Autobus

Jukagyri

(hrad poslední naděje)

Dětská science fiction

Václav Semerád

© 2011 Nová Ves

Exekuce

Motto: Jakmile civilizace zpohodlní,

podlehne barbarským sousedům.

Když barbarské sousedy zotročí,

samým vítězstvím zpohodlní.

Příběh rodiny Tvrzníků - Standy, Jíti a Lenky.

Katastrofa přišla bez nejmenšího varování.

Vlastně to žádná katastrofa ve smyslu nehody nebyla – ale účinky byly podobné.

Když na dveře zabušila Česká policie, představovaná jedním zamračeným policajtem, seděla rodina Tvrzníků u společného oběda. Táta se zvedl a šel otevřít dveře, jenže spolu s ním vtrhli do bytu policista s komisně se tvářícím, zamračeným chlapem a stejně komisně vyhlížející ženskou. Policista byl v černém, také chlap měl na sobě černý oblek a nevýrazný šedý kabát, ženská byla v šedivém kostýmku a kabátě.

„Jdeme zabavovat!“ prohlásil chlap v černém stručně.

„Ale co?“ vyskočila maminka.

„Všechno,“ odvětil lakonicky exekutor. „Exekuce podle zákona!“

Pohodu sobotního oběda rázem vystřídal zmatek.

„Jak to?“ domáhala se matka vysvětlení po policistovi.

„Mně se neptejte, paní, já nevím, proč ta exekuce je, já tu jen dohlížím, aby proběhla podle zákona!“ odbyl ji policajt stejně neosobně jako exekutor.

Jak se zdálo, vysvětlení držel v ruce otec rodiny – jakýsi úřední dokument o několika stránkách, plný razítek, pečlivě sešitý, přelepený a orazítkovaný.

„Poslyšte – ale jak je možné…“ obrátil se na exekutora, který vybalil na stole kufříček a začal předměty v bytě polepovat žlutými nálepkami na znamení, že jsou zabavené.

„To je vaše blbost,“ drtil exekutor mezi zuby. „Měli jste zaplatit včas.“

„Ale co?“ vybuchl otec. „Pokud vím, žádné dluhy nemáme!“

„Nemáte?“ vyprskl pohrdavě exekutor. „Dva miliony dluhů – a on se ještě diví!“

„Divím se!“ opáčil otec naštvaně. „Nikomu nic nedlužíme, co to má znamenat?“

„To jste měl dokazovat u soudu, teď už je pozdě!“ poučoval ho exekutor a lepil žluté nálepky na televizor a video. Ženská si rozložila jakési desky na kuchyňskou linku a podle pokynů exekutora v nich odškrtávala.

„Jedna trouba mikrovlnná, značky Sanyo… lednice Zanussi velká…“

Zdálo se, že mají všechno připravené a předtištěné, protože toho moc nepsala – občas jen připojila poznámku, nejspíš o výrobci zařízení, ale většinou jen odškrtávala v seznamu.

„Jaký soud?“ zvýšil hlas otec. „Žádný soud nebyl!“

„Ale byl!“ opáčil suše exekutor. „Měl jste se tam dostavit, tak teď nebrečte!“

„Jaký soud?“ opakoval otec. „O žádném soudu nevím, žádný se nekonal!“

„Konal – jenže zřejmě bez vás,“ polepil exekutor žlutou zabavovací nálepkou monitor otcova počítače. „Vaše blbost, že jste tam nebyl! Jó – lidi se nestarají a pak se nestačí divit, jenže za blbost se platí, vážení!“

Mezitím do bytu dorazili chlapi v kombinézách od stěhovací firmy a hlásili se o práci. Exekutor jim pokynul, aby začali nakládat. Nejprve televizor, pak ostatní elektroniku, video, ledničku a nábytek. Otec se snažil kamsi volat mobilním telefonem, ale exekutor mu přístroj vyškubl z ruky, přelepil žlutou nálepkou a podal do košíku, kde ležel mixér, několik DVD s filmy a kam teď dával drobné předměty od počítače – přídavné flash-disky, klávesnici, myš a reprobedny.

„No dovolte!“ ohradil se otec. „Chci si na vás stěžovat! Pane strážmistře, ať mi ten chlap nebrání dovolat se spravedlnosti!“

„To můžete venku, z veřejné budky!“ odvětil klidně policista. „Máte telefonní kartu?“

„Nemám – vždycky volám z mobilu!“ odvětil otec.

„Tak to máte smůlu, ale to už je váš problém!“ konstatoval policista. „Mobil vám byl právě zabaven. Ostatně bych vám musel zabavit i tu telefonní kartu.“

„Bráníte mi ale dovolat se spravedlnosti!“ protestoval otec.

„Dneska se stejně nikam nedovoláte, je sobota,“ připomněl mu policista.

„Pěkné!“ vybuchl otec. „Na vás se sobota nevztahuje?“

„Ale vztahuje, máme za ni příplatky,“ ujistil ho s klidem Angličana policista.

Jeho bohorovný klid byl přímo ubíjející. Tahle parta si připadala naprosto sebejistá. Co by je mohlo ještě vyrušit?

Stěhováci začali vynášet nábytek. Byla to sehraná parta, snesli dolů jen pár kousků, na zpáteční cestě přinesli několik košů na drobnosti, jako byly rodinné šperky, nádobí a vše, co se dalo pobrat. Na všem se skvěla žlutá nálepka, exekutor pracoval jako robot a ženská to jen odškrtávala v předtištěném seznamu. Odsýpalo jim to jako na běžícím pásu.

Zabavili dětské oblečení, nezastavili se ani před školními potřebami.

„Máte snad nechat nutné věci!“ vybuchla pro změnu maminka. „Tohle přece potřebují děti do školy!“

„To nás nezajímá,“ řekl policista. „Musíme vám ponechat pouze existenční minimum a dětské věci do toho nepatří. Necháme vám jen co máte na sobě.“

„Jak budou děti chodit do školy?“

„Spíš se starejte, odkud budou chodit do školy, protože až skončíme, opustíte tento byt,“ prohlásil exekutor. „Jako neplatiče vás rovnou úředně vystěhujeme a byt je ode dneška k dispozici majiteli pro jiné, řádně platící nájemníky.“

„Vždyť jsme nájem řádně platili!“ namítl otec. „Trvalým příkazem, přesně na den!“

„Až na poslední měsíc,“ doplnil exekutor. „Zřejmě jste si nevšimli, že nemáte na kontě dost peněz na nájem.“

„Měli jsme tam rezervu přes padesát tisíc!“

„Tu jsem zabavil včera a dnes tam chybělo na nájem,“ odvětil exekutor. „Váš domácí si pospíšil s návrhem na vystěhování pro neplacení, takže se teď pěkně seberete a půjdete!“

„To je spiknutí!“ vybuchl otec. „Vy patříte k justiční mafii!“

„Tak pozor, pane, taková obvinění jsou dnes žalovatelná a můžete je šeredně zaplatit!“ upozornil ho policista. „Justiční mafie je urážlivý výrok! Paragraf 154 trestního zákona, novelizovaného prvního ledna 2010: Kdo hrubě urazí nebo pomluví státní orgán při výkonu jeho pravomoci nebo pro tento výkon, bude potrestán odnětím svobody až na jeden rok nebo peněžitým trestem. Mohlo by vás to stát od padesáti tisíc korun až po milion, jenže vy máte holý zadek, takže jsem to jako neslyšel! Jinak bych na to měl tady na místě svědky a šel byste na celý rok bručet. Na pokutu nemáte, vaše konto je obstavené, takže nejméně deset let nedostanete ani vindru!“

„Ale to je přece nesmysl!“ protestoval otec.

„Tady to podepište!“ přistrčil mu exekutor pod nos nějaký papír.

„Nic nebudu podepisovat!“ vzbouřil se otec. „Ještě abych vám to legalizoval!“

„Nevadí, před dvěma věrohodnými svědky jste to odmítl podepsat, takže se má úředně za to, že jste to podepsal!“ prohlásil klidně exekutor, položil lejstro na stůl a bouchl na ně do rohu razítko. „Tím to končí, můžete vypadnout!“

„Vypadnout?“

„Jo, tady těmi dveřmi!“ prohlásil policista. „Půjdete dobrovolně, nebo mám použít donucovací prostředky?“

S těmi slovy vytáhl těžkou gumovou tonfu a začal si s ní jen tak jemně pošvihávat.

„Tohle bude někoho strašně mrzet!“ ujala se slova matka. „Vyhazovat nás z bytu, na to nemáte právo! Dáme to k soudu!“

„To můžete, ale odkladný účinek to mít nebude!“ prohlásil policajt. „Takže opusťte tento byt, tady už vám beztak nic nepatří!“

„Půjdeme rovnou k soudu!“ rozhodla matka. „Ubytujeme se tam na chodbě, když to jinak nepůjde!“

„To pochybuji!“ zasmál se útrpně policajt. „Mají tam zamčeno a když jim budete vadit v pracovní době, justiční stráž vás okamžitě vyvede! Takovejch otrapů by bylo!“

„Uvidíme! Jdeme!“ rozhodla hrdě matka.

Na chodbě dětem pomohla se strojením, pak teprve se sama ustrojila. Ještě že jim ty bestie nezabavily i oblečení na věšáku. Vyšli ze dveří, na nichž už byla zvenčí další žlutá exekutorská nálepka. Jakýsi chlap v montérkách tam právě vyměňoval vložku zámku jejich dveří, takže bylo jasné, že už se sem vrátit nemohou – nebudou mít klíče.

Před domem stálo stěhovací auto, do kterého dva chlapi nakládali jejich nábytek. Až za ním stála jejich rodinná škodovka – takže jim bránilo v odjezdu. Kromě toho ale byla na předním kole auta botička a na čelním skle zlověstná žlutá nálepka – »exekučně zabaveno«.

„Co teď?“ zastavila se matka před autem nerozhodně. „To nás tedy doběhli úplně.“

„Pojedeme za bráchou,“ navrhl otec. „Mohl by nás u sebe nechat přespat aspoň na pár dní, než se to vyšetří.“

„Nemůžeme odjet!“ upozornila ho matka a ukázala na botičku.

„Že ne?“ vytáhl otec klíčky od auta. „Nasedat! Než se ti nahoře vzpamatují!“

Auto se naštěstí odemknout dalo. Otec rázně strhl s čelního skla žlutou cedulku a usedl za řízení. Matka nejprve zahnala na zadní sedadla děti a když se přesvědčila, že jsou dveře zavřené, usedla sama na sedadlo spolujezdce. Mezitím otec zasunul klíčky do zapalování, otočil jimi a nastartoval. Počkal, až bouchly všechny dveře a bylo jisté, že všichni sedí, pak zařadil jedničku a prudce pustil pedál spojky. Zvenku se ozvalo zapraštění, policejní botička na předním kole praskla a zbytky odlétly stranou, auto sebou trhlo, vyhouplo se na chodník a vyrazilo po něm vpřed.

„Já jim dám – zabaveno!“ vrčel otec.

Auto za kvílení pneumatik seskočilo za stěhovacím autem z chodníku a vyrazilo přes sídliště ke hlavní ulici. Nenaklánělo se, takže zbytky botičky pneumatiku neprořízly. Bylo to ale v této chvíli jediné dobré zjištění.

„Daleko nedojedeme!“ konstatovala matka, která mezitím ve studeném autě vychladla a začala rozumně uvažovat. „Ta zničená botička bude pro ně skvělá záminka, aby po nás dali pátrat jako po zlodějích. Zlodějích vlastního auta!“

„To určitě udělají,“ řekl klidně otec. „Jenže než se domluví, budeme nejspíš u bráchy.“

Motor nejprve chvíli vyl jako vlk v kleci – v takových chvílích prý nejčastěji dochází k haváriím – ale pak se spolu s otcem uklidnil a auto zpomalilo na předepsanou rychlost.

„Já bych tam nejezdila!“ prohlásila najednou matka.

„Proč?“ obrátil se k ní otec. „Brácha nás přece nevyhodí.“

„Chceš přivést do neštěstí i vlastního bratra?“ zeptala se ho místo odpovědi.

„Jak to myslíš?“ zarazil se otec.

„Chceš na něho poštvat exekutora?“ připomněla mu.

„Myslíš, že by tam přišli za námi?“ znejistěl otec.

„A kam jinam by měli chodit?“ zeptala se ho. „Brácha bude první, kde by nás hledali! Ještě by mu kvůli nám všechno zabavili, víš přece, jak dlouhé prsty tyhle hyeny mají?“

„Máš pravdu,“ připustil otec a zvolnil. „Co chceš ale dělat? Pak už nemáme kam jít!“

„Věděla bych o místečku, kde bychom se mohli na čas schovat!“ řekla matka. „Tam by nás hledat neměli a uvidíme, co by se tam dalo dělat.“

„Máš snad něco v plánu?“

„Budeme se bránit!“ ujistila ho. „Nevzali mi mobilní telefon, něco ještě zmůžeme. Ale pro začátek se musíme schovat, aby nás nemohli pronásledovat. Vím o jednom místečku, kde by to s trochou štěstí šlo.“

„Kde to podle tebe je?“

„Na Vysočině,“ řekla stručně. „Tam, co dřív bydleli naši, děda s babičkou.“

„Ale ti už tam dávno nebydlí a pokud vím, domek tvůj brácha prodal! Tam nám už nic nepatří a k cizím jít nemůžeme!“

„Nemám na mysli babiččin domek,“ řekla. „Ale bude to aspoň něco. Pojedeme tam!“

„Jak myslíš!“ vzdychl si otec a opět přišlápl plyn.

Rozcestí, kde museli odbočit, bylo ještě daleko a zatím jeli správně pro obě možnosti.

Bylo ale jasné, že pojedou podle matky.

Zaražené děti vzadu mlčely.

****

Cestou se zastavili v supermarketu otevřeném i v sobotu. Maminka tam koupila nějaké potraviny, hlavně trvanlivé. Nakoupila i olej a sůl a v oddělení průmyslového zboží přibrala smaltovaný hrnec. Naložila na vozík i dva síťované pytlíky brambor na uskladnění.

„Ty se budou hodit nejvíc!“ prorokovala. „Musíme hlavně co nejdéle přežít, na to jsou brambory nejlepší.“

Naštěstí měla většinu hotových rodinných peněz u sebe, takže v této chvíli ještě nebyl problém zásobit se na delší pobyt. Bylo léto a v jednom oblečení nebude problém vydržet i několik dní, ačkoliv to nemusí být pohodlné.

Do vsi, kde před lety bydlela maminčina babička, dojeli pozdě odpoledne.

Nezastavili ale před domkem, kam kdysi maminka za babičkou jezdívala. Neměli tam co dělat, bydleli tam už jiní. Místo toho otec sjel podle matčina příkazu ze silnice a zamířil po polní cestě ke vzdálenému lesu.

„Zastav!“ poručila těsně před vjezdem do lesa matka. „Naložíme si jeden balík slámy, budeme ji potřebovat!“

Ukázala na kulaté balíky slámy, rozhozené po poli.

Otec zastavil a s matkou vystoupili. Děti chtěly také vystoupit, ale poručili jim sedět tiše v autě. Situace byla vážná a neobvyklá, Standa, Jíťa ani Lenka se nezmohli ani na slůvko. Balík slámy byl těžký, ale když otec zacouval pod terénní schod, podařilo se mu ho s mámou nakulit na střechu a zběžně zajistit gumovými lany. Pak nasedli a jeli po lesní cestě mezi vysokými listnatými stromy. Máma to tu znala a tak po chvilce zastavili na úpatí vysoké šedivé skály, porostlé stromy i na vrcholu.

„Tady se můžeme ubytovat!“ ukázala na husté křoví, rostoucí pod skalou. „Doufám, že jen dočasně.“

„Měli jsme si vzít stan,“ zamrzel se otec. „V autě to nebude pohodlné.“

Vystoupili ale všichni a protahovali se po dlouhém, strnulém sezení.

„Nebudeme spát v autě!“ řekla matka. „Nač asi potřebujeme tu slámu? Pojďte všichni za mnou!“

Došla ke křoví, rozhrnula větve a odkryla černý otvor, vedoucí kamsi do skály.

„Už dlouho tu nikdo nebyl,“ pochvalovala si. „Ale jako děti jsme si sem chodili hrát. Říkali jsme tomu Prskavcova jeskyně a je tam dost místa pro všechny.“

„Bude tam vlhko!“ věštil chmurně otec při pohledu na bláto před tou dírou do skály.

Nedaleko tekl potok, ale vchod do jeskyně byl nejméně o dva metry výš, zaplavení jim určitě nehrozilo. Jenže před vchodem byla nepříliš velká prohlubeň vyplněná blátem. Obava z vlhka nevypadala jako zbytečné strašení.

„Vlhko tam není,“ ujistila ho matka.

„Jak to můžeš vědět?“ namítal otec.

„Na rozdíl od vás to tu znám,“ usmála se maminka. „Jeskyně se dál ještě zvedá, mokro je jen na kraji u vchodu, pak už je to docela suché. Uděláme si tam ze slámy pelíšky.“

„Bude tam zima!“ nedal se otec strhnout k optimismu.

„Byla by, když si nezatopíme,“ přitakala matka. „Ale dá se tam rozdělat oheň, jde jen o to, nanosit si na to dost dříví. Okolo je les a to by v tom, byl rarach, aby se tu nenašlo pár suchých spadaných větví!“

„To máme spát na slámě?“ pokračoval otec ve výčtu překážek.

„Máš tam snad postel?“ opáčila matka. „Tu nám přece zabavili. Pojď, shodíme slámu z auta a půjdeme se ubytovat! Když nám nějaká zbude, můžeme ji použít na zatápění.“

Balík slámy se po uvolnění gumových lan skutálel dolů sám. Otec se s ním chvíli trápil než našel, jak je stažený, ale když za pomoci kapesního nože uvolnil pletivo, balík se sám rozvinul. Stačilo nařezat vhodné kusy jako matrace a odtahat je do jeskyně.

„Když zajedeš támhle pod to křoví, nenajdou nás ani vrtulníkem,“ prohlásila matka.

„To neznáš termovizi!“ sýčkoval otec.

„Tak si pospěš, čím dřív začne motor chladnout, tím lépe!“ pobídla ho matka.

„Zítra už si neškrtne ani termovize, jenže se prozradíme kouřem,“ namítal.

„To se tedy neprozradíme,“ ujišťovala ho. „Jeskyně má vlastní komínový tah a kouř se rozptýlí dovnitř do skály. To si ještě pamatuji. Když vylezeš nahoru na skálu, neucítíš nic, ani kdyby pod tebou v jeskyni plápolala velká vatra.“

Auto se pod větvemi křoví ztrácelo, nebylo vidět ani z lesní cesty. Shora je kryly větve vysokého dubu, opírajícího se o skálu. Tatínek měl pravdu, až motor vychladne, nenajde je tu ani vrtulník. Byla tedy jakási šance, že se jim podaří nějakou dobu přežít.

„To jsem zvědavý, jak se odsud v pondělí dostanu do práce…“ posteskl si otec.

„Nijak!“ pokrčila rameny matka. „Se zaměstnáním jsi skončil. Jaký by to mělo smysl? Tvůj šéf nám ubytování nesežene a nač bys tam chodil? Aby se měl dobře náš pan exekutor? Uvědom si, nemáš na účtu ani vindru a i kdyby ti tam nakrásně přišla výplata, zmizí dřív, než se rozkoukáš. Víš přece, jak jsou tyhle hyeny rychlé!“

„Takže jsme bezdomovci,“ vzdychl si otec. „Ale kam budou chodit děti do školy?“

„Nemají ani učebnice, ani tašky,“ připomněla mu matka. „Zřejmě budou mít nečekané prázdniny. Ale budeme to muset v nejbližší škole zařídit, mohly by nám je odebrat hyeny ze sociálky, že se o ně nestaráme!“

Tím zarazila počínající nadšení dětí, které by nečekané prázdniny ochotně uvítaly, kdyby to nebylo spojené s jakýmsi zatím neznámým nebezpečím.

Co je to vlastně za obludu – sociálka?

Sociálka se obvykle nestará o to, čí vinou se rodina dostala do podobné situace a jak jí pomoci. Bývají tam často byrokratky, schopné rodinu postiženou neštěstím ještě roztrhat na kusy a udělat tak nad ní vrcholnou tečku. Možná pomohou dětem, které týrají vlastní rodiče, ačkoliv ani to není jisté – ale co nešťastných dětí jejich takzvanou dobročinnost odnese?

Maminka se v jeskyni rychle rozkoukala.

„Tamhle nahoru dáme slámové matrace!“ rozhodla. „A tady, vidíte ty očazené stěny? Tady jsme si občas rozdělávali oheň. Nahoře je skalní prasklina, působí jako přírodní komín a sama vtahuje kouř. Kouřem se neudusíme a neprozradí nás ani lidem venku.“

Chvíli se mořili s taháním slaměných matrací. Pak maminka poslala děti prozkoumat okolí a přitáhnout do jeskyně všechny suché spadané větve, na které narazí.

Když se děti vrátily, každé s náručí dříví, uvítala je z jeskyně vůně polévky.

Maminka podložila hrnec kameny a zapálila pod ním suchý líh, který zbyl v kufru auta po dobrodružném letním výletě se stanováním. Byl tam i kempinkový vařič, ale byl příliš malý, hrnec by se na něj nevešel a ešusy v autě nebyly – ty si teď užívá pan exekutor. Ale on je nejspíš vydraží po pětikoruně vyvolávací ceny za kus, pro toho hamouna nepředstavují žádnou hodnotu, toho jistě zajímají jen tisíce. Rodině by se hodily víc.

V hrnci bylo vody jen na dně, zato se v ní vařila polévka ze sáčku. Nebylo ještě dlouho po obědě, který ani nedojedli, hlad je ještě netížil, ale polévka byla důkazem, že se i tady v jeskyni dá v hrnci něco vykouzlit.

Táta umístil na nevelkou skalní plošinku stranou od vchodu kempinkovou lampu na propan-butan, ale nerozsvítil ji, ačkoliv sem vstupním otvorem mnoho světla nepronikalo. V jeskyni vládlo příšeří, ačkoliv venku naplno svítilo slunce. Až zapadne, bude uvnitř tma jako v pytli. Jenže – potřebují vůbec světlo? Počítače jim zabavil exekutor, stejně jako sešity na domácí úkoly. V jeskyni nemají ani televizi, ani rádio. Zábava tu asi bude pod psa.

Jenže teď nešlo o zábavu, ale o holé přežití. Maminka prokázala, že i v jeskyni dokáže vařit, brambor mají zatím plné auto a nějaké další potraviny se tam také najdou.

Nejbližším úkolem tedy bude přečkat zbytek soboty a celou neděli. V pondělí začnou rodiče obtelefonovávat státní orgány. Otec se rozhodl podat na exekutora trestní oznámení pro překročení pravomocí – zabavil jim všechno a neponechal rodině ani životní minimum, jak bylo jeho povinností. Měl ale obavu, jak se budou bezcitné a bezohledné státní orgány dívat na jejich odjezd zabaveným autem. Auto nutně potřebovali k přesunu do dočasného úkrytu, jinak by zůstali s holýma rukama ve městě, kde se neměli kam uchýlit, ale dalo se čekat, že toho protistrana využije a jak známo, státní orgány mají vždycky pravdu a pokud ji nemají, pak mají pravomoc.

Jak se říká, situace byla vážná, avšak zatím nikoliv zoufalá.

To teprve nastane, až je tady policie objeví. Jednak jim ještě zabaví auto, mámin mobil a kdovíco ještě, jednak mohou tátu zavřít za maření úřední činnosti. Děti by se nejspíš brzy ocitly v nějakém dětském domově, ke všemu každé v jiném, a maminka? Pokud by ji státní hyeny nechaly v jeskyni, co by ji tu čekalo? Ani jeskyně pro ni nepředstavovala jistotu. Les nejspíš někomu patří a pokud je jeho majitel také hyena, mohl by se domáhat, aby vetřelci jeho majetek opustili.

Večer se blížil pomalu. Celou dobu táta s mámou diskutovali, jak se to vlastně mohlo – a jak vidět, mohlo – stát. Na kamenném ohništi si rozdělali k ohřátí oheň, nejspíš jako jejich dávní předchůdci – dalo se očekávat, že jeskyně byla obydlená už v pravěku. K večeři měl být jen chleba, ochucený plátky trvanlivého salámu. Bramborami museli šetřit na horší časy.

Dvanáctiletý Standa si chtěl půjčit baterku a podívat se do hlubin jeskyně. Velká síň byla na samém okraji skály, dál pokračovaly nějaké úzké chodby. Ale rodiče rozhodli jinak. Dnes se půjde spát brzy, na průzkum jeskyně bude dost času zítra.

„Není to zas tak rozsáhlé, všechny chodby se zužují do ztracena, jen jedna z nich končí zlomem dolů, jenže tam je voda a dál se jít nedá. Nechte si to na zítra, mohli byste spadnout do vody a v mokru se spí špatně!“ řekla maminka.

V jeskyni ale nebylo zoufale co dělat. Standa, Jíťa a Lenka podnikli před večeří výpravu do lesa, aby donesli co nejvíc chrastí. Pak se všichni ještě zabývali udržováním ohně, než je maminka zahnala spát. V jeskyni nebyla koupelna ani zavedená voda, takže si jen všichni načechrali slaměná lůžka a v tom, v čem přijeli, s pozvolna skomírajícím ohníčkem usínali. Ještě že měli všichni na sobě univerzální džíny, košile a bundy!

Rodiče zůstali vzhůru déle, ale ani jejich šepot nepřekypoval optimismem. Budoucnost měla barvu temných koutů jeskyně, která se právě stala jejich novým a snad jen dočasným domovem. Poslední nadějí bylo, že se jim podaří zjistit, jak se to vlastně mohlo stát – a že to nějakým zázrakem zvrátí. Nebyli si přece vědomi žádného dluhu! Musel to být buď nějaký strašlivý omyl, nebo… nebo něco mnohem horšího…

„Omyl?“ kabonil se otec. „Spíš se mi zdá, že to byl úmysl. A že to je dobře vymyšlené, abychom proti tomu nic nesvedli.“

„Tím spíš se musíme bránit!“ neustupovala matka, ačkoliv to ani ona růžově neviděla.

Naděje přece umírá poslední!

*****

Smutná neděle

Ráno bývá moudřejší večera, ale když se všichni vzbudili zimou, nebylo jim do zpěvu.

Maminka se je pokoušela rozveselit, ale příliš úspěšná nebyla. Samotné jí do juchání nebylo, jak mohla ještě povzbuzovat druhé?

Ukázalo se, že jednu věc podcenili. Když nakupovali, zapomněli koupit vodu. Ano, tu obyčejnou vodu, co doma teče z kohoutku. Tady ale vodovod nebyl a pít vodu z louží, to by asi nedopadlo dobře. Měli všeho všudy na pět lidí jednu láhev minerálky, ta by jim nadlouho nevystačila. Táta sice tvrdil, že na vojně viděl tabletky, které vodu bezpečně vyčistí – jedna vystačí na polní láhev – ale jednak je neměli a za druhé – kdoví, jestli se jim dalo věřit.

Táta si při té příležitosti vzpomněl, jak jim kdysi na vojně, coby mladým, nezkušeným vojáčkům, bájili o jakémsi zázračném nápoji, který měl vojáky chránit proti radioaktivitě po jaderném výbuchu. Napijete se ho – a můžete odvážně procházet zamořeným územím.

Jenže když se na to zeptal plukovního lékaře a svěřil se mu se svými pochybnostmi o zázračných účincích toho lektvaru, mladý doktor, krátce po absolvování studia medicíny, mu mezi čtyřma očima jeho obavy potvrdil.

„Aby nějaký nápoj chránil před zářením, to je, s prominutím, blbost,“ řekl mu tenkrát. „Ten zázračný nápoj je obyčejný rum. Nikoho neochrání, ale vojáci po něm budou odvážně procházet zamořeným územím. Životnost vojáků během atomové války je příliš krátká, abys ještě zjistil, že ti záření zkrátilo život na pouhých pár týdnů. A pak už ti to bude šumafuk, nikdo už nedokáže nic víc než spořádaně zhebnout za vlast.“

„Ale to je přece podvod!“ rozčiloval se tenkrát táta.

„Celá naše armáda je jeden velký podvod!“ potřásl hlavou doktor. „Vykládají nám, že ji máme k ochraně naší země, ale takový úkol je už z principu nad její síly. Možná bychom se ubránili, kdyby nás napadl jakž takž slabý nepřítel. Ale kdo? V Evropě máme příliš silné sousedy, než aby nám naše slavná armáda byla k něčemu platná. I Rusové měli nad námi v osmašedesátém roce takovou převahu, že jich na každého našeho vojáka připadalo deset. A ještě si na nás přizvali čtyři další spřátelené armády. Předtím měl stejnou převahu Hitler. Nás může zachránit jen dostatečně silný spojenec, jenže ne vojenskou silou, ale tím, že si protivník rozmyslí začít válku. Dnes jsme tu jako ztracenci. Tak se říká předem obětovaným vojákům, kteří mají za každou cenu zadržet nápor nepřítele a umožnit hlavní armádě přejít do útoku. A bude nám úplně jedno, jestli válku začne nepřítel, nebo naše strana. V jakékoliv válce v Evropě vykrvácíme jako první. Jsme zkrátka nárazníková zóna – neboli ztracenci. Jen se to nesmí říkat nahlas, to bys měl na krku StB, než bys řekl švec. Není oč stát a kdyby něco, nic jsem ti neřekl, jasný?“

„To jsou příšerné vyhlídky!“ zděsil se tehdy táta. Tyhle kapky zkušeností od mladého doktora, ale přitom staršího než oni, byly úplně jiné, než jaké mužstvu přednášel politruk.

„Nám nezbývá než doufat, že o válce rozhodnou jiní,“ pokračoval skepticky doktor. „Vlastně to ani jinak být nemůže, jen musíme doufat, že si takovou hromadnou sebevraždu lidstva rozmyslí i ti ťulpasové na nejvyšších místech. U nás – i na druhé straně. Žádný velký rozdíl mezi nimi není, jedni jsou jako druzí.“

Děti s napětím poslouchaly tátovo vzpomínání, jenže i když bylo zajímavé, vodu jim to nepřineslo. Co teď? Táta bezstarostně navrhl zajet nakoupit balenou vodu do nejbližšího supermarketu, ale maminka to viděla černě.

„V nejbližších vesnicích široko daleko žádný supermarket není a místní obchody mají v neděli zavřeno,“ uzemnila ho. „Máme jednu láhev minerálky. Navrhuji hned teď po ránu ji vypít, s prázdnou láhví dojít do vsi a poprosit někoho o vodu, tu nám snad nikdo neodepře. Při troše štěstí nám může někdo věnovat pár prázdných pet-láhví a jestli ve vsi narazíme na kontejnery s tříděným odpadem, mohli bychom tam dalších pár lahví získat a vymýt je. Pít bych z nich nechtěla, ale tady nám chybí i voda na umytí.“

Máma v rychlosti namazala pár housek rostlinným máslem a každému přidala na chuť dvě kolečka trvanlivého salámu.

„Půjdeme do vsi pěšky všichni,“ navrhla. „Tady beztak není co dělat a cestou si aspoň protáhneme kosti, bude to docela pěkná procházka.“

Táta nesměle navrhl, že by mohli jet autem, ale maminka se mu vzepřela – benzínem se bude šetřit na důležitější příležitosti. Vypravili se tedy do vsi pěšky. Máma doufala, že ji vesničané poznají z dávných dob, kdy sem jezdila za babičkou, děti se těšily na procházku. Ještě trochu zamaskovali větvemi vchod do jeskyně – a vyrazili.

Vesnice byla dobrých pět kilometrů daleko, ale po hodině a půl tam přece jen došli. Na kraji měli smůlu, domek byl zřejmě prázdný, ale když popošli k dalšímu, už je jakási paní ode dveří vyhlížela.

„Dobrý den!“ pozdravili ji.

„Co jste dělali u Vaňků?“ zeptala se jich paní nerudně místo odpovědi.

„Potřebujeme nějakou vodu,“ vysvětlovala jí hned maminka.

„U Vaňků ji nedostanete, nejsou doma,“ odbyla je žena. „Nemáte tam co dělat!“

„Jak to můžeme vědět, když nejsme zdejší?“ zeptala se maminka. „Zkusili jsme, jestli jsou doma, to je všechno. Nepochodili jsme, jdeme dál. Můžete nám dát nějakou vodu vy?“

„Jakou vodu?“ mračila se žena.

„Ze studně,“ usmála se na ni maminka. „Vy nemáte studni? A je aspoň ještě za návsí ta stará obecní studna?“

„Vy jste tu někdy byla?“ podívala se na ni žena podezíravě.

„Měla jsem tu babičku, Mikešovou, bydlela kousek od návsi.“

„Myslíte starou Magdalénu?“ trochu roztála žena. „Jenže ta už je pěkných pár let po smrti! Její chalupu maj’ nějací Pražáci!“

„To víme,“ přikývla maminka. „Přijeli jsme se sem po letech podívat, samozřejmě už ne za babičkou, tak jsme se dočasně utábořili v lese. Ale zapomněli jsme na vodu.“

„Obecní studna už tam není dobrých dvacet let!“ ujistila maminku žena. „Jestli chcete opravdu jen vodu, máme v domě vodovod. To víte, ani na vsi už to není jako dřív, krade se snad všude…“

„Ale o trochu vody snad neubude,“ snažila se ji maminka obměkčit.

„O vodu nikdy nebylo,“ ustoupila vesničanka. „Voda nebyla akorát pro Rusáky, když na nás vtrhli. To se tenkrát říkalo – okupantům ani vodu! Ale tady beztak nikdy nebyli.“

Nechala maminku natočit si PET-láhev a když viděla, že by se s tím spokojila, zeptala se jí, jestli jim to bude stačit.

„Na dnešek to stačit musí a zítra snad budou mít v krámě otevříno.“

„S tím chcete vystačit na celý den?“ pozastavila se nad tím vesničanka. „To je na den tak na pití pro jednoho. Kolik vás je?“

„Vidíte nás tu všechny!“ ujistila ji maminka.

„To abych vám ještě nějakou vodu přidala,“ rozhodla se vesničanka. Otevřela ledničku v předsíni, a podala jim dvě láhve balené vody.

„Ale to je kupovaná voda!“ zavrtěla hlavou maminka. „My nic na dluh nechceme!“

„To není dluh, ale dar,“ řekla vesničanka. „Dobročinnosti se snad ještě meze nekladou! Ačkoliv – dneska už mají doktoři dobročinnost zakázanou zákonem.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se jí maminka.

„No – kdyby vám odpustili nějaký poplatek, sami by se dostali do problémů. Ministři zdravotnictví jsou dneska největší hyeny a jejich zákony – hanba mluvit! Ale je dobře, že se vyhýbáte dluhům. Dneska je to hrozně nebezpečné, ještě by vás mohl navštívit exekutor!“

Tvrzníkovi se na sebe podívali, ale pobavený pohled to nebyl. Jo – kdyby byl život bez dluhů dostatečnou obranou proti exekutorům, jak by byl svět krásnější! Jenže těm stvůrám člověk neuteče ani když žádné dluhy nedělá!

Rodina Tvrzníků se ještě přeptala, jakou má otevírací dobu místní obchůdek, ale pak se otočila na zpáteční cestu.

„Jak dlouho se tam chystáte tábořit?“ vyzvídala vesničanka.

„To ještě nevíme,“ pokrčil rameny tatínek.

„Teď je teplo, ale příští týden se má ochladit,“ varovala je vesničanka. „Doufám, že jste tu jen na pár dní, ve stanu by vám brzy byla zima.“

„Uvidíme!“ opáčil optimisticky tatínek.

Obrátili se tedy na zpáteční cestu.

„Kdybyste tam chtěli vydržet dýl, měli byste zkusit Prskavcovic jeskyni!“ poradila jim ještě na odchodu vesničanka.

„Tam právě táboříme, taky jsem si na ni vzpomněla!“ ujistila ji maminka.

„Jo – tam se dá vydržet,“ schválila jim to dobrácky vesničanka. „Je vidět, že tu nejste poprvé. Tak se tam mějte!“

Chvíli se za nimi dívala, jak odcházejí, ale přestala je sledovat a zašla do domku teprve když minuli Vaňkovic chalupu a odhodlaně kráčeli dál. Že by jim ještě nedůvěřovala? Krade se dneska všude – ale že by bylo zle už i na vesnici?

Tvrzníkovy opět čekala cesta k lesu a dál…?

Co bude dál?

*****

Neděle bez nejmenší zábavy!

„Co jsem zase provedl?“ povzdychl si trpitelsky Standa.

Tak to bylo dřív, když vyvedl nějakou klukovinu – otec mu zakázal na celý den přístup k televizoru i k počítači. Jenže měl pořád ještě přístup ke knihám, ty mu rodiče neblokovali. Když neměl nic jiného, mohl si aspoň číst. Tady ale žádné knihy neměli. Teď je jistě vážený pan exekutor připravuje do dražby, vyvolávací cena kus za korunu. Exekutoři jsou horší než kobylky, dovedou věci jen zabavovat a znehodnocovat. A ten jejich byl obzvlášť vypečený! Rodiče přece žádné dluhy neměli – a on hovořil hned o dvou milionech! Kde k nim přišel?

Maminka rozhodla odbýt nedělní oběd nudlovou polévkou z čínských sáčků. Polévka byla hotová rychle a snědená ještě rychleji.

„Půjčím si baterku a podívám se dál do jeskyně,“ oznámil Standa rezolutně po hubeném obědě. Dvojčata Jíťa s Lenkou se ihned přidaly a rodiče jim to dovolili – beztak nedojdou dál než na konec chodby a nic jiného než návrat jim nezbude.

Standa srdnatě vykročil s baterkou v ruce do tmavého kouta jeskyně, obě sestry v patách za ním. V baterce byly akumulátory a táta se vždycky staral, aby byly nabité, mohli se tedy na ně spolehnout. Standa ocenil, že měli všichni džíny – sukně by sestrám překážely.

Chodba se chvíli zužovala, za nepatrnou zatáčkou doleva se trochu rozšířila, ale pak se začala zase zužovat a strop se rychle snížil, že mohli jít jen v předklonu. Skála nad jejich hlavami byla celá zčernalá a když na ni Standa sáhl, saze na jeho prstu svědčily o tom, že si tu někdo před nimi svítil otevřeným ohněm – nejspíš zapálenou větví.

Za další zatáčkou, tentokrát doprava, se ale chodba ohnula dolů. Maminka jim předtím tvrdila, že tam najdou vodu, ale zatím se chodba svažovala dolů tak strmě, že tudy mohli slézat jen s nejvyšší opatrností. Skála byla naštěstí suchá a neklouzala – taky dobře.

„Kde je ta voda, Stando?“ ptala se netrpělivě Lenka.

„Nevím,“ posvítil si dolů pod sebe Standa. „Je tu ještě jedna zatáčka, snad až za ní.“

Teď už byli dobrých pět metrů pod úrovní podlahy jeskyně. Znamenalo to, že jsou asi tři metry pod úrovní hladiny potoka, přesto tu bylo sucho. Bylo to divné, podzemní voda tak hluboko pod úrovní nejbližší tekoucí vody nebývá. Zdánlivě to popíralo fyzikální zákony o spojených nádobách. Podzemní voda je zřejmě s vodou potoka spojená až níž po proudu.

Sešplhali ale ještě dál – a nic. Sedm metrů pod jeskyní, tedy pět metrů pod potokem se chodba ještě jednou zatáčela doleva, tentokrát se ohýbala skoro do pravého úhlu, jenže pak se rozšiřovala do další jeskyně, skoro stejně velké jako byla ta horní.

„O téhle jeskyni máma nic neříkala,“ řekl tlumeným hlasem Standa.

„Měli bysme se vrátit,“ mínila Lenka. „Třeba tu tenkrát voda byla, ale mezitím odtekla. A možná by nám tady bylo líp než nahoře. Nezdá se vám, že je tu tepleji?“

To se dalo těžko odhadnout, ale určitě tu studeně nefoukalo, jako poblíž vchodu.

„Nejprve bych to tu prozkoumal,“ mínil Standa. „Zvlášť kdyby to byla pravda, co říkáš. Jestli tu voda kdysi byla a mezitím odtekla, může se klidně vrátit. A bylo by asi nepříjemné, kdyby nás vyplavila v noci.“

Holky to uznaly, takže všichni odhodlaně vykročili do jeskyně. Světlo baterky ozářilo velikou klenutou prostoru, ale Standa marně pátral po krápnících. Žádné tu nebyly. Stěny byly hladké a hornina vykazovala jen mírně šikmé vrstvy, které ale na tvar jeskyně očividně neměly žádný vliv. Bylo tu sucho, jen na jednom místě, jak Standa odhadl, na straně obrácené směrem k potoku na povrchu země, byla stěna jeskyně vlhká. Zřejmě sem prosakovala podzemní voda, ale netvořila tu nic víc než navlhlou stěnu půl metru nade dnem jeskyně.

„Tady je další chodba!“ ukázala stranou Jituš.

Světlo baterky ji obkroužilo a trochu se zatřáslo.

„Tý brďo!“ uklouzlo Standovi.

Chodba dál byla skutečně podivná, nečekaná a nelogická. Pozornost zasluhoval už její tvar. Standa nikde neslyšel, aby měla podzemní chodba nebo obecně jeskyně přesně kruhový průřez. Už tohle stálo za zamyšlení. Druhá podezřelá skutečnost, byla, že chodba o průměru dobrých tří metrů zatáčela. To by samo o sobě nic neznamenalo, kdyby nezatáčela do přesně kruhového oblouku o poloměru aspoň dvaceti metrů. Na přírodní geologický útvar to bylo tak nepřirozené, až to bilo do očí. Spíš to vypadalo jako něco umělého, ale co tady hluboko pod zemí mají co dělat umělé chodby?

„Já tam nejdu!“ vyhrkla Lenka.

„Já taky ne!“ přidala se k ní Jíťa. „Pojďme pro tátu!“

Standa tam v první chvíli jít chtěl, ale ta spontánní jednota sester ho zviklala. To taky nebylo úplně přirozené, aby se obě tak výjimečně shodly. Na druhou stranu je chápal – jemu se při pohledu na tu dokonalou geometrii taky ledacos nezdálo.

„Půjdeme pro naše!“ souhlasil raději tiše a obrátil se i s oběma sestrami ke stoupající chodbě, kterou sem přišli.

Cesta nahoru byla jednodušší než dolů. Obecně se sice při šplhání nahoru víc zatěžkají svaly, ale snižuje se nebezpečí uklouznutí a pádu do neznáma. Standa s baterkou v ruce šplhal jako první a sestry ho následovaly v těsném závěsu. Zakrátko se chodba srovnala do téměř vodorovné a po dvou mírných zatáčkách se před nimi objevila známá jeskyně.

Máma s tátou tu však nebyli.

„Kde jsou?“ vyhrkla Lenka.

„Počkej, tiše!“ zarazil ji Standa, neboť zvenku zaslechl jakési podivné zvuky.

Ke vchodu do jeskyně šli opatrně, ale co spatřili, to jim rozhodně náladu nepřidalo. V lese před jeskyní stálo odtahové auto a dva chlapi právě nakládali jejich škodovku. Máma s tátou byli u toho, ale nemohli nic dělat, neboť na nakládání dohlíželi dva policisté, kteří jim nedovolili ani se k autu přiblížit. Všemu opět velel tentýž exekutor, který jim zabavoval zařízení bytu.

„Měli jste ten mobil zahodit!“ poškleboval se jim. „Vy nevíte, že se dá mobilní telefon u operátorů vystopovat? Dovedou to s přesností na dvacet metrů – a to stačilo!“

„Pokud vím, operátoři mají zakázáno tyhle údaje poskytovat !“ namítl otec.

„Komukoliv – kromě České policie!“ ušklíbl se exekutor.

„Máte na to soudní příkaz?“ zeptal se ho pro jistotu otec.

„Ten už nepotřebujeme,“ odvětil suše exekutor. „Když už jsme vás našli, dokončíme zabavování. A pak projednáme vaši protiprávní jízdu s ukradeným vozidlem.“

„Ukradeným?“ vybuchl tatínek.

„Ukradeným, protože vám už v té chvíli nepatřilo!“ prohlásil exekutor.

„Patřilo, protože v evidenci motorových vozidel je ještě psané na mě!“

„To není pravda,“ odvětil suše exekutor. „To auto je vedené na exekutorský úřad, takže jste spáchali trestný čin, neboť jeho hodnota převyšuje pět tisíc korun českých. Doručte jim předvolánku k projednání trestného činu, pane strážmistře!“

Policista předal otci skoro obřadně tlustou obálku se zlověstným pruhem.

„Tady mi podepíšete předání!“ nastrčil mu pod nos doručenku.

„A kdy a kde se to má projednávat?“ vyhrkl otec.

„Zhruba za půl hodiny u soudu na Praze 4,“ odvětil exekutor jedovatě.

„Ale jak se tam máme dostavit, když jste nám to předali až teď?“ vybuchl opět otec.

„To je váš problém,“ pokrčil rameny exekutor. „Dostali jste to ještě před zahájením soudu, takže je to v naprostém pořádku a nedivte se, když váš případ zase projednají bez vás. Připravte se ale na to, že vyhýbání se soudu je velice přitěžující okolnost.“

„To se nám snad jenom zdá!“ vrtěl hlavou nevěřícně otec. „Dobrá, podepíšu to, ale vy zase podepíšete dobu předání, aby bylo jasné, že jste nám to předali úmyslně tak pozdě, aby se soud prostě nedal stihnout.“

Napsal do rubriky datum a čas a připojil svůj podpis.

Policista převzal blok a tužku a začernil datum a čas předání.

„Právě jste se dopustil trestného činu pozměňování důkazu!“ upozornil ho otec.

„Vy mi do toho mluvit nebudete!“ zavrčel policista a odvrátil se.

„Tak tomu říkám totalitní praktiky!“ řekl otec nahlas.

„Další trestný čin!“ obrátil se policista. „Paragraf 154 trestního zákona, novelizovaný prvního ledna 2010 – kdo hrubě urazí nebo pomluví státní orgán při výkonu jeho pravomoci nebo pro tento výkon, bude potrestán odnětím svobody až na jeden rok… mám čtyři svědky, to vás tedy přijde hodně draho!“

„Draho?“ ušklíbl se táta. „Vám opravdu nedošlo, že už jste nám nenechali vůbec nic?“

„Peněžitý trest by beztak neměl žádný význam,“ odvětil klidně policista. „Zato ten rok vězení vás přijde draho, až se dostanete mezi správně ostré hochy! A to už se dá zařídit!“

„A vy to budete zařizovat?“ zeptal se ho hodně provokačně otec.

„To už se dá zařídit,“ opakoval policista nic neříkající větou.

„Zřejmě nám nezbude nic jiného než soud ve Štrasburku!“ vzdychl si otec.

„Ten vás nepřijme, nejprve byste museli vyčerpat všechny možnosti v České republice, jenže než je vyčerpáte, odsedíte si všechno i s přídavky a poznáte, co dovedou spoluvězni, když se jim nechá volná ruka.“

„Ale to je nepřípustné vyhrožování, nechápete?“ kontroval otec.

„Jenže vy na to svědky nemáte!“ opáčil sebejistě policista.

„Nemáme, ale máme záznam!“ vložila se do sporu maminka a vytáhla mobilní telefon. „Všechno nahrávám – a myslím, že to bude soud zajímat! A když ne soud, tak televizi!“

„Ten mobil se zabavuje!“ vykřikl okamžitě exekutor.

„Nezabavuje, protože teď už jde o předmět doličný!“ opáčila maminka.

Otočila se ke vchodu do jeskyně a vběhla dovnitř. Otec, aniž by se s ní domlouval, se rozběhl za ní a než se policisté s exekutorem vzpamatovali, byli uvnitř.

„Děcka – rychle do chodby!“ křikla maminka na děti, když je spatřila hned na kraji jeskyně. „Musíme někam schovat mobil, aby ho nemohli zabavit. V chodbě snad najdeme nějaký zapadlý kout, kam by se dal uložit a přikrýt kamením!“

Standa, Jíťa a Lenka se otočili a vběhli do chodby, maminka s tátou za nimi. Maminka cestou vypínala mobil, aby se už nedal zjistit – ačkoliv už to skoro nemělo smysl.

Standa byl v chodbě jako první. S rozsvícenou baterkou rychle proběhl prvními dvěma zatáčkami a pak otočil světlo baterky nahoru.

„Tady pozor na hlavu!“ upozornil všechny za sebou.

Shýbnutí prošli bez úrazu sníženým úsekem chodby.

„Teď pozor – je tu sešup dolů!“ upozorňoval Standa všechny za sebou a už sešplhával po skále dolů.

„Jménem zákona!“ ozvalo se za nimi. „Stůjte!“

Rodinu to pobídlo jen ke zrychlení ústupu. Standa jako první pomáhal Jíti klást nohy na správné hrbolky skály, jen aby se jí dolů šplhalo rychleji. Sešplhali po klesající chodbě do dolní jeskyně, kde se zastavili.

„Tady je takhle velká prostora?“ podivila se maminka.

„Ty to tady neznáš?“ divil se Standa.

„Ne – tady byla vždycky voda!“ opáčila maminka. „Vždycky jsme se zastavili u její hladiny, nikdy jsme se přes ni nedostali!“

„Ale voda tu už dlouho není, podívej se! Všude je sucho!“ přejel Standa kuželem světla baterky po stěnách i po stropu.

„Je to tu ale příliš hladké,“ namítl věcně táta. „Mobil tu nikam neschováme.“

„Můžeme ještě dál!“ navrhl Standa a ukázal kuželem světla do podivné kruhové chodby, u které se před chvílí zastavili.

„Jménem zákona!“ ozvalo se v té chvíli za nimi. Hlas policisty se očividně přibližoval. Nad nimi se v chodbě míhalo světlo, policista měl tedy vlastní baterku.

„Pojďme dál, tady se nic neschová!“ navrhl Standa a bez čekání na souhlas ostatních se rozběhl do nepřirozeně kruhové chodby. A protože měl jako jediný světlo, museli ho ostatní chtě nechtě následovat, jinak by zůstali potmě na pospas blížícímu se policistovi.

Nepřirozeně kruhový profil podivné chodby měl jednu nevýhodu. Museli běžet jeden za druhým, jinak než prostředkem to totiž nešlo. Tatínek, který rodinnou karavanu uzavíral, za sebou slyšel supění policisty, který mezitím dosáhl velké jeskyně a sešplhával za nimi.

Standa běžel jako první. Chodba neustále zatáčela. Zpočátku jen mírně, ale zakřivení se neustále zvětšovalo. Standa měl pocit, že už opsali celý kruh, ale chodba zatáčela dál, čím dál ostřeji. Standu napadlo, že se ženou do středu spirály, jako kdyby běželi obrovskou prázdnou hlemýždí ulitou, ale běžel dál. Chodba nenadále vyústila do ještě podivnější jeskyně, ale Standa se na jejím kraji nemohl zastavit, za ním se tlačila Jíťa, Lenka, maminka i tatínek.

Na první pohled jim bylo jasné, že jsou tentokrát v pasti. Další jeskyně měla kovově modré stěny a její tvar, téměř přesný rotační ovál, byl ještě nepravděpodobnější než kruhový průřez chodby, která je sem přivedla. Kruhový, jako vysoustružený půdorys průměru aspoň deseti metrů, oblé stěny půlkruhového tvaru, strop stejný jako podlaha ve výši kolem čtyř metrů. Vznik tak pravidelného útvaru přírodní cestou je asi stejně nepravděpodobný, jako kdyby opice, bezcílně mlátící do klávesnice, náhodnou cestou napsala román.

„Jménem zákona! Stůjte!“ ozvalo se za nimi.

Rodina se rozprchla do stran, pryč od chodby, ačkoliv bylo jasné, že není kam utíkat.

Z kruhové chodby vystoupil policista následovaný exekutorem.

„Ten mobil!“ natáhl exekutor ruku k mamince. „Zabavuje se!“

Standa zhasl baterku, ale tím si nepomohl, policajtova svítilna svítila dál.

V tom okamžiku se kolem nich celá jeskyně rozsvítila namodralým měsíčním světlem, zdánlivě vyzařujícím ze stropu i z oblých stěn. Podlaha se zatřásla, až se sotva udrželi na nohou. Pak namodralé světlo zhaslo a jeskyni opět osvětlovala jen policistova baterka.

„Zemětřesení! Všichni ven!“ zahřměl policista a obrátil se na útěk, záchrana vlastního života se mu zdála přednější než zabavování mobilu.

Když se ale otočil, zůstal stát jako přimražený. Vstupní kruhová chodba za ním nebyla. Kužel světla jeho baterky bezradně olízl stěny nepřirozeně dokonalé kruhové jeskyně, ale jednolitá šedomodrá stěna byla všude kolem nich hladká, po chodbě nebylo ani stopy.

Teď teprve byli v dokonalé pasti, jenže všichni.

Rodina Tvrzníků, policista i exekutor.

*****

Temná budoucnost

První se vzpamatoval policista.

„Co je to za blbý fóry?“ rozkřikl se. „Koukejte otevřít ty dveře, nebo proti vám použiju donucovacích prostředků! Jménem zákona!“

„Jaké dveře?“ zeptal se ho exekutor. „Kde jsou tady jaké dveře?“

„No ty, co jsme jimi přišli!“ rozčiloval se policista a šermoval baterkou po stěnách nepřirozeně dokonale kruhové jeskyně.

„Tady žádné dveře nebyly!“ tvrdil exekutor. „Byla tu jen taková divná chodba, ale ta, nevím proč, zmizela.“

„Ať ji sem tedy vrátí, a to hned!“ dožadoval se policista.

„Jen bych rád věděl, jak?“ namítl Standův tatínek sarkasticky.

„Koukejte ji okamžitě otevřít!“ trval na svém policista.

„Copak vím jak?“ opakoval rozzlobeně pan Tvrzník.

„Vy to tady přece znáte!“ obvinil ho policista.

„Jsme tady jako vy – prvně v životě!“ ujistil ho i Standa, ale zřejmě to nestačilo.

„Nějak podezřele se tu vyznáte!“ napadl je všechny policajt.

„Nikdy předtím jsme tu nebyli, zahnali jste nás sem až vy,“ řekl pan Tvrzník.

„Jak jste ale odstranili tu chodbu?“ rýpnul si exekutor.

„Asi stejně jako vy,“ odpálil ho Standův táta. „Nesouvisí to náhodou s tím zemětřesením? A chcete snad tvrdit, že by někdo z nás dokázal vyvolat zemětřesení?“

„Tak jak to, že ta chodba zmizela?“ vyslýchal ho umíněně policista.

„To se mě moc ptáte,“ řekl pan Tvrzník. „Nevím to, stejně jako vy.“

„Tak je to vaše dílo?“ obrátil se policista na Standovu maminku.

„Ani jsem neměla tušení, že tady něco podobného je,“ hájila se. „Za mého dětství byla chodba zatopená vodou už pár metrů od první jeskyně. Taky mě zdejší podzemní prostory překvapily. A taky by mě zajímalo, jak se odsud dostaneme.“

„Jak se odsud dostaneme?“ opakoval po ní naštvaným hlasem policista. „Jednoduše! Vy ty dveře nebo chodbu nebo cokoliv otevřete a pojedete pak se mnou k nám na oddělení, kde všechny vaše urážky sepíšeme. Zřejmě to ještě rozšířím o útok na veřejného činitele.“

„Otevřete si tu chodbu sám!“ ušklíbl se pan Tvrzník. „My opravdu nemáme čím.“

„A já snad mám?“ opáčil policista.

„Máte snad svoje donucovací prostředky, nebo ne?“ ušklíbl se pan Tvrzník. „Jen mám takové nejasné podezření, že budou na vyvolání zemětřesení trochu krátké.“

„Ale co když je použiju proti vám a donutím vás otevřít ty dveře …nebo co to je?“

„Tady je jeden problém,“ řekla najednou strašlivě vážným hlasem paní Tvrzníková, Standova maminka. „Já si na tyhle chodby vůbec nepamatuji. Nikdy tu nic takového nebylo. Za našich časů končila chodba pár metrů od první jeskyně. Byla tam voda a dál to nešlo. Tak to bylo po celé dlouhé roky, nejspíš desítky let. Dnes jsme ale objevili suchou chodbu do dolní jeskyně, o které jsme dříve vůbec nevěděli a kde jsem byla opravdu poprvé. A pak ta divná, nepřirozená chodba… jako by vůbec nebyla přírodního původu – což ostatně vidíme i kolem sebe… a najednou je spojovací chodba pryč… Poslyšte, kdo ví, co všechno je možné a co ne, ale co když se ta chodba otevře zase sama od sebe – jenže až za dalších třicet let?“

Tím, jak to vyřkla, jakoby na všechny padla strašná tíha. Dosud to všichni považovali jen za zajímavou záhadu, ale paní Tvrzníková všem připomněla možnost, kterou si až dosud nikdo nepřipouštěl – že to kolem nich může být i strašně nebezpečná záhada.

Třicet let! I kdyby to byl jeden jediný rok, v téhle pasti tak dlouho nepřežijí.

Exekutor zbledl, tak jako pan Tvrzník. Oběma to došlo. Kdyby měla paní Tvrzníková pravdu, je se všemi konec.

Policista naopak zrudl vztekem.

„Koukejte to okamžitě otevřít!“ obrátil se na pana Tvrzníka, začal mu svítit baterkou do očí a aby tomu dodal větší váhu, sáhl dozadu a vytáhl z pouzdra služební pistoli.

„Počítám do pěti!“ prohlásil. „Když to neotevřete…“

„Copak to jde?“ zvážněl pan Tvrzník ještě víc a clonil si oči rukou. „Člověče, jsme tady zavření všichni, to je tak těžké pochopit?“

„Pět… čtyři…“ vyhrožoval policista. „První rána bude do vzduchu, další budu mířit!“

„Vy šílenče!“ vybuchla paní Tvrzníková. „Vy jste ještě nepochopil, že to nejde?“

„Tři… dva…!“ nedal se zastavit policista. Zvedl ruku vzhůru a pistole pro výstrahu krátce štěkla. Rána se v kulaté jeskyni rozlehla, až to trhalo uši.

„Jedna!“ pokračoval výhružně.

V té chvíli ale zařval překvapením a bolestí. Pistole mu vypadla z ruky, či spíš, sám ji odhodil co nejdál od sebe, jako kdyby držel v ruce rozzuřenou zmiji. Standova tátu na okamžik napadlo skočit po ní a sebrat ji tomu šílenci, měl k ní totiž nejblíž, ale jediná vteřina váhání ho před tím neuváženým krokem zachránila.

Odhozená pistole začala rudě žhnout. Ozvalo se několik prásknutí, jak v zásobníku vybuchovaly náboje, z pistole se krátce vyvalil šedobílý dým, ale záře z ní rychle přešla přes žlutou do bílé. Pak se náhle zploštila a během vteřiny se roztekla do loužičky roztaveného kovu. A teprve teď, stejně nečekaně jako předtím, začala barva žhnoucího kovu přecházet zpátky přes zářící červeň do postupně tmavnoucí červeně.

Na šedomodré kamenné podlaze jeskyně ležela černá kovová placka nepravidelného tvaru, ještě sálající horkem – všechno, co zbylo z nebezpečné zbraně. Zírali na to všichni. Tvrzníkova rodina s ulehčením, protože zničená pistole podstatně měnila situaci, policista s exekutorem ohromeně. Až když roztavený kov ztmavl do černi, řekla paní Tvrzníková tiše.

„Tak – to bychom měli!“

*****

Pan Tvrzník se vzpamatoval jako první.

„Stando, zhasni!“ poručil synovi, který mezitím rozsvítil baterku, jakmile měsíční světlo pohaslo. „Nepotřebujeme teď vidět a baterii musíme šetřit.“

Standa poslušně pohnul palcem po vypínači, ale jeskyně se neponořila do úplné tmy, zůstala totiž svítit policistova baterka – policistu nějaké šetření energií zjevně nezajímalo.

„Tak vy ty dveře neotevřete?“ pokračoval ve výhrůžkách a přejížděl kuželem světla od pana Tvrzníka na jeho paní a zpět.

„Nechte toho, vy idiote!“ okřikl ho pan Tvrzník. „Pořád ještě nechápete, že to na nás vůbec nezávisí?“

„To bych se na to podíval!“ holedbal se policajt.

„Zkuste zase někoho ohrožovat – ale nedivte se, když dopadnete ještě hůř!“ zkusila ho tišším hlasem zastavit Standova maminka.

Policajt umlkl a také zhasl baterku. To, co zažil před několika okamžiky, přesahovalo jeho schopnosti chápat. A neznámo účinně zastrašuje. Tma všechny pohltila, ale nikdo se neodvážil ani pohnout.

„Jak to myslíte?“ zeptal se po chvilce ticha exekutor.

„Vy to taky nechápete?“obrátila se na něho Standova maminka.

„Ne,“ přiznal exekutor. „Jak to tedy vidíte vy?“

„Je to sice jinak, než jsem si myslela původně,“ řekla maminka, „ale nevím, jestli je to pro nás lepší nebo horší.“

„Proč si to myslíte?“

„Uvažujte, prosím!“ řekla trochu rozmrzele, že to dospělý člověk nechápe. „Neznámý přírodní jev by na nás nebral ohledy. Teď se mi ale zdá, že nás někdo pozoruje. Viděl jste, jak dopadl pokus o zastrašování zbraní? Někomu se to zřejmě nelíbilo. Jsme tu všichni jako v pasti na myši, ale ten, kdo nás do ní chytil, má nějak… neobvyklé prostředky. Nevíme, kdo to je a nejsem si jistá, o kolik je to lepší a jestli vůbec.“

„Pasti na myši?“ zvedl trochu hlas exekutor.

„Ano, pasti na myši,“ trvala na svém paní Tvrzníková. „Jsme pro ně jen šedé myši.“

Po těch slovech bylo chvilku ticho. Ticho – a tma.

„Podle čeho si to myslíte?“ ozval se v té tmě po chvilce exekutor.

„Vždyť ani nechápeme, jak nás chytili,“ trvala na svém paní Tvrzníková. „Víte snad, jak je možné, aby chodba za námi znenadání a beze stopy zmizela?“

„No – bylo tu jakési zemětřesení…“ navrhl exekutor.

„…které si nedokážeme vysvětlit,“ doplnila ho. „To mě vede k domněnce, že ani nejde o záležitost pozemské civilizace. Řekla bych, že to značně přesahuje naše lidské možnosti. Dokázali bychom vyvolat zemětřesení v tak velké skále?“

„Větší množství trhavin by skálou taky tak otřáslo!“ namítal hrdě policista.

„Otřáslo? Možná,“ připustila. „Ale nevzniklo by přitom to podivné světlo a především, nezacelilo by to kamennou stěnu, že nezůstal ani obrys tamté chodby. Neumím si představit, jak to vzniklo a úplně mi uniká smysl, proč by lidé tady pod zemí něco takového dělali?“

„Vy si tedy myslíte…“ nedokončil.

„Obávám se, že to není záležitost naší, pozemské civilizace,“ opakovala tiše.

Ticho kolem bylo rázem ještě zlověstnější než dosud.

„Podle vás jsme narazili na něco… něco mimozemského?“ ptal se zase exekutor.

„Takže už to chápete i vy?“ opáčila. „No konečně!“

„Ale to je protizákonné!“ vzepřel se tomu ostře a tvrdohlavě policista.

„Prosím vás, zapomeňte na pozemské zákony!“ okřikla ho Standova maminka. „Ti, kdo nás tady chytili do pasti jako myši, mají prostředky, které ani nechápeme! Mohou si s námi dělat co se jim zachce a na naše zákony nemusí brát sebemenší ohledy. Měl byste aspoň pochopit, že není dobrý nápad provokovat je!“

„Koho nemám provokovat? Snad ne vás?“ nechtěl tvrdošíjně ustoupit policista.

„Já jsem stejně malá šedá myš jako vy,“ ujistila ho. „Proti nám můžete klidně použít vaše donucovací prostředky. Ale těm, kdo nás tady pozorují, se to nejspíš nelíbí. Snad vám dost jasně ukázali, že si nepřejí, abyste tady pořád dělal frajera libového.“

„To je urážka! Paragraf 154 trestního zákona…“ vybuchl policista.

„Vy idiote!“ zarazil ho i exekutor. „Vy pořád ještě nechápete, že má nejspíš pravdu?“

„Jakou pravdu? Ať přestane urážet státní orgán při výkonu jeho pravomoci! Nebo bude potrestaná odnětím svobody až na jeden rok…“

„Vám opravdu není pomoci!“ vzdychl si pan Tvrzník. „Víte co? Vytáhněte na nás ještě ten váš obušek, možná něco zajímavého uvidíme!“

„Co bysme měli jako vidět?“ zarazil se trochu policista.

„Třeba by z toho obušku mohla být pěkná pochodeň!“ navrhla maminka Tvrzníková. „Guma hoří rozhodně lépe než železo a bylo by tu aspoň chvíli světlo!“

„Chcete mi vyhrožovat?“ nakohoutil se policista. „Na to je paragraf…“

„Idiote!“ přerušil ho exekutor. „Vážně jste blb! Myslíte si, že za vaši roztavenou pistoli může kdokoliv z nás, co jsme tady? Nechápete, jak se před mimozemšťany ztrapňujete?“

Bylo zřejmé, že už domněnku o mimozemšťanech převzal a že o ní ani nepochybuje.

„Co je mi do nějakých mimozemšťanů?“ provokoval ale dál policajt.

„Jen že vás mají v hrsti stejně jako nás všechny,“ opakoval exekutor. „Nemůže za to nikdo z nás, ale oni, rozumíte? Chytili nás jako myši na sýr. Všechny bez rozdílu.“

„Budeme muset vyšetřit, co je to za bandu teroristů!“ napadlo policajta.

„S tím jste úplně mimo mísu!“ vyprskl exekutor. „Tohle není záležitost teroristů, ale spíš nějakých mimozemských potvor. Horší je, co s námi asi tak mohou zamýšlet? Doufám, že si nás nedají k večeři?“

„Máte pravdu,“ ozvala se paní Tvrzníková. „Co s námi zamýšlejí? Můžeme jen hádat, ale řekla bych, že to stejně nepochopíme. Nezbývá nám než počkat, až co se samo ukáže.“

Policista rozsvítil svítilnu a objel kuželem světla jeskyni kolem dokola. V rozptýleném a odraženém světle bylo vidět, jak se děti ustrašeně shlukly kolem matky a otec se postavil mezi rodinu a policistu, aby případně zachytil jeho útok. Od policisty nemohli očekávat nic rozumného, jeho nadřazený postoj k lidem se mohl kterýmkoliv okamžikem změnit v násilí – jak jim už ostatně vyhrožoval.

„Šetřete baterie!“ napomenul ho pan Tvrzník. „Nevíme, kdy se nám budou hodit.“

„Co budeme dělat?“ zeptal se nerozhodně exekutor.

„Co asi můžeme dělat?“ opáčila paní Tvrzníková. „Čekat, co se ukáže! Co chcete ještě dělat? Můžete se pokusit najít východ, ale mám takové nepříjemné tušení, že najdete kolem nás jednolitou skálu – tedy, pokud je kolem nás skála a ne něco horšího. Můžeme si sednout a čekat, až se nějak projeví ti, co nás zajali.“

„To je snad trochu málo, nemyslíte?“ řekl nazlobeně exekutor.

„Vy si snad myslíte, že máme ještě jiné možnosti?“

„No to bych prosil! Vy jste mi ale pasívní rodina! Pane strážmistře, posviťte mi! Třeba tu nějaký východ je, jen je trochu to… zamaskovaný!“

„Vy jste zase nějak hyperaktivní,“ ušklíbl se pan Tvrzník. „Prosím – zkuste své štěstí!“

Policista opět rozsvítil baterku a exekutor při tomto světle pomalu prosahával modravé kamenné stěny jeskyně. Začal tam, kde měl být vchod, ale ten opravdu nikde nebyl. Pomalu tak spolu urazili čtvrtkruh, když vtom najednou policistova baterka blikla a zhasla.

„Sakra, zase se to…“ rozčiloval se policista. Baterka se nerozsvítila, ačkoliv s ní chvíli třásl, pak s ní dokonce dvakrát udeřil o kamennou podlahu.

„A je to v háji!“ ozval se Standa ze tmy posměšně.

„Co je v háji?“ vybuchl rozzlobeně policista.

„Třískáním nic nespravíte, tím jste tu baterku nejspíš odepsal úplně,“ odpověděl mu do tmy táta Tvrzník.

„To nikdy nemůžete vědět!“ odsekl policista.

„Jeden americký astronaut spravoval po přistání na měsíci kameru kladivem,“ zasmál se pan Tvrzník. „Z Houstonu mu na to řekli něco podobného a podle jejich očekávání to tak dopadlo, kameru tam mohli klidně nechat. Baterka není složitá jako kamera, ale neodvážil bych se tvrdit, že jí to třískání prospělo!“

„Hleďte si svýho, jo?“ ohradil se policista.

„Takže máme už jen jednu jedinou baterku,“ pokračoval klidně pan Tvrzník. „Stando, radši mi ji dej, ta naše je teď dvojnásob vzácná!“

Standa ale neodpověděl.

„Stando! Kde jsi? Ozvi se!“ znejistěl táta, když se Standa neozýval déle než pět vteřin.

„Standa tu není!“ ozvala se místo něho zaraženě jeho sestra Jíťa.

„Jak to?“ vložila se do toho i Standova maminka a z hlasu jí čišela obava. „Kam by šel, tady přece není kam!“

„No – teď tady byl, držel mě za ruku, ale pak se pustil a teď už ho nemůžu nahmatat,“ upřesňovala to Jíťa. „Počkejte, tady leží jeho baterka…“

Baterka se v její ruce rozsvítila a opět ozářila podivnou jeskyni. Ale na první pohled bylo jasné, že tu Standa nikde není.

Prostě – zmizel.

*****

Jediná baterka a temná budoucnost – tak se daly shrnout pocity Tvrzníkovy rodiny po zmizení syna Standy. Policista s exekutorem na tom byli nepatrně lépe, neměli přece starosti ani obavy o nikoho jiného než o sebe, ale ani jim zřejmě nebylo do zpěvu.

„Kdybyste sem neběželi, nezůstali bysme tady jako mouchy na mucholapce!“ vyčetl ještě policajt Tvrzníkovým.

„Kdybyste se nepustili do toho podrazu s exekucí, byl by klid ještě větší!“ odrazil ho pan Tvrzník.

„Jakého podrazu?“ vybuchl policista. „Urážky bych si vyprošoval! Jsme tady přesně podle zákona…“

„Podle zákona?“ zarazil ho exekutor. „Možná. Ale nedělej se, že nevíš, že je to podraz od Thorovského!“

„Podraz od Thorovského?“ opakoval po něm významně pan Tvrzník.

„Nejste ani zdaleka první, koho jsme tak oškubali,“ ujistil ho exekutor. „A nejste ani první, kdo se tak naivně divil, jak je to možné.“

Pan Tvrzník drcl do své ženy.

„Natoč to!“ požádal ji šeptem.

Paní Tvrzníková vytáhla z kapsy mobil, odvrátila se a v okolní tmě si přetáhla bundu přes hlavu, aby na něm mohla potají zapnout funkci diktafonu a neprozradila se při tom ani slabým světlem displeje.

„Vy jste někoho podrazili už před námi?“ vyjel si pan Tvrzník na exekutora.

„Že váháte!“ opáčil exekutor. „Bylo to jednoduché a bez rizika!“

Začal potmě vzpomínat na všechny rodiny, které s Thorovským ožebračili. Tvrzníkovi na to jen zírali. Desítky zničených rodin a dětí, uvržených do bídy! Nejvýhodnější pro tu bandu byly rodiny, které vlastnily rodinné domy – tam měli zisk největší. Prodejem domů získali pokaždé miliony, více než prodejem bytů a zabavených předmětů, ale i na nich se dalo slušně vydělat.

Co ale vedlo exekutora