramatických zákrutách končí věru hanebným výsledkem.

Jao vzal své dláto a lehce ho smočil ve sklenici.

„Brr!“ cinkla maskovaná zbraň. „To je humus! Z toho by jeden dočista zrezatěl!“

„Že jsem Ler, to víš,“ začala Nikkir svou řeč. „Teď budeš mít možnost poznat mě jako kouzelníka.“ Protože s Jaem rozmlouvala myšlenkami, pohybovala aspoň bezhlesně rty, aby to nevypadalo, že Jao trpí samomluvou.

„Co že se to říká? Ábr fábr fuk?“ pravila a pod obrácenou dlaní se s lehoučkým zábleskem cosi zhmotnilo. Když jas vybledl, pomalu odtáhla ruku. Byla to docela malá krychle z čirého materiálu. Vyhlížela, že je plná, ale přesto se v jejím nitru chvěl drobný bod, zářící jako maličké sluníčko. Někdy zůstal na místě, za chvíli zase počal zběsile létat sem a tam, až z něj byla vidět jenom jediná dlouhá a zašmodrchaná ohnivá čára. Nikdy ale nepřekročil hranu podivné kostky.

»Hezké,« zaslechl v mozku hlas Štítu. »Dost hezké, a současně nedomyšlené.«

Co to je? otázal se Jao stejným způsobem.

»Ona ti to řekne,« opáčil jeho ochránce a opět se odmlčel.

„Dárek?“ pousmál se.

„Jak pro koho. Tohle je pravý důvod problémů, které tě nakonec přilákaly až ke mně.“

„Zase nějaká past?“

„Ano. Past, která už sklapla. To uvnitř je Starodávný. Nakonec jsme ho dostali, i když to tentokrát nebylo úplně snadné.“

„To je povyku kvůli takovému mrňousovi ve skleněné krychličce.“

„Nenech se zmýlit. Ta kostka je tak důkladné vězení, že by ses spíš prokousal touhle planetou na opačnou stranu, než dovnitř té věcičky. Jenže kdybychom ze Starodávného nevycucali téměř všechnu energii, stejně by ho to neudrželo.“

„A pak-?“

„Kdyby Starodávný překonal tu izolační bariéru a dostal by se k vnější energii, nestačili bychom se divit nejenom my, ale celé hvězdné okolí.“

Je to pravda? zeptal se Jao myšlenkou svého průvodce.

»Je,« potvrdil Štít stručně.

„Blahopřeji,“ řekl Jao nahlas. „Co s ním uděláte?“

„Necháme si ho jako suvenýr,“ rozesmála se, ale pak zvážněla. „Taková kořist je významným argumentem v dalším měření sil mezi námi a světem pod Hladinou. Také jsem chtěla, abys viděl, proč jsem na tebe zaútočila. Máme sice boj s entitami zpod Hladiny do posledního bodu přesně rozpracovaný, ale nesmí se ani okamžik váhat. Když moje palubní systémy poznaly, že jde o omyl, bylo už pozdě – samosebou pro mě.“

„Aha. Abyste mohli lovit, museli jste mít celou oblast pod důkladnou kontrolou, je to tak?“

„Ano,“ přitakala.

„Takže pokud chápu, tak jste tam uspořádali lov právě kvůli Gorkghannu,“ řekl.

Na okamžik její tváří prolétl nepopsatelný výraz, ale hned vzápětí se jí na rty vrátil lehký úsměv. „Proč myslíš?“

„Nějaký důvod jste určitě měli.“ Jao si zkoumavě odfrkl. „Běžně bych usoudil, že jste chtěli odlákat jejich pozornost od jiných oblastí, v nichž je upřen váš zájem.“

Její pohled byl jediným velkým očekáváním.

„Počítám však, že jste tím sledovali více věcí. Například: místo vámi jistě očekávaných Targranů se náhle dostal k moci Gorkghann. Bylo nutno zjistit, co za tím stojí. Překvapilo vás, že náhle nastoupil teleportační éru, viď?“

Mlčky přitakala.

„A ještě víc, že hned nato vyhrál válku nad Targrany.“

„Ano.“

„Tím se dostávám k tvému lovu na Starodávného. Určitě nepředstavoval přehnanou hrozbu pro vás, když jsi mi tak suverénně popsala, jak s ním umíte zatočit. Z toho vyplývá, že byl hrozbou především pro Gorkghann.“

S lehkým úsměvem přikývla. „Usuzuješ správně. Musíme se o ně přece trochu starat...“

„Nehraj tu na mně komedii,“ usmál se také. „Děláte to totiž ve vlastním zájmu. Netušíte, díky čemu se tahle říše zničeho nic dostala k teleportu – a bojíte se. Ne že by Gorkghann mohl na hrozbách, které na něj číhají, vykrvácet, ale toho, že by se mohl jejich zdoláním stát příliš brzy nebezpečně vyspělým!

Přesně víte, že nebezpečí a neznámo Gorkghannity provokuje. Takže jste se rozhodli Starodávného raději včas uklidit z Gorkghannského dosahu, aby si na něm ti divní lidé náhodou nenatrénovali příliš velké svaly. A ty, aby ses neprozradila, jsi seděla někde schovaná za planetou, na které hodovala obluda zpod Hladiny a pohodlně ses dívala, jak si jako zákusek dává jednu Gorkghannskou loď... pak druhou... Uzavřela jsi aspoň sázku, kolik jich tam Lastakar pošle?“

Sklonila hlavu a prstem setřela lesklou mokrou stopu na tváři. Jao poprvé zapochyboval, zda jsou to opravdu jen tak nesmírně dokonalé mimikry, nebo projev skutečných citů.

„Neuzavřela.“

„Bylo ti to jedno.“

Zvedla k němu lehkým třpytem rozechvělý pohled. „Moc mnou opovrhuješ?“

Nespokojeně zapraskal. „Nech toho. Kvůli mně se nemusíš přetvařovat. Dovedu si představit, jak se na Gorkghann díváte. Ostatně, vědcům bývá dočista jedno, co cítí vzorky, které zkoumají. Ale něco bych si rád vyjasnil, milá Nikkir.“ Vzal sklenici a nepozorovaně ji vylil do hrdla odpadkového dezintegrátoru poblíž stolu. „Ještě jednu!“ zavolal na obsluhujícího robota, který je právě míjel. Když se před ním objevila druhá orosená sklenka, pokračoval.

„Kdo tě doopravdy řídí?“

„Instance ˇFFlerk. To je přepis Lerského slova, promiň. Gorkghannsky by to bylo asi nejpřesněji Poslední Slovo.“

„Aha! Asi jsem mu pak důkladně zamotal hlavu, že?“

„Ano,“ hlesla.

„Drakočlověk, schopný ulovit Lera – ve službách Gorkghannu!“ Zasmál se, znělo to jako sršení výbojů. „Co jste se rozhodli udělat jako odvetný tah?“

Chvíli mlčela, než řekla: „No... jsem tady.“

Jao krátce frkl a najednou mu očima prolétl typický ostrý záblesk. „Myslíš, že bys k tomu měla odvahu?“

„Co to říkáš?!“ trhla sebou polekaně.

„Máš zjistit, co jsem zač. Jsem pro vás hrozba? Kde jsem se vzal? Proč stojím na straně Gorkghannu? Za co všechno jsem zodpovědný? Kdo mě vyslal?“ řetěz břitkých tesáků mu opět zkřivil úsměšek. „Hodně štěstí při hledání odpovědi na otázky, které nedovedu zodpovědět ani já sám.“

„Jao!“ zvolala bezzvučně. V tom výkřiku bylo mnohem víc zděšení, než snad chtěla sama prozradit.

„Nu, kdo jiný by se k tomu hodil víc než ty? Dívám se na tebe – jsi tady. Je moje dedukce správná? Nemusíš odpovídat, ale pokud to uděláš, přijmu to jako přátelské gesto.“

„Je.“

„Dobře. Ještě něco. Dostávám se konečně ke smyslu mé otázky, která tě tak polekala. Proč jsi mi přinesla ukázat tuhle podivnost?“ ťukl dlátem do kostky. „Abych ti uvěřil? Ale kdepak, důvod je jiný. Kdybych se ukázal jako více než velmi nebezpečný, nedostala bys rozkaz vypustit džina z láhve? Tedy z kostky? I za cenu, že zničí kdoví co v okolí?

Poté, co jsem došel v myšlenkách k tomuto poznání, zeptal jsem se tě, zda bys k tomu měla odvahu.“

„Je mi to nevýslovně líto,“ pravila náhle. „Poznala jsem tě jako nepřítele, kterým jsi ve skutečnosti nebyl. Jenže o mých činech nerozhoduji sama, a naneštěstí už je pozdě. Nechci to, co se stane.“

Jao se už-už chtěl zeptat, co se stane, když si všiml její ruky. Dotýkala se jedním prstem podivné krychle. Pochopení skutečnosti bylo ledovější než čelisti vakua. Nečekal, že jeho úvahy budou až tak dokonale přesné.

„Teď se můžeš realizovat,“ řekl svému dlátu. „Zastav to!“

Z nástroje se stal v ten okamžik rozmazaný blesk. Sotva vteřinu trval šílený tanec kolem smrti, ukryté v kostce, než dláto zděšeně ustrnulo ve vzduchu: „Jao – to nejde!“

„Rozumím,“ přikývl.

Usmála se a její úsměv byl plný marnosti. „Tvá hračka to sice zvládne rozbít, ale ne zastavit. V okamžiku, kdy to vězení zničí, Starodávný vyjde ven. A na toho klasické zbraně neplatí.“

„Zastavím to jinak,“ řekl důrazně. „Ať ten váš ˇFlerk tvým prostřednictvím dobře poslouchá! Pokud to nechá aktivovat, můžete si být jisti, že to dopadne jinak než čekáte. Vnímá mě?!“

Přikývla. „Vnímá, ale nic se nemění. Máme už jen chvilku.“ Oči měla plné slz. „Nemohu tomu zabránit. ˇFlerk mi nedovolí přerušit odpočet. Možná mi vezme i právo svobodné řeči. Odpusť mi aspoň ty, Jao!“

Jao ale mlčel. Nebylo to strachem. Pouze měl nesmírně neodbytný pocit, že se události vydaly směrem, který už kdysi někde zažil, a který vlastně nikdo nechce.

»Což jsi na mně docela zapomněl?« ozval se mu v hlavě z ničeho nic nevzrušený hlas.

Právě že nezapomněl! Co mi k tomu povíš? pomyslel si.

»Jak to bude probíhat? Inu, osvobozený Starodávný nejprve do sebe vstřebá energii svého okolí. Dost velkého okolí. Myslím, že z planety nezbyde nic, a možná si jako moučník ukousne i zdejšího sluníčka. A pak se vydá opanovat a zotročit to, co nepohltil. Touha po nadvládě je ještě větší než jeho hlad po energii. Vzhledem k tomu, že je zpod Hladiny, nesázel bych na budoucnost Planetárního svazu, který plánuje Jerenga-wo vybudovat, ani pověstný zlámaný pětník.«

Samé lepší zprávy, ušklíbl se Jao v myšlenkách. A jsi schopný s tím něco udělat aspoň ty?

»Schopný?« Hlas Štítu zněl pohrdavě. »Nepodceňuj mě tolik.«

Aha, řekl si Jao. A zasáhneš tedy-?

»Jsem Štít proti VŠEM ranám,« zněla strohá odpověď.

Jaa místo uspokojení ale zamrazilo. Tak moment, pomyslel si chvatně. Je hezké, že mě ochráníš. A co všechno kolem mě?

»Jsem TVŮJ Štít,« zopakoval jeho tajuplný ochránce kategoricky.

Sežrání zdejšího světa se mě hluboce dotkne, namítl co nejdůraznější myšlenkou. Chraň mě před negativní emocí!

»Teď kecáš,« zavrčel Štít proti všem ranám. »Tenhle vesmír je ti ukradený stejně jako-« nečekaně zmlkl.

Jako kdo? užasl Jao. Zapátral v paměti, a náhle jako by se pootevřely dveře do další části jeho mysli, zahlédl cosi příliš děsivého, aby to dokázal zarámovat slovy. Nejhorší na tom bylo, že na tom měl nepopiratelný podíl…!

„Ne! Nejsem takový!“ vykřikl nahlas.

Nikkir udiveně povytáhla obočí, ale neptala se.

»Však nic neříkám.«

Jao se ovládl. Prostě udělej, co chci a nediskutuj, pověsil si do mysli co nejrozhodnější větu.

»Tolik povyku pro nic,« odtušil hlas mírně přezíravě. »Jasně že udělám. Jsem tvůj Štít,« neopomněl dodat a do Jaova mozku se vrátil obvyklý šum všedních myšlenek.

„Nemlč jako na pohřbu,“ usmál se Jao na Nikkir. „Zkus to třeba odpočítat-!“

„Už nestihnu ani to!“ vyrazila ze sebe – a náhle vypadala nesmírně užasle. Jako ve snu odtáhla ruku od kostky, v níž bílá, žhavá čára zběsile bubnovala o neviditelné stěny.

„Jak to...“ vydechla tónem odsouzence, který po salvě popravčí čety náhle zjistí, že je stále naživu.

„Víš co?“ řekl Jao. „Vezmu si to zatím k sobě. To tvoje Poslední Slovo nemá místy asi všech pět pohromadě. Je hloupost dát něčemu takovému do ruky tak nebezpečnou hračku. I když...“ zblízka se podíval na klubko blesků, uvězněné v malém kousku ČEHOSI, „přiznávám, že bych se na to vydržel koukat také dost dlouho.“

*

27 – Nevyslyšené pozvání

„Nemá čas,“ řekla velice nesmlouvavě Nikkir. Výzvědným službám se konečně podařilo Jaa najít.

Dvojzlatý admirál, stojící uctivě tři kroky od stolku, nesouhlasně zavrtěl hlavou: „Vzácná vyslankyně, jirrion chápe, že vedeš s admirálem Jaem důležité jednání. Ale naléhavost situace je taková, že ho přesto důrazně zve do admirálské rady.“ Pootočil se k Nikkir a sklonil se ještě níž. „A přejasná vyslankyně světa Ler je zvána s nejvyšší úctou též...“

„Upřednostňuji Nikkir před Jerengou. Oba se mě sice pokusili zabít, ale Jerenga-wo to udělal o své vůli, což je jeho mínus. Vrať se, dvojzlatý veliteli, a vyřiď mu to,“ rozhodl Jao.

„Je mi skutečně nesmírně líto, ale mám své rozkazy,“ uklonil se dotyčný. V ten moment se to strhlo.

Zpoza dveří a skrz stěny vylétlo rychlostí a silou blesku pět postav, obrněných do výsadkářských kombinéz, aby se dvojice zmocnili a dopravili ji do Sabrotu. Jejich střelhbitému útoku však učinil nekompromisní přítrž oslnivě modrý zášleh, v nějž se proměnilo Jaovo dláto. Mocná exploze kdekoho v okolí srazila na zdi nebo podlahu. Ze stropu a ze stěn opadalo obložení, vzduch se naplnil mlhou rozdrceného materiálu a trpce kalciovým, horkým pachem.

„Udělala jsem to dobře?“ zacinkala tiše zbraň.

Jao mlčky přikývl. Výsadkáři leželi bez pohybu porůznu u stěn a z bojových obleků se jim kouřilo.

Jedině dvojice u stolku se jakoby nic netýkalo.

»Tohle byl trapný pokus,« podotkl Štít.

Jao to nekomentoval. Kývl na Nikkir: „Tenhle vesmír se mi pomalu přestává líbit. Nejenom že mě tu kdekdo chce zabít, ale k tomu všemu mě ještě vyrušují v důvěrné debatě. Asi začnu uvažovat o odpovědi ve stylu těchto velice inspirujících podnětů!“

Do dveří zvědavě nakukovali ozbrojení strážci restauračního zařízení, ale pohled na odrovnané výsadkáře jim napovídal, aby se drželi hodně zpátky.

„Co máš tedy v plánu dělat dál? Začneš Gorkghannem nebo námi Lery?“ tázala se vážně.

„Najdu si více soukromí. Nějak se to komplikuje, a obávám se že ať udělám cokoli, můžu něco nevratně pokazit...“

„Obdivuji tvou zdrženlivost,“ usmála se kouzelně. „Smím se odvážit, i přes to co se stalo, a pozvat tě s sebou?“

Ušklíbl se. „Vašemu ˇFlerku už došlo, co jsem chtěl říci?“

„Neznali jsme fakta, která známe teď. Došlo k výraznému přehodnocení. Každý má snad právo změnit názor... A připojujeme velikou omluvu,“ řekla prosebně.

Znovu, zpola pobaveně odfrkl. „Dobře. Vezmi si zase Starodávného,“ podal jí krychličku. „Kde máš tvé přibližovadlo? Nebo poletíme mým Tortogarem?“

„Nepoletíme stíhačem, pokud ti to nebude vadit.“

„Ne? Tak jinak? Půjdeme pěšky?“

Usmála se té představě, a řekla: „My máme své metody...“

„Rád je poznám.“

„Už jsi je jednou spatřil.“ Pokynula rukou a zdemolovaný interiér zaplavilo mosazně zlaté světlo…

*

28 – Hlas kamene

Nejprve skrz zlatavý závoj počala prosvítat krásná, sytě hnědá tráva. Jak záře rychle pohasínala, otevíralo se čím dál vzdálenější panoráma malebně rezatého světa. Slunce, krvavě shlížející na zvlněnou krajinu skrz hnědofialová mračna, bylo mnohem větší než v Gorkghannu. Protější stráň byla pokryta lesem, jehož tvářnost by uvedla v extázi každého vyznavače surrealismu.

Opodál čněl ze země mohutný kamenný menhir. Bez jakéhokoliv komentáře k němu Nikkir Jaa přivedla. Hustý, černý materiál kamene byl protkán četnými ostře rudými pavučinami.

Jao se tázavě podíval na svou průvodkyni. Už chtěl něco poznamenat, když vtom se ozval hluboký, vibrující tón. Přicházel jakoby ze všech stran a stoupal a klesal kolem nich. Trvalo dlouhou dobu, než odezněl. Nebylo to nic melodického ani uchvacujícího, ale přesto Jao pocítil jakousi harmonii mezi tím zvukem a okolní scenérií. Nikkir však byla patrně jiného názoru.

„Ne, to nebylo úplně ono,“ řekla nivelovanou Gorkghannštinou a Jao překvapeně zamrkal, protože poprvé, co jí znal, promluvila nahlas.

Tón zazněl znovu; tentokráte se zdál hutnější, kolísavější a trval kratší dobu.

„Co ti na to říci,“ pronesla Nikkir. Odpověděl jí nesmírně zkreslený pahlas, jakoby deformovaný složitým syntetizátorem zvuku.

„Zkus to ještě jednou.“

„Uuuužžžž ssssiiii rrrroooozzzzuuuummmmíííímmmmeeeeee,“ zarezonoval podivný hlas.

„Jsi skvělý!“ zajásala Nikkir. „Ještě trošku přidat – a budeš naladěný!“

„Asi takhle?“ zaduněl hluboký bas.

„Přesně takhle,“ usmála se. „Ráda bych ti představila svého přítele. Jao orq Engrensis; Jao, tohle je njorglit Ňou-zej Baš Olkje-rusk Dači Uřonzo Maň Popuňor, potomek slavného njorglita, jehož jméno ani věk si raději nepřej slyšet. Všichni jsme přátelé.“

„To se jich tolik vešlo do toho šutru?“ podivil se Jao.

„Ne!“ zasmála se. „To je celé jméno jedné entity!“

„Aha. Potřásl bych ti rukou, kdybys nějakou měl,“ cvakl Jao tesáky, nevyveden z konceptu skutečností, že oslovuje minerál.

„Nemám; mohl bych to ale nahradit srdečným šlápnutím na nohu,“ kontroval okamžitě podivný menhir. Všichni se rozesmáli: Jao praskal jako vysokonapěťový zkrat a Ňou-zej třaskal jako když o sebe zuřivě mlátí dva balvany. Nejméně akustického hluku nadělala Nikkir – smála se v myšlenkách. Bylo to stejně komické jako fakt, že se bavili v řeči, která byla vlastně každému z nich cizí.

„Nuže?“ pokračoval Ňou-zej, když se uklidnili. „Mluvila jsi už s přítelem Jaem o tom, co rád dělám?“

„Neměla jsem dostatek času,“ smála se Nikkir. „Měli jsme trochu napilno. Jao,“ obrátila se k němu, „Ňou-zej je tak jako každý njorglit velkým sběratelem vzpomínek.“

„Díky přítelkyni Nikkir se mohu pochlubit velice vzácnou sbírkou, i když nepatřím mezi vážené sběratele – je to sotva pár století, co jsem začal kamenět a ještě jsem se tak docela neusadil.“

„Tys někdy nebyl –?“

„Jistě že ne. Mladý njorglit se podobá spíše mlžnému minerálnímu mračnu. Pluje si kam se mu zachce, až najde místo, kde pocítí touhu stát se dospělým.“

„V Gorkghannu se pro to používá výraz stařecká zkostnatělost,“ poznamenal Jao.

„Tušil jsem to,“ pravil njorglit k Nikkir. „Nikdo, kdo ještě nedospěl do moudrosti kamene, neví, oč přichází. Přítel Jao je stejný jako naši mladí – také celý do větru. Nejmoudřeji na něm vypadají jeho zuby – ty už se podle všeho aspoň počínají přiklánět k minerální moudrosti.“

„Nelam nad ním hned kámen, Ňou-zeji,“ zasáhla Nikkir do jeho lamentování. „Zkusím ho přemluvit.“ Obrátila se k Jaovi: „Je ochoten za tvoje vzpomínky ti vyměnit svoje, kus za kus – podle jejich cennosti sběratelské hodnoty. Myslela jsem, že bys nepohrdl tak výhodným zdrojem znalostí o tomhle vesmíru. Co?“

Jao zaváhal. Ne že by byl proti, ale neměl, proč by si s někým vyměňoval své vzpomínky, o nichž sám nic nevěděl.

„Samozřejmě – pokud nemáš zájem, stačí prostě říci ne a jenom si přátelsky popovídáme,“ dodala rychle Nikkir.

Poraď, obrátil se na svého tajného ochránce. Slyšíš? Jsi vůbec tady?

»To víš že jsem,« zabručel Štít. »Výměnu myšlenek nedoporučuji.«

Proč?

»Proto.«

Ty jsi dobrý! Od čeho tě tedy mám, když mi nechceš nic vysvětlit?

»Jsem tvůj Štít proti všem ranám, a ne učitel,« zněla pobavená odpověď.

„Dobře, souhlasím s výměnou,“ usmál se Jao.

»Varoval jsem tě,« podotkl Štít bez sebemenšího překvapení.

„Výborně!“ rozzářila se Nikkir. „Není to nic těžkého a ani se přitom nenadřeš. Ňou-zej obstará všechno potřebné.“

„S laskavým dovolením, příteli Jao, začnu,“ zabasoval menhir. Na okamžik měl Jao pocit, jakoby mu skrz hlavu prošel jemný závan čehosi... nedokázal by blíže definovat ten dojem.

Důvod byl zřejmý: menhir mu vnikl do myšlenek a nejspíš se rozhlížel, co by kde zajímavého zjistil. Jao si všiml, že dveře vzpomínek, nepatrně pootevřené při incidentu v Kosmické Nule, se opět pootevřely o maličko více.

Zvědavě nahlédl do vlastní minulosti, kterou před ním kdosi ukryl, ale ihned mimoděk ucukl. Peklo, které spatřil, skutečně nepatřilo mezi věci, o kterých by kdokoli chtěl vědět, ba ani tušit.

Kartako Angifralže! slyšel kohosi řvát osudovým hlasem, jež jakoby lomcoval CELÝM vesmírem.

Otřásl se a zabouchl imaginární dveře. No fuj!

Jenže v ten moment se s Ňou-zejem stalo cosi podivného. Černý kámen náhle ztratil barvu; celý zpopelavěl a jakoby se opticky scvrkl. Žilky v kameni splašeně zapulsovaly a pohasly. Současně podivný pocit v Jaově hlavě zmizel.

„Ne! Nechci žádné vzpomínky od přítele Jaa!“ zvolal menhir a jeho basové dunění bylo roztřesené strachem.

„Cože?!“ užasla Nikkir.

„Prosím, přítelkyně Nikkir, odveď svého přítele Jaa!“ naříkal Ňou-zej. „Proč já hlupák chci pořád nějaké novoty! Proč já raději neposlouchal rady moudrých starších spolukamenů! To mám za to!“

„Hej! Co se stalo?“ dotkla se jemně kamene.

„Už nikdy nebudu moci spokojeně kamenět, když pomyslím na vzpomínky přítele Jaa! Ó běda mému nezkušenému mládí!“

Co to má znamenat? obrátil se Jao na svého ochránce.

»Stalo se, co jsem ti nedoporučoval. Podíval se do tvé minulosti a evidentně mu povolily jeho kamenné nervy. Upřímně řečeno, nedivím se jeho zděšení.«

Ty–! zamračil se Jao myšlenkou. Proč jsi to dopustil?!

»Chráním tebe a ne kdejaký šutr!« poznamenal Štít chladně.

Nikkir si chvilku menhir zamyšleně měřila. Se stopami zmatku v očích se obrátila k Jaovi. „Já... nečekala jsem, že to tak dopadne. Měla jsem dobrý úmysl... odpusť.“

„V Gorkghannu se také říká: nebuď zvědavý budeš brzo starý,“ zadeklamoval Jao.

„Podporuje zvědavost proces stárnutí?“ vmísil se Ňou-zej, u kterého zvědavost na okamžik převládla nad sebelítostí.

„Určitě,“ ujistil ho Jao. Pak se tak nějak zamyšleně podíval na Nikkir a řekl: „Už chápu, proč se mně nebojíš. Navenek vypadám mnohem lépe než uvnitř. Sám nevím, zda je to tak lepší nebo ne.“

*

29 – Rozbor

„Hele, jak to děláš?“ obrátil se Jao na Nikkir, jen co se rozplynul zlatavý opar, který je rychle a pohodlně přenesl do další scenérie. Tentokrát se zdálo, že se Nikkir rozhodla odčinit nepovedenou předchozí návštěvu. Jao si až teď uvědomil, že ani neví jméno světa, který je domovem njorglitů. Zprvu se tím cítil zaskočen, ale když nad celou věcí pouvažoval, napadlo ho, že dávat hned všemu novému nějaké jméno je možná typicky Gorkghannský zvyk a Nikkir jako Ler může mít docela jiný názor.

»Nemohl ses raději dřív zeptat mně?« ozval se Štít nakvašeně.

A proč?

»Správná odpověď je také druh ochrany a tím pádem spadá do mé kompetence.«

Ona mi to řekne taky.

»A kde máš jistotu, že ti nepověsí na tvůj dračí nos nějakou hloupost?« zasmál se Štít a umlkl.

A kde jí mám u tebe? opáčil ještě myšlenkou Jao, ale bylo to už spíš jen ze setrvačnosti.

„Teleportace nemusí být jen umělého původu,“ odpověděla mezitím také myšlenkou Nikkir. „Mnohem dříve existovala teleportace přirozená. Nevyžaduje prakticky nic kromě trošky cviku a soustředění. A ta barva je jen výrazem mé momentální nálady.“

„Mám dojem, že Dee Cant se o něčem takovém zmínil, když jsme popíjeli na chodbě. Ale poukazoval na to, že množství potřebných parametrů zatím přesahuje všechny myslitelné meze.“

„Pro umělou inteligenci zcela jistě,“ přitakala nevzrušeně.

»Neptej se na takovou hloupost,« napomenul ho náhle hlas jeho ochránce.

„A na-“ polkl Jao svou otázku, a pustil se do Štítu: Hele, co mi kecáš do mého chování?! Budeš mi snad diktovat, co mám a co ne?! Tak na to jsem čekal!

»Jsem Štít proti všem ranám? Jsem, tedy i proti ranám morálním. Nechci připustit, abys před tím Lerem vypadal hloupěji, než je nezbytně nutné.«

Ah!

»Co se tvé otázky týče: chtěl ses zeptat, jestli by tě to naučila. Zbytečnost. Už to umíš.«

Odkdy?

»Od okamžiku, co jsem s tebou!«

Jaký div, že Jao nevěděl co na to říci.

„Chtěl jsi něco?“ zeptala se mezitím Nikkir.

„Ne, děkuji,“ odpověděl zdvořile.

Reagovala úsměvem. „Ještě moment... když dovolíš – takovou malou úpravu...“ vzduch kolem ní se prudce zachvěl a v příštím momentu tam stála tak jako Jao bez šatů, jedině v levačce svírala krychličku s uvězněným Starodávným, kterou s sebou neustále svědomitě nosila. „Ne že by mi to ošacení vadilo,“ podotkla, „ale nemusím mít všechno.“ Zvýrazněný tón onoho prostého slova neměl, Jak Jao vycítil, nijak lichotivý význam.

Ostatně sám se ani v admiralitě nikdy nesnížil k tomu, aby na sebe nasoukal nějaký ten směšný a komplikovaný návlek. A co ho fascinovalo – admirálové i běžní lidé měli podle všeho těch vrstev na sobě dokonce několik – a zcela zbytečně jednu přes druhou, takže ty nejspodnější stejně nebylo vidět!

Tedy fakt, že se Nikkir zbavila svého maskujícího Gorkghannského obalu, mu připadal docela přirozený. Ostatně – a to musel uznat – vypadala takhle ještě lépe.

„Jak vypadáš normálně?“ přemohla ho zvědavost.

„Nelíbím se ti takhle?“ zeptala se bezmála polekaně.

„Naopak,“ ujistil jí. „Jen mě napadlo, že se nemusíš kvůli mně přetvařovat. Udělej si pohodlí – nemusím mít vedle sebe hominida.“

Krátce zauvažovala; mimoděk si namotala pramen vlasů na prst a poškubávala s ním. Pak řekla: „Víš, jsem také pracovník hominidního úseku. Tuhle svou podobu už mám hezky dlouho a my, Lerové, jsme v tomhle zase dost konzervativní. Dovedeme – jak bych to řekla – srůst se svou personou. Necítím se nepohodlně tak, jak vypadám.“

„Myslel jsem – jaký je váš přirozený vzhled.“

„Jakýkoliv. My nejsme svázáni tou úděsnou uniformitou jako plno bytostí ve zdejším vesmíru. Kdyby k tomu došlo, ani bych nedokázala nakreslit Lera do Gorkghannského kosmického atlasu bytostí. Máme nespočet tvarů, a žádný privilegovaný.“

„Civilizace bez vlastní tváře? A jak se navzájem poznáte, když se potkáte?“ žasl Jao.

„Já zase žasnu, že se třeba Gorkghannité navzájem od sebe rozeznají, když jsou tak stejní.“ Jao vycítil rozpaky její odpovědi a zastyděl se. „Je to tu krásné,“ změnil raději neobratně téma.

„Opravdu?“ Vypadala potěšeně. „Jsem ráda, že jsem se strefila do tvého vkusu. Pojď, támhle na kopci uvidíme celou scenérii okolí.“

A aniž vykročila, vznesla se mírně nad trávu a tiše odlevitovala napřed.

Co mi řekneš teď, ty chytráku? zaútočil Jao myšlenkou na Štít. Tohle umím taky?

»Samo,« odtušil hlas, zjevně znechucený takovým primitivním přáním.

A jak do toho?

»Vykroč, jako by sis chtěl stoupnout do vzduchu.«

Jao to udělal, a pak se nestačil divit. Jakoby zbaven gravitace, svižně vyrazil směrem, kterým měl namířeno. V malé chvilce byl na oblém, nevysokém kopci, kde docela přirozeně „nastoupil“ zpátky na zem hned vedle Nikkir. Ohlédla se po něm a zřejmě jí ani nepřišlo divné, že Jao též přilevitoval. „Líbí?“ ukázala gestem do kraje.

Jao se rozhlédl a užasl.

Od pohledu to nemohla být přirozená krajina – na to byla příliš krásná. Ale čím déle se na ní díval, tím víc byl na rozpacích, co v ní je přirozené a co uměle dotvořené. Ze svého letmého nahlédnutí do Gorkghannské umělecké sféry věděl, že existoval nespočet uměleckých oborů, které se zabývaly aranžováním kdečeho, od květin až k parkům a urbanistickým infrastrukturám.

Ale to vše byly jen omezené, izolované výtvory, kdežto tady byl celý obzor komponován do jednoho nesmírného uměleckého díla. Počínaje sklonem, hustotou, výškou a barvou támhle toho divného porostu a ladnými, modravými liniemi kopců a hor na obzoru konče. Chvílemi měl Jao takový pocit, že jsou i mraky sladěné s krajinou. Nikdy se nepočítal mezi meditační typy; ale cítil, že by na tomhle místě vydržel hodně dlouho jen mlčky sedět a dívat se.

Teprve za chvíli se dokázal vyprostit z tenat okouzlujícího panoramatu a vrátil se k myšlence, na níž předtím neměl čas. Jakto, že levitační přesun vnímal jako docela přirozenou věc?

»Chm! Od toho jsem tu, abys mou podporu vnímal jako naprosto běžnou činnost. Jaký by to jinak mělo smysl?«

Teď jsi mi to vysvětlil, odtušil mlčky Jao. Ale ovšem. Co jiného také může čekat.

Obrátil se k ní a všiml si, že ho patrně celou tu dobu pozorovala.

„Nu? Co přijde teď?“ zapraskal přívětivě.

„Určitě jsi zpozoroval, že je pro mně důležité, aby ses cítil co nejlépe. Z toho patrně již usuzuješ, že tu nejsme náhodou.“

„Pokračuj.“

„Poslední Slovo by si s tebou rádo vyjasnilo některé věci.“

„S Posledním Slovem jsem domluvil své poslední slovo,“ dopustil se slovní hříčky. „Nevím, o čem bych se měl bavit s někým, kdo se mně snažil zničit – kromě toho, že bych mu nadával.“

Smutně pokývala hlavou. „Já vím. Přesto bych tě chtěla snažně poprosit, abys vyslechl ještě jedno moje vysvětlení.“

„Proti tobě nic nemám,“ řekl hned.

Znovu se tak nějak smutně usmála. „Neposadíme se?“ Sama šla příkladem a usadila se ve vzduchu v poloze pololežmo. Napodobil jí a už se tomu ani nedivil.

„Připomenu to, co už víš. Vše, co vidím, cítím, slyším a dělám, ví v tomtéž okamžiku i ˇFlerk. Nejsme komuna individualit, jsme jediná homogenita. ˇFlerk však není centrálním uzlem našich myslí, ale zcela naopak. Ústřední, nejvyšší mysl nám vyčlenila kousek sebe sama. Jak fyzicky, tak duševně, když už mám použít ty dva nepřesné výrazy. Jsme rozděleni na miliony kousků, rozeseti po vesmíru, ale neustále jsme spolu, každý ví o všech ostatních.

ˇFlerk pečuje o každý svůj, byť sebemenší kousek. Když mi v ten nešťastný okamžik Poslední Slovo poručilo pustit Starodávného z klece, znamenalo by to konec existence nejen pro tebe, ale i pro mně a celý Gorkghann... Mám svolení ti říci, že s Gorkghannem by zaniklo i osm set dalších Lerů, kteří tam právě inkognito jsou...“

Jao mlčel.

„ˇFlerk se rozhodl obětovat kus sebe samého, aby se zbavil hrozby, kterou v tobě v ten moment viděl. Víš, znám hominidy, kteří přišli o některou část těla. Ale oni to tak neberou. řeknou třeba: čert vem ruku, já pořád žiju!

ˇFlerk však s každým Lerem ztratí nenávratně kus svého já, své nejvnitřnější podstaty. Považovala jsem to za špatné rozhodnutí. Proto ty slzy...“

„Jak může část celku mít odlišný názor? Říkalas prve, že jste jedno tělo, jedna mysl –“

„Stalo se ti někdy, že jsi váhal? Třeba mezi volbou udělat jednu nebo druhou věc?“

„Ovšem.“

„Vidíš – a taky máš jeden mozek.“

„Dva.“

„Dobře, vím že dva. Proto také nemusíš spát a můžeme spolu účelně využít každou chvíli místo toho, abychom marnili čas nicneděláním, které Gorkghannité nazývají spánkem.“

„Chápu a rozumím.“ odfrkl Jao. „Myslím, že teď se na celou věc dívám trochu jinak. Ale nemuseli jsme přece zůstávat na Gorkghannu. Mohli jsme si spolu vyletět někam do kosmu, když už ten váš zpropadený ˇFlerk počítal s tím, co nakonec zkusil?“

„Kdybych tě pozvala někam do prázdna, mohl bys pojmout podezření,“ zašeptala. „Když už jsi tam byl, Gorkghann byl užit jako oběť za odvedení pozornosti... A nevěděli jsme, zda bych tě dokázala v rozhodnou chvíli násilím přemístit do vesmíru, nebo zda bys toho nějak nevyužil k nečekané protiakci.“

Jao znechuceně zafuněl. „Nevím, zda právě tohle jsem chtěl slyšet. Než jsi to řekla, připadali jste mi lidštější. Řekni mi ještě jedno: proč se mně to vaše Poslední slovo tak příšerně bálo, že jsem vyvážil tak neskutečný masakr, jakým by byla zkáza planety...“

„To všechno by mělo být obsahem naší rozpravy,“ připustila.

„Už rozprávíme.“

„Vezmu to krátce. Za ten přehmat mohl nedostatek informací. Než se všechno vyjasnilo, ˇFlerk už získal nové, a změnil náhled. Zjistili jsme již to, cos nám chtěl říci jako důvod, proč bychom neměli spouštět tu zkázu: nikdo neví, co jsi doopravdy zač. Máme své lidi i na Engrensisu – a není nám jasné, kde ses tam mohl vzít. Přitom ty stroje tě globálně očekávaly! Předávaly si tvé jméno jako kódové slovo. Ale bez tebe. Kdo jim o tobě řekl? Proč? Nedokážu ani vyslovit množství otázek, které tu vyvstávají.“

„Zatím nevím, co bych odpověděl. Pokračuj.“

„Pak tě kontaktuje Ramos Friore, ten podivín, který nás už také začíná znepokojovat. Máme dokonce podezření, že nějakým způsobem významně ovlivnil válku mezi Gorkghannem a Targranem. Proč Ramos nelitoval námahy, aby se s tebou setkal? K čemu mu to bylo? Kdy tě vlastně objevil? A proč tě zase nechal být? Proč tě nevzal s sebou nebo – odpusť – proč tě nezkusil zabít?“

„Ještě lépe!“ zavrčel Jao. „Chce mi tu vůbec někdo něco jiného?“

„Zkus se na to z pozice Lerů. Nemáš žádné příčinné vztahy. Žádnou historii. Vždyť ty tu správně vůbec nemáš být!“

„Vás Lery asi nikdo neučil, že upřímnost může také bolet, viď?“

Polekaně vyskočila: „Odpusť! Nechtěla jsem se tě dotknout! Myslela jsem –“

„Podívej se na to zase pro změnu mýma očima,“ praskal Jaův hlas. „Vržený sem odněkud, sám nevím kým. Prostě si jen tak jdu a najednou zjistím že jsem v jiném vesmíru. Bez varování, bez jakéhokoliv napojení na tento svět, bez povědomí o vlastní identitě! Sám a sám tváří tvář vesmíru, který nemá nic lepšího na práci, než mě zkoušet zabít! Nezbláznila by ses z toho?!“

Přiklekla před ním a docela lidským gestem ho vzala za ruce: „Jao! Ne, už toho prosím necháme. Mělo nás to napadnout, že nebude dobré šťourat se... sám víš. Nechme to spát, ano? I tak můžeme být dobrými přáteli?“

„Dobří přátelé se nezkoušejí zabít. Přilep před poslední slovo slabiku NE a budeme asi tam, kde máme být.“

„Nepřátelství ne. Prosím...“ zašeptala.

„Kdo by mohl odolat prosbě někoho tak milého,“ pousmál se náhle. „Jsem toho názoru, že právě prodělaná lekce by mohla vašemu ˇFlerku stačit. Nebudeme přáteli, ale nebudu vám ten pokus mít za zlé. Stačí?“

Přikývla. „Děkujeme. Jsme v situaci čísel a písmenek, napsaných na papíru. A tys ten, kdo drží v ruce nejen tužku a gumu, ale i nůžky a zapalovač. Proto ta hrůza. Jsi kdo ví co kdo ví odkud, a nikdo neví, co tu máš za úkol...“ přiznala.

„Nemám žádný,“ zavrtěl hlavou.

„Tím říkáš, že nevíš, že bys nějaký úkol měl,“ upřesnila tiše. „Jenže on se ti může zničeho nic připomenout v tu jedinou rozhodující chvíli...“

Má pravdu? obrátil se Jao na Štít myšlenkou. Jsem jen nosičem nějakého vyššího, skrytého záměru?

»Odpověď na takovou otázku spadá to toho, před čím tě mám jako Štít chránit,« opáčil stručně jeho tajemný průvodce.

Také dobře, pomyslel si trpce Jao. Co všechno se o sobě ještě nedozvím? Uvědomil si, jak na něm Nikkir visí pohledem, a pousmál se. „Myslíte si ještě, že byste mi v něčem, o čem sám nevím, dokázali zabránit?“

Jen mlčky nepatrně zavrtěla hlavou.

„Vidíš. A já na tom nejsem o nic lépe. Takže...?“ hodil okem po krychličce s neposedným sluníčkem.

„Aha! Ale jistě!“ zasmála se. Naposledy se podívala na blyštivý, průzračný krystal, v němž už jen tak pro formu dováděl Starodávný. Pokynula a předmět zmizel v typické mosazné záři. Už ho nebylo zapotřebí.

Chtěla vstát, ale přidržel si jí.

„Copak, Jao?“ Její oči byly jedna otázka.

„Jsi odpojená?“

„Co- cože?“ užasla. „Od ˇFlerku? Och! Ano- už jsem odpojená-“

„-stoprocentně?!“ přerušil ji naléhavě.

„Ano, úplně odpojená. Co se děje?!“

Ještě jednou, jakoby pro jistotu, si odfrkl, než řekl: „A kdy mně vezmeš k VÁM?“

Okamžik strnula, než se rozesmála. „Jao! Lerové nemají ‚u sebe‘. Jsme všude, kde potřebujeme. Nemohu tě vzít k Lerům domů!“

Zavrtěl hlavou. „Víš, že jsem nemyslel k Lerům. Mínil jsem VÁS.“

„Nerozumím ti...“

„Jenom děláš, že mi nerozumíš,“ pravil vážně.

Vytrhla se mu a odstoupila o krok, jakoby tím chtěla získat pocit relativního bezpečí. „Jao-“

„Nech už toho. Řeknu ti, kdo jsi doopravdy.“

„Kdo bych asi byla?! Ler!“

„Nejen to. Nekruť se jak kvantová žížala a přiznej se!“

Úlek v její tváři se změnil v nejvyšší úžas. „U Leptona, ano! Máš pravdu. Jak jsi na to ale mohl přijít?!“

„Hm!“ Zkoumavě si jí prohlížel, jakoby očekával,v co podivného se po jeho odhalení promění. Protože k tomu jaksi neměla chuť, pomalu dodal: „Nevím přesně. Napadlo mně to. Nějaký další smysl. Něco na tobě i atmosféře naší rozmluvy nebylo v pořádku. To se dá vycítit.“

„Stále se z toho nemohu vzpamatovat. Naši nevěřili, že bys na to mohl přijít. Pořád tě považovali za podfuk, za nějakou fintu, umně zkonstruovanou provokaci... To je přímo fantastické!“

„Těší mně, že z toho máš radost. Mně to tak světoborné nepřipadá,“ ušklíbl se.

„To proto, že nejsi Þers.“

„Pers?“

„Spíš Fers,“ zopakovala a Jao si všiml, že první znak zní spolu se zvukem zvenčí i částečně uvnitř hlavy. „Ale klidně to tak vyslovuj...“

„No budiž, ale nějak jsme to zamluvili. Tak vezmeš mě k vám?“

Napjatě ho pozorovala. „Jak víš, že Þersové mají někde to, co Lerové ne? Že mají svoje doma?“

„I to se vycítí. Spletl jsem se?“

„Ne. Je tomu tak. Jenom... Ach, už se zase zbytečně divím. Hned ti otevřu! Pojď!“

Vzala ho za ruku a vstali. Pozvedla levačku a najednou se před nimi ve vzduchu narýsoval otvor do... jiného světa. Nijak složitěji.

„Smím prosit?“ pouklonila se s úsměvnou výzvou.

Jao jen krátce kývl a vykročil, Nikkir spořádaně po jeho boku. Prostě tam vstoupili, jako se z ulice vchází do obchůdku. Podivný otvor, kterým prošli, se jim za zády uzavřel a beze stopy ztratil.

Jao obhlédl okolí a maličko znechuceně prskl. Kolem byla ZASE nějaká planeta.

*

30 – Jak se žije v nule

„Zklamán?“ zeptala se starostlivě.

Pokrčil rameny. „Proč jsi pro nás vytvořila průchod? Neumíte jako Lerové přemísťovat bez pohybu?“

„Přemístili jsme se bez pohybu,“ usmála se zdrženlivě. „Proces otevření rozhraní a to jak jsme jím prošli, byla jen iluze. Měli jsme za to, že ti to bude příjemnější. Když někam jdeš z vlastní vůle, zanechá to na tobě menší negativní otisk. Je tak?“

„Asi ano. I když jsem čekal něco maličko… lepšího,“ přiznal.

Zato dláto, věrně levitující po jeho boku, mělo na věc jiný názor. Několikrát prudce vzlétlo do různých směrů a když se vrátilo na své místo, jevilo známky nejvyššího vzrušení.

„Co se děje?“ ťukl do své zbraně Jao.

„Tohle je podivná planeta,“ zacinkal kovový hlásek.

„Patrně proto, že bude jejich, ne?“

„To nevím. Ale tenhle povrch nemá žádné zakřivení.“

Podíval se na ni. „Je to tak,“ přiznala s úsměvem. „My, Þersové, nepotřebujeme jejich vesmír. Máme svůj. A k NIM chodíme jenom na návštěvu.“

„Koukám, že zvědavost není problémem jenom Gorkghannitů, Njorglitů a Lerů.“

„Zvědavost? A kterou máš konkrétně na mysli?“

„Nerozumím.“

„Máme nespočet druhů zvědavosti. Zvědavost jako obor je členitá asi stejně jako Gorkghannská obecná biologie.“

„Nech toho!“ zvolal, ale Nikkir už stejně pro smích nemohla pokračovat. Když se uklidnila, řekla:

„Asi víš, co tě tu čeká. Ale abys neřekl, že neznáme dobré způsoby, ptej se napřed ty.“

„Dá se tu také sedět ve vzduchu?“

„Ovšem!“ opáčila a hned to předvedla.

„Skvělé. Líbí se mi to. Je to ještě lepší, než Engrensiská židle.“

„O té jsem nikdy neslyšela,“ podotkla pozorně.

„Taková planetární specialita. Má jenom jednu nohu.“

Vyprskla. „To se na ní ale nedá sedět!“

„Inu, dá, ale musíš to naprosto přesně vybalancovat.“

„No teda! To musí být děsná dřina, ne?“

„To sice jo,“ připustil, „ale dovedeš si pak představit ten požitek, že konečně sedíš?“

„Naprosto, obzvlášť pokud bychom uvážili použít židli ve stylu Vakerského džbánu,“ škytala smíchem. Pak se uklidnila. „Jao,“ šeptla, „nebude ti vadit, když změním vzhled…?“

„Beze všeho. Nic co by na mě mělo vliv,“ mávl rukou.

»Tohle na tebe vliv mít bude,« upozornil ho Štít nenápadně.

Obrysy Nikkir se na vteřinku rozmlžily, a vzápětí se zaostřily do zcela nové podoby. Jao prudce scvakl zuby, neboť vedle něj se objevila dívka jeho druhu!

Důrazně odfrkl. „Ještě mi řekni, že se jmenuješ-“

„-Xaim. Táňa Xaim,“ zapraskala tichounce. „Nevadí…?“

»Je to jen trik,« vrátila ho do reality věcná poznámka Štítu.

V první chvíli chtěl Jao vznést znechucený protest, ale pak si to rozmyslel. Nikkir Þers tohle dozajista nemusela dělat. Přijala podobu, o které si myslela, že ho nejvíce potěší. A byla to skutečně překrásná podoba.

„Ach. Děkuji,“ řekl Jao zvolna. „Jen mi pověz, kde jsi to všechno vyhrabala...“

„Krom toho, co tak vyděsilo Ňou-Zeje, jsem to zahlédla silně pozitivně zapsané v tvých nedávných vzpomínkách,“ přiznala na rovinu. „Ještě nějaké dotazy...?“

„Zrekapituluji si to. Mně podobná Xaim, vlastně ale Nikkir, Þerská špionka původně převlečená za Lera. A pokud zrovna nezabíjíš Starodávné, děláš pro Lery vyzvědačku mezi hominidy. Jak to dokážeš, že na to ˇFlerk nepřijde?“

„Þerské metody jsou prakticky nezjistitelné,“ řekla hrdě. „Jeden z důvodů je i ten, že o nás nikdo z TOHO vesmíru neví. Takže nás ani nehledá.“

„Jak vypadáš doopravdy? Lerové jsou polymorfní. Obživlá plastelína. Ty se nyní ze zdvořilosti tváříš jako moje rasa. To je milé. Ale ve skutečnosti-?“

Věnovala mu maličko zkoumavý pohled. „Proč ti tak záleží na vzhledu, který je – jak sám víš - naprosto podružný?“

Neurčitě pokýval hlavou. „Možná tak úplně podružný není...“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Oba víme, že netuším co je mým posláním. Třeba skrz vás jen procházím odněkud někam. Ale možná jen čekám na klíč, který ve mně cosi aktivuje. A tím klíčem-“

„-může být klidně i něčí vzhled,“ doplnila trochu vylekaně.

Přitakal. „Takže, milá Xaim, jak vypadáte vy, Þersové, in natura?“

„Jsme na tom v podstatě ještě hůř. Lerové nemají svou podobu, my nemáme ani svá těla.“

„A chudinko! Nechceš nějaké?“ zeptal se s předstíranou účastí.

„Žádné tu nevidím,“ smála se.

„Moje by ti nestačilo?“

Mávla rukou: „Ani tvoje nevidím, milý Jao!“

Jao se štípl do ruky. „Aha. Teď jsem zase mimo já.“

„Neber si to nijak osobně,“ chlácholila ho. „Hele, Þerský svět je dočista imaginární. Když jsme si ho dělali, nehodlali jsme riskovat, že si uděláme soukromý vesmír a někdo ho někdy vyčenichá a rozboří. Takových kazisvětů už se našlo...

To, co vidíš, prakticky neexistuje. Je to reálné asi tolik, jako matematický vzoreček. Přesto že ho znáš, nemůžeš nikdy říci – tady, na tomhle místě je. Napiš ho – a přesto to nebude on, jen jeho vyjádření. Použij ho – zase to nebude on, pouze jeho působení. Zapomeň ho – ale on existovat nepřestane. Teď jsi v tom vzorečku. Proto ani ty, ani já teď nemáme žádné hmotné tělo.“

„Ty dovedeš jednoho potěšit,“ poznamenal skepticky. „Nejdřív se mě snaží zabít a nakonec mi ukradnou tělo, a to prosím pěkně tak, že si toho ani nevšimnu! Gorkghannité jsou zmatkaři. Lerové byli zvědavci. Vy pro změnu dokonce zloději těl. Čím dál lépe.“

„Vidíš to moc černě,“ smála se. Její skvělá nálada byla nakažlivá – Jao se musel usmívat také. „Podívej se na to lepší, co ti náš svět nabízí. Jsi oproštěn od věcí, jež na tebe zlomyslně naložil vesmír. Máme všechno, po čem bytosti marně touží: nesmrtelnost, všemohoucnost, vševědoucnost, a to hlavní nakonec: štěstí! Jen uvaž, jak bys tu mohl něčím trpět! Jedině pokud to bude v našem světě dovoleno. Víš všechno – je to přece TVŮJ svět – a máš nekonečné možnosti ho předělávat a zdokonalovat!“

„Třeba vypnout sousedovi imaginární dýchání, ne?“

„Jsi na omylu,“ odporovala mírně. „Tohle všechno je jedna soustava. Nekonečná různorodost ve všeobjímající jednotě. To, co uděláš sousedovi, uděláš sám sobě. Tady u nás nemá smysl někomu škodit, i kdyby sis ten pojem nakrásně nadefinoval. Všichni jsme součástí jedné imaginace. Ať z ní vymažeš cokoli sebemenšího, pocítí to celá. A představ si nakonec, jak by nás tu mohl nějaký agresor zvenčí ohrozit!“

„Jak?“

„Ale přece nijak! Žádný agresor není v našem světě definován, takže se sem prostě nemůže dostat, jeho existence tu není obsažena!“

„Až na to přijde a potkám takového, poradím mu, aby se pokusil předefinovat základy vašeho světa,“ pravil zamyšleně Jao.

Zvážněla. „Jsi opravdu tak dobrý, jak jsme si o tobě mysleli. Ano, to je vážný bod. Víme o něm, a máme ho pečlivě pojištěný. Pro zajímavost: jak bys to chtěl udělat?“

„Nijak extra složitě: našel a transponoval bych definici vašeho vesmíru do seznamu vnější hmotné existence,“ podotkl ledabyle. „Anebo bych ho rovnou vyškrtl, a bylo by po otázkách...“

Nikkir, vlastně Xaim, najednou zmlkla.

„To byl jen žert,“ dodal honem.

Ale společnice zůstala vážná. Pak řekla: „Asi už rozumím, proč se tě leckdo snažil zabít. Z nějakého důvodu ti svět nabízí hotová řešení všech otázek přímo pod ruku. Ty jsi skutečně neuvěřitelně nebezpečný. Řekni mi ještě, že bys dovedl i tohle, a budu mít dost.“

Podívala se mu do očí a div nepropadla panice, neboť Jao nad tím problémem očividně uvažoval. V tom okamžiku z něj vyzařovalo tak děsné soustředění, že Þerské dívce přeběhl mráz po zádech nezávisle na tom, zda byl v tomto světě definován či ne. Jao několikrát zuřivě odfrkl, jak zapojoval své centrum VIDĚNÍ do činnosti, ale nakonec žár jeho zelenožlutých očí pohasl.

„Hmmm,“ zamručel. „Vy nejste ani v běžném prostoru, ani nejste schovaní pod Hladinou. Jste v nule, rovnovážní, inertní a nesynchronizovaní. Existujete všude a nikde. A objevíte se tam, kde si nastavíte synchronizaci. Navíc, podle toho zda synchron pozdržíte nebo popoženete, dokážete do určité míry putovat časem. Velmi mazané a velmi silné řešení. Ale i s tím by se dalo pohnout, myslím...“ Teprve pak si všiml, jak jí vylekal. „Neber mě vážně,“ pokusil se o úsměv.

Její pohled byl úplně prázdný. Řekla: „Tohle byla hlavní otázka, kterou jsme ti chtěli položit. Nemáš chuť k ní něco dodat? Cokoli.“

„Neručím za svůj původ, tím méně za své odpovědi.“

„Prohlášení, hodné mudrce,“ řekla jakoby pro sebe.

V ten moment se Jao opět úporně rozfrkal.

„Co je?“ optala se znepokojeně.

Zatřásl imaginární hlavou, až mu na imaginárních vlasech ve světle imaginárního Þerského slunce zatančily imaginární jiskry. Pak se jakoby udiveně, ale i znechuceně ušklíbl.

„Jao, co se děje? Něco špatného?“ naléhala na něj.

Podíval se na ní velice smutně. „Nechtěj, abych to říkal.“

„A jejda,“ vydechla. „Nedívej se na mě tak. Netuším co myslíš...“

Náhle vycenil tesáky. „Netušíš? Naopak, velmi přesně víš, ty majitelko nespočtu tváří! Nejsi ani Þers! Shoď už ze sebe všechny své masky, nebo ti je sundám já – ale asi se ti to nebude líbit!“

„Já to čekala!“ vykřikla Xaim zklamaně do neviditelného auditoria. „Já to říkala! On všechno ví! Do Kelu a Erebu!“

Cvakl důrazně čelistmi: „Nevzývej zeleninu z temných polí a splň, oč tě žádám!“

„Nojo, dobře, dobře!“ uklidňovala jej honem. „Nic ti ode mě nehrozí, vážně.“

„Kolikrát už jsem tohle slyšel-!! Teď od tebe chci konečné řešení. Ne-li, udělám si ho svépomocí!“

„Vyčkej moment-“ zadržela ho a zdálo se, že čemusi naslouchá. „Ano. Pojď, uzavřeme tu šarádu.“ Přímo před nimi se opět rozevřel průchod zpátky do vesmíru nebo možná také do nějakého dalšího světa – Jaa už to ani nezajímalo. Prošli otvorem existence a – proti němu náhle stál člověk, kterého si nemohl splést: Ramos.

*

31 - Průchozí

„Tak jsme se potřetí sešli, milý drakohlavče,“ uvítal Jaa. Studený vítr vanul tmavě průzračnou oblohou a vzdálené slunce Dunnerk zalévalo dávný astroport mdlým, chladným svitem.

„Pojď. Tvé bloudění se právě završilo.“

￼

Tak jsme se potřetí sešli...

„Dost! Nejdu už nikam!“ vzepřel se Jao. „Připadám si jako štafetový kolík! Vysvětlení! Teď hned a tady, sic – !“

„Chceš nám vyhrožovat vlastní silou, nebo jen Štítem proti všem ranám?“ tázal se vlídně Ramos.

„Jak víš, že jsem ho získal?“

„Nebyl bych to já, kdybych ho nepoznal...“

„Jak?“

„Vlastně ti to řekl, když jste se poprvé setkali, ne? Je srdcem Reálného mága.“ Maličko se ušklíbl. „Mým srdcem, víš?“

Jao si zlostně odfrkl, a upřel žhavý pohled do Ramosových očí. „Aha! Už tě vidím, ty tajnůstkáři. Proč si říkáš Ramos, když jsi Tagur-“

„-zadrž!“ vzkřikl Ramos a Jaova řeč se zastavila jako když utne.

Jenže drakočlověk se otřásl a znovu získal schopnost pohybu i řeči. „Řeknu co budu chtít, a kdy budu chtít! Takže proč-“

„-zadrž!!“ zarazil ho podruhé Ramos, a chvatně dodal: „Než se mi vzepřeš potřetí, podívej se ještě trochu dál-!“

Jao znovu napjatě zafrkal, a pak se náhle celý uvolnil. „Tohle nemá cenu,“ zapraskal nesmírně znechuceně.

„To už říkám od počátku,“ kývl souhlasně Ramos.

„Ty se tu schováváš... vážně jsi zabil boha...?“

Ramos neurčitě pokrčil rameny. „No, ne tak docela zabil, a ne tak docela boha... i když leckde to tak mohlo vypadat. Ale potěšilo by mě, kdyby sis to nechal pro sebe. Teď pojď, dozvíš se konečně to, co je třeba.“ Za řeči vzal Jaa za loket a zvolna ho vedl k nevzhledné masivní stavbě, která snad kdysi byla bunkrem. „Nikkir res Rehees zot Ler ark Þers zot Antqi, je dalším tvým průvodcem od Brány Sem k Bráně Tam.“

Dotkl se okem Nikkir, která odhodlaně setrvávala v podobě Táni Xaim. Ach, bude i jiný problém, řekl si v duchu.

„Dalším? Zatím mi to moc jasné není.“

„Nastup,“ ukázal Ramos do tlustých, pancéřových dveří. Vešli, vstup se skřípavě zabouchl a místnost počala kymácivě a rachotivě klesat. Parní zdviž, uvědomil si Jao. Napadlo ho: jaký je její skrytý smysl, když Ramos, evidentně mocnější než Gorkghann, Lerové i Þersové, používá k dopravě tak archaický prostředek?

„Prosím, tudy,“ otevřel s úklonou dolní dveře, za nimiž se objevily nevalně osvětlené a pusté katakomby. „Takže – tvůj příchod byl předpokládán několika zdroji. Ne, nefrkej prosím aspoň chvíli, nemohu se pak soustředit. Děkuji.

Chtěl bys vědět, koho tím míním? To půjde těžko, protože nemáme po ruce sdělovací soustavu, která by dokázala podat odpověď.“

„Stále nic nechápu, ale pokračuj, dobře se to poslouchá.“

„Inu, vše je krok před tebou vždycky trošičku složitější, než to vypadá z místa, které jsi dosáhl. A mnohdy neplatí, že čím víc koní zapřáhneš, tím spíše vyrveš kámen ze zdi. Mnohem častěji se stane, že přetrhneš lano a bezhlavě pádíš, ani nevíš kam. Stejně jsem dopadl i já. Tři hlídače jsem na tebe poslal. A marně.“

„Tři? Vím o Nikkir. Předpokládám Tortogara. A-?“

„Nesmírně mě těší, Jao,“ zacinkalo dláto a proměnilo se v černě jiskřící žezlo. „Narrája,“ představila se.

Jao se na to zaujatě podíval zblízka. Složitě ornamentované žezlo bylo tak pekelně černé, že vypadalo jako vystřižené z tenkého listu papíru. A skutečně kolem něj poletovaly roje tušově černých jisker.

„Jak může tma svítit...? To se tedy nevidí každý den-!“

„Nesvítí. V těch místech se fotony naopak ztrácejí. Proč a jak, to neřeš. Ale pro oko to pak vypadá, jak vidíš. K tvé otázce: jak víš, připletla se ti do cesty ve chvíli, kdy se mi zdálo že by se mohlo něco zajímavého dít.“

„A dělo?“

Muž pokrčil rameny. „Poznám časem. Dočista jsem přehlédl, že tvůj směrník nemá v tomto světě kotvu. V důsledku toho jsem se dopustil malého přehmatu: daroval jsem Gorkghannu teleport, abych odvedl jejich pozornost, i pozornost Targranů, od tebe.“

„Zaměstnal jsi je vzájemnou válkou…?“

„Přesně tak.“

„To se nestydíš, jaké bezbřehé utrpení jsi tu způsobil?“

„Ne.“ Ramosova tvář se při strohé odpovědi ani nezachvěla.

„Stejně jsem se ale s Gorkghannity setkal...“

„Ano, ale tak jak si pamatuješ.“

„Hm!“ udělal Jao významným tónem.

Ramos kývl. „Správně. Bylo to prostě menší zlo. Podle mých původních předpokladů hrozilo, že to dopadne mnohem hůře.“

Jao tiše odfrkl. „Mnohem hůře než válka světů?!“ Potřásl hlavou. „Ty ses mě tedy pořádně bál-!“

„Ano,“ přiznal bez vytáček Friore. „Aniž bych si nějak přehnaně fandil, v tomto světě nepatřím mezi slabé hráče. Přesto jsem pro jistotu uklidil své srdce do fylaktoria. Vybral jsem si hodně moc zapadlou a neužitečnou planetu, o níž jsem myslel, že nikdy nikomu nebude stát ani za pohled. Akorát jsem si jí orazítkoval, to kdybych zapomněl.“

„Další z tvých neomylných předpokladů, viď?“ ušklíbl se Jao.

„Inu, téměř. Jenže Lerové se chytli do křížku se Starodávným, který se tu objevil na číhané. Tak vzali jednu planetu... pečlivě vybrali takovou, která byla děsně neužitečná a moc zapadlá, takže by nikomu nechyběla...“ nepatrně mrkl. „Vidíš, jak to najednou dává smysl? No, přesunuli jí, umístili návnadu, a začali ho lovit. Mezitím ses objevil, promluvili jsme si, a tak jsem si své srdce zase vyzvedl, tvou a Tortogarovou pomocí. Nemusím pořád všechno dělat vlastníma rukama, nebo ne? Ale to už je vedlejší, protože už víme, že nejsme tvůj cíl, jen přestupní stanice.“

Jao jen zavrčel.

„Počkej, Jao, nezlob se hned. Nikdo z těch, co vidíš kolem sebe, za to nemůže. Místo toho bys měl být spokojen, že víme co s tebou: máme tvůj směrník. To je docela dobrá zpráva, ne?“

„Jak se dívám, tak pro tebe stoprocentně.“

„Když víš kudy, tak určitě jednou dojdeš tam, kam patříš. Viděla bych to nadějně,“ povzbuzovala ho z druhé strany Nikkir.

„Ty mlč, převlékačko identit,“ doporučil jí mírně nevrle, a úmyslně si nepřipustil smutný výraz v jejích očích, který kontrastoval s její optimistickou řečí.

„Otázka tvé existence zde je tedy vyřešena, a uleví se nejen tobě, ale i nám a leckomu jinému,“ převzal slovo Ramos.

„Proč pořád budím obavy?! I kdybych tu zůstal, bylo by mi jedno co bys dělal. Nechtěl bych zaujmout tvé místo.“

„Kéž bys tak chtěl!“ ušklíbl se muž. „Kdyby to šlo, rovnou bych ti veslo od zdejšího prámu sám vrazil do ruky, a jen se z povzdálí smál, jak to tu začneš čistit! Jenže to nejde. Jsi jen průchozí, a každý tvůj čin může znamenat nedozírný problém. Všiml sis určitě svých odpovědí, anebo svých poznání. Prostě jsi schopen vidět skutečnou PRAVDU, a konat nevyhnutelné a NEODVRATNÉ.“

„Ovšem,“ zapraskal Jao. „Zaznamenal jsem, že se mě každý nejdříve hloupě vyptává a pak mě obratem zkouší zabít. Jedno otravnější než druhé.“

„Tím to asi bude,“ přikývl Ramos. „Milý drakohlavče, na úrovni Nezdolných bytostí už může být informace smrtící. Ne symbolicky. Doslova. A nejen pro toho, proti komu bude použita, ale dokonce i pro toho, kdo tu informaci ví. Všiml sis, žes díky svým průvodcům prakticky nic nemusel dělat?“

Jao zapřemýšlel a musel uznat že je tomu tak. Krátce se nadechl, ale Ramos ho jemným gestem zarazil.

„Nefrkej pořád, jsi slyšet moc daleko. Řeknu ti to sám: právě proto, že tvé činy jsou neodvratné, jsem ti usilovně někoho strkal pod ruku, aby tě nenapadlo dělat něco vlastními silami. S tím, co tvoji pomocníci provedli, se něco dělat dá. S tím, co bys spáchal osobně, by to nešlo.“

„Chytré,“ ušklíbl se Jao.

„Viď? No, když už se po mém pískovišti pohybuje něco, proti čemu jsme všichni bezmocní jak malé děti, snažím se to aspoň nenápadně izolovat. Zatím to vychází, nepokaž nám to.“

„Jak tohle můžeš říci!“ zamračil se. „Já že něco kazím? Kdo mě chtěl zlikvidovat? Kdo chtěl pustit Starodávného ven přímo v Gorkghannu? Kdo mi chtěl vypumpovat hlavu pomocí nějakého šutru?!“

„Moc mě to mrzí,“ dotkla se jeho paže Nikkir. „Nezodpovídám za aktivity Lerů, ani Þersů, ačkoli jsem tam přítomna inkognito. Nemohla jsem reagovat, protože prozrazení toho že Anti-Quayr má své skryté pozorovatele v obou civilizacích, by mělo horší důsledky než zkáza jedné planety. A zkáza planety, případně více planet, byla v očích Lerů stále menší zlo, než tě tu nechat nekontrolovaně běhat. Ňou-zej nebyl jediný, koho vzpomínka na Kartako vyděsila k smrti.“

„A riziko, že se nakonec ještě stihne nějaký velkolepý průšvih, roste s délkou mého pobytu zde. Proto ta snaha se mě co nejrychleji zbavit!“ Teď se Jao na Ramose dokonce usmál. „Zaujals mě, zvláštní tvore. Snad bude lepší vypadnout, než to, co nemám, řeknu někomu komu bych neměl.“

Ramos zůstal vážný. „Trefně řečeno.“

„Stejně si to neodpustím,“ pousmály se Jaovy tesáky. Usilovně zafrkal. „Myslím si, že-“

„Zadrž, prosím!“ řekl honem Ramos.

„Zkus mě zastavit,“ šklebil se Jao a ještě jednou si odfrkl. Pak na Ramose upřel velmi zvláštní pohled. „Dobrá. Nebudu nic říkat, jen se zeptám. Ten dvojzlatý Zblegd, konstruktér rozhraní v Tortogarovi, patřil také k vám?“

Ramos se krátce zamyslel a protože Jao tentokrát dával pozor, zahlédl to, co před ním možná mělo být dosud utajeno: podstatu Reálného mága. Ramos, kterého viděl před sebou, nebyl žádný skutečný tvor. Jeho tělo byla jen projekce, nepatrná podmnožina čehosi, co bylo na tento obraz napojeno a co vedlo kamsi pryč, mimo rozumem představitelné hranice. Jao vydechl a vznešená, leč poněkud děsivá vize statisíců tvářností pominula.

„Viděl jsi mou skutečnou podobu v jazyce Starodávných, co?“ vzhlédl Ramos klidně. „Snad nejsi překvapen? Tohle je jen jeden z obrazů, přes které komunikuji se sférami, kde se zrovna nalézáš.“

„A proč udržuješ lidskou iluzi?“

„Už to přece víš: skrývám se tu. Vypadám jako všichni kolem, aby se zbytečně moc entit nezačalo ptát, proč se odlišuji. Opíjím se, dělám chyby, dokonce i stárnu, umírám… no a zase se potichu po špičkách vracím.“

„To dává smysl,“ přitakal Jao. „Ale ptal jsem se-“

„-na jakéhosi Zblegda. Ne, nikdo takový v mých službách není.“

Jao se jízlivě ušklíbl. „Není?“

Nikkir byla najednou bledší než sníh. „Zdá se, že jsme nebyli jedinými průvodci našeho hosta...“

Ramosův obraz se na okamžik zahleděl do prázdna.

„Hromská práce! Zase další čmuchal zpod Hladiny,“ povzdychl si. „Perfektně vymyšleno. Děkuji za tvou otázku, je pro mě nesmírně přínosná.“ Podíval se na Nikkir: „Lerové chytili nepravého Starodávného. Jak tragikomické!“

Jao jen vrtěl hlavou. „Jak tak poslouchám ty vaše neskutečně zamotané nejasnosti a pochyby, vy si nemůžete být jisti snad ani tím, zda sami existujete!“

Ramos i Táňa na něj upřeli užaslé pohledy: „A ty si snad jistý jsi?!“ řekli dvojhlasně.

„Fakt vtipné,“ zavrčel drakočlověk.

„Promiň,“ vzal ho Ramos zase za rameno. „To od nás nebylo hezké. Ale co také můžeš čekat od slabých, nedokonalých a hloupých bytostí, jež nemají tvůj dar. Víš co? Pojďme tě odeslat, ať se stihneme aspoň trochu slušně rozloučit.“

„Nerad loučení, stejně jako čajník Rix. Chtěla bys mi dělat společnost na další cestě?“ obrátil se náhle Jao k Nikkir.

„Jasně! Jdu s tebou!“ souhlasila bez váhání s nelíčeným nadšením. Pak se ale podívala na Ramose: „Smím? Půjde to?“

Na chvíli se zamyslel, pak pomalu zavrtěl hlavou. „Nepůjde. Klidně bych tě pustil, ale pravděpodobnost, že budeš na jeho další cestě definována, je zanedbatelně malá.“

Podívala se teskně na Jaa. „Ach… lituji. Ráda bych pro tebe zůstala navždy převlečená za Táňu, ale za takových podmínek... Tady bych zmizela a tam se neobjevila. Špatné řešení.“

„Uznávám,“ připustil nevesele.

„Třeba se k nám někdy ještě vrátíš,“ nadhodila s nadějí v hlase. „Smím tu na tebe počkat…?“

„Nejspíše budeš čekat marně. Ale pokusím se na tebe nezapomenout, Xaim.“

„Stejně budu doufat,“ zašeptala.

„A co Engrensis?“ otočil Jao honem řeč jinam. „Také na mě počká?“

„To je jedna z mnoha drobných nepříjemností, jež tu po tobě zůstanou,“ pokrčil Ramos rameny. „Myslím, že strojům nikdo nedokáže vymluvit, že podléhají jen a pouze tobě. Zdá se, že si svou samostatnost budou tvrdě a cílevědomě bránit. Když jsi zmizel z Kosmické Nuly, ustanovily si nějakou Mechanicerii či co. Hanki přijde o ty genetické laboratoře, co tam mezitím postavila.“

￼

Na dveřích bylo napsáno: TAM.

Za hovoru se Ramos zastavil u jedněch dřevěných dveří. Patrně vlhko a čas z nich už téměř oloupal veškerý nátěr, jehož úlomky ležely všude kolem na zemi. Zajímavé na nich bylo též, že neměly kliku. Vynahrazovaly to masivními panty – na každé straně jich zcela nesmyslně bylo několik. Čísi ruka na ně načmárala slovo v nově vznikajícím meziplanetárním jazyce zvaném Unilang. Na dveřích bylo napsáno: TAM.

„Zde se naše cesty rozdělí, milý Jao,“ řekl Ramos.

„Vážně? Jak to myslíš?“

„Tady je tvůj východ.“

„Neveselá slavobrána,“ změřil si Jao zašlá, oprýskaná prkna.

„Tím se nevzrušuj,“ pousmál se Ramos. „Snad nečekáš že tyhle dveře něco znamenají? Je to jen ikonka od aplikace. Má vzhled, který v mysli uživatele symbolicky navozuje představu toho, co ho čeká: odchodu.“

„A co ty komické panty?“

„Pouhá hříčka. Naznačují bizarnost dveří. Co může být ztřeštěnějšího než dveře, které vedou za hranice vesmíru? Ale neřeš to. Kdyby tam byla otevřená zubatá tlama, vstupovalo by se ti tam snad lépe?“

Jao chvíli mlčel. Přestože byl Ramos relativně vysoce nadřazenou entitou, ani on nedokázal zahlédnout, co mu táhlo hlavou.

„Opravdu tam musím?“

„No, nemusíš,“ připustil Ramos, „ale pokud nebudeš chtít, holt tě tam bude nutno nějak nacpat násilím.“

Ty mi nejspíš nepomůžeš, viď? obrátil se Jao myšlenkou na Štít.

»Uhodl,« slyšel v hlavě. »Jsem vlastně on. Však to sám víš.«

„Nevnímej to špatně. To byl jen vtip. Neodvážil bych se tě do něčeho nutit,“ řekl Ramos. Hluboce si povzdychl. „Skutečnost je taková, že tě z našeho vesmíru tvůj vlastní směrník stejně nakonec vytáhne, ať chceme nebo ne. A nedokážeme tomu zabránit, stejně jako jsme nedokázali zabránit tvému příchodu. Takže když už není možno se tomu vyhnout, rád bych si to aspoň podrobně zblízka prohlédl. Uděláš to pro mě? Nic tě to nebude stát.“

„Proč by ne,“ kývl Jao. „Přinesl jsem vám aspoň něco dobrého, nebo jen samé starosti? Tušíte aspoň, proč se to dělo? Já ne.“

Nikkir se letmou myšlenkou potkala s Ramosem. „Nejsi to, co jsme si mysleli. Naštěstí. Jsi jen test. Lakmusový papírek, který prošel našim světem aby s čímsi zamíchal a cosi ukázal. Nevíme, co sleduje ten, kdo tě poslal, ale plno věcí a informací, o nichž jsme nevěděli, se ukázalo i nám,“ řekla. „Jsi to nejděsivější, ale i nejlepší, co nás v hodně dlouhém časovém úseku mohlo potkat.“

Jao se podíval na dveře a jeho frknutí bylo sotva slyšitelné.

„Tak prej mě směrník vytáhne, jo? A co když se chytím tady?“ zapraskal tichounce a i když na nic neukázal, oba průvodci najednou přesně věděli co v ten moment myslí.

„Leptone třikrát redefinovaný!“ vydechla Nikkir a v jejím hlasu zazněl SKUTEČNÝ strach.

„Ne, ne! Už žádné experimenty!“ zasáhl Ramos důrazně. „Zrovna jsme došli do bodu, kdy je lepší vědět méně než více,“ poznamenal už klidněji a udeřil pěstí do dveří. „Hej, vy tam na druhé straně! Odšpuntujte to!“

Dveře se maličko otřásly jakoby v průvanu. Dlouze a teskně to hvízdlo, téměř jako hladová meluzína v prehistorickém komínu. Časoprostor kolem nejprve zvolna, pak ale stále rychleji, počal ztrácet svou rovnováhu. Křivil se, hroutil a kácel přímo do zavřených dveří, které náhle vypadaly až děsivě otevřené. Nebyl to zrovna pohled pro slabé nervy. Trojice účastníků včetně obou artefaktů však stála jako by se jich to netýkalo.

„Nevypadá to moc vábně, já vím,“ podotkl Ramos. „To je konec nekonečna, a definiční obory dvou světů se tu navzájem tlučou. Vidíš tohle?“ ukázal letmo na divoce se svíjející šedavý, pavučinový vír. „To je viditelná část převaděče. Jak patrno, nemá to lehké - musí to hrát na obě strany: cizí vesmír nepustit k nám a náš udržet tady doma, a ještě obstarat tvůj přenos. Ale musíš uznat, že na rozdíl od toho, kdo tě nasměroval k nám, já ti aspoň čestně řeknu kdy a kde.“

„Uznávám,“ souhlasil tiše Jao a podezíravě si měřil prapodivné rozhraní. „Fakt nic moc na pohled,“ podotkl.

„Nenech se zneklidnit. Věř mi: čím déle se na to budeš koukat, tím horší to bude. To máš jako první seskok padákem. Nejlepší je do toho prostě hupsnout po hlavě.“

Jao se naposledy podíval na Nikkir. Cítil, že nikdy nepotkal nikoho své rasy. Kdo ví zda někdo takový existuje! Takže když se mu Nikkir pokusila podobat, znamenalo to pro něj nečekaně moc. Úmyslně se tomu pocitu vyhýbal, ale musel si přiznat, že to moc nešlo. Ano, byla naprosto jiná, ale SNAŽILA se být mu blízká.

I když mu rozum jasně říkal jak nesmírná propast je mezi nimi, mimoděk k ní pomalu natáhl dlaň. Táňa, upřeně mu hledíc do očí, pohyb jako v transu opakovala. Jenže nepatrný kousek od sebe se jejich ruce zastavily.

Co když právě tohle je fatální chyba, kterou tu mám provést? bleskla Jaovi hlavou příšerná myšlenka. Něco spustit a odejít? Viděl v jejím pohledu, že jí napadlo to samé. Ach jo.

„Mám to udělat?“ řekl Jao sotva slyšitelně. „Mám zůstat...?“

»Ne...« vyslala slzami zalitou myšlenku.

Stáhl ruku, otočil se ke dveřím a s těžkým výdechem vykročil.

A dveře udělaly: CHRAMST.

Znepokojující sání zvolna ustalo, dveře sebou ještě naposledy slabě trhly a znehybněly. Vypadaly jako dřív, jen na zemi zůstalo několik dalších kousků opadaného nátěru.

„Uf! Když řekl, že by se tu mohl chytit, dočista jsem se orosil,“ přiznal Ramos. „On by klidně obrátil svět naruby jak ponožku. Zvládli jsme jeho návštěvu nejlépe, jak to šlo. Ta nešťastná Kartako, kterou měl na trase před námi, a kde se mu nerozumně pokoušeli stavět do cesty silou, mě bude ještě dlouho strašit ve snu.“

„I když byl pro tenhle vesmír šílenou hrozbou, je ho škoda. Byl to sympaťák, bude mi po něm smutno...“ zašeptala, a náhle počala přednášet:

„Jak bolí když květ srdce zvadne! Poháru slz pohlédnu teď na dno. Proč láska vzniká tak moc snadno, ač víme že to dobře nedopadne...?“

Dotkla se prstem třpytivé kapky na řasách a jemně jí vyznačila malou lesklou stopu na povrchu dveří. „Myslíš, že by zůstal, kdybych mu řekla ano...?“

„Vážím si toho, žes v kritické chvíli udržela své city na uzdě.“

Hořce vzdychla. „Ale nebylo to lehké...“

„Ó vy ženy!“ zvolal Ramos a teatrálně sepjal ruce nad hlavou. „Pro své potěšení jste schopny obětovat celý svět!“

Nikkir si letmo přejela hřbetem dlaně přes oči a opět se usmála. „Však přesně takové máme být, řekl kdysi Lepton, ne?!“ Pak se zklidnila. „Dobře. Hlavní riziko jsme odstranili. Teď co dál se Starodávnými?“

Zatvářil se ustaraně. „Pěkně nás vypekli. Prý konstruktér Zblegd! Z jaké hloubky pod Hladinou to asi šlo? Připadám si jako podvedený školák. Fuj, to byla zase lekce!“

„Trochu více sdílnosti by neuškodilo,“ podotkl Štít, levitující u něj. „Stačilo se zmínit - bylo by téměř jisté, že bych ho při svém pobytu v Sabrotu vycítil, stejně jako meč, co Jao nechal Sorxovi.“

„Hm. Kiritské duše nám nevadí. Ale já si připadám trochu nepatřičně, když mě kritizuje moje vlastní srdce,“ ušklíbl se Ramos.

„Snadná pomoc,“ ozval se podivný objekt, a jako duchovité těleso zaplul do nitra Frioreho těla. „Teď se můžu kritizovat sám,“ řekla Ramosova ústa.

Nikkir se krátce zasmála. Nevypadalo to, že by jí Ramosova schizofrenie překvapila. „Takže jsme tam, kde předtím?“

„Rozhodně ne. Naopak. Ukázali jsme mu horní svět, říši Pod Hladinou i Þerskou Nulu, a nezdá se, že by ten systém obrátil v trosky. Lze tedy usuzovat, že to je dobré řešení, přes všechny výhrady které k takovému uspořádání máme.

Jenže Zblegd dokazuje, že nám Starodávní nehodlají dát pokoj. To není vůbec dobře, a bude třeba jim to výhledově zatrhnout. Většinu z toho, co by na nás mohli vytáhnout, zvládnu. Ale něco by přece jen mohlo být pro jednoho trochu velké sousto. A možná to bude jen provokace, abych se projevil. Takže si nechám v předstihu obstarat nějaký šikovný otisk nad Hladinou, a druhý v Nule.“

Podíval se na ní. „Zbývá polosvět pod Hladinou. Bude třeba tam někoho nenápadně poslat, ale tak abychom ho nějak zase vrátili sem k nám...“

Pohodila hlavou. „Jak tě tak pozoruji, už asi máš plán jak na to...“

„Zatím jen přibližný,“ přitakal. „Buď necháme někoho reinkarnovat se zdola nahoru, nad Hladinu, anebo, což by mohlo být ještě pikantnější, necháme si ho poslat poštou od Starodávných. Použijeme osvědčenou metodu nějakého prostého, mírně úsměvného příběhu, a umístíme ho na vhodně ospalou, zaostalou planetu, mimo hlavní pozornost. To kdyby se něco začalo kácet.“

„Apropó, všiml sis, že se nám v poslední době pořád někde něco kácí?“ přimhouřila své krásné oči.

Mávl rukou. „Neodmyslitelná vlastnost všeho stvořeného. Ale není nutno spěchat, neplánuji to dnes ani zítra. Navíc entitu z nuly stejně nemůžeme evokovat dřív, než budeme mít aspoň jednoho hráče v našem světě, který ji stabilizuje na naší straně fronty.“

„Chápu tvá slova. Super plán. Odvážný, ale svou ideou precizní. Klidně se toho ujmu, chceš-li.“

Maličko se usmál. „Díky za nabídku, cením si jí. Ale pro tebe mám něco lepšího. Takže z toho důvodu pozvolna, nenápadně a bez rozruchu ukončíme tvou existenci u lidí, Lerů i Þersů. A pak dostaneš nové zadání, pro které se hodíš nejlépe ze všech.“

„A to-?“ vydechla.

„Tvým úkolem bude zkusit vystopovat, kam Jao vlastně šel. A když to nepůjde, tak jen dávat pozor, jestli se sem on nebo něco jemu podobného přece jen nevrátí.“

„Ach! Tak svět oplácí,“ posteskla si Nikkir. „Tys mi sjednal náročné angažmá na čtyřech jevištích naráz, a když konečně potkám idol svých dívčích snů, necháš mi ho odejít do pryč ZAVŘENÝMI dveřmi. A pak místo malého bakšiše od tebe, nebo aspoň pozvání na šálek chajkomu - tumáš, tři smrti a navíc další úkol...!“

„Všechno ti vynahradím,“ chlácholil jí Friore. „Můžeš zůstat převlečená za Táňu kdykoli budeš chtít… Co? Pořád málo? Dobře, tak ti ještě slíbím, že zůstaneš na mé šachovnici až... do konce. Bereš?“

„Moment moment!“ namítla důrazně. „Až do šťastného konce?!“

Jen pokrčil rameny.

Odevzdaně sklonila hlavu. „Přijímám...“

***

1. Obsah

2. 1 – Anti-Quayr

3. 2 - Teleport

4. 3 - Vložení

5. 4 - Válka

6. 5 - Jao

7. 6 - Chaos 1

8. 7 - Obležení

9. 8 - Střípek

10. 9 – Jak vydat rozkaz

11. 10 – Chaos 2

12. 11 – Mámo táto já mám dláto

13. 12 – Chaos 3

14. 13 – Směr Engrensis

15. 14 – Jazykové rozdíly

16. 15 – Ramos podruhé na scéně

17. 16 – Chaos 4

18. 17 – Na cestu

19. 18 – Zákulisí Anti-Quayru

20. 19 – V moci strojů

21. 20 – Pomsta poražených

22. 21 – Utrpení zvěře

23. 22 - Nikkir

24. 23 – Štít proti všem ranám

25. 24 – Cokoli chceš

26. 25 – Porada co se nepovedla

27. 26 – Poslední slovo

28. 27 – Nevyslyšené pozvání

29. 28 – Hlas kamene

30. 29 – Rozbor

31. 30 – Jak se žije v nule

32. 31 - Průchozí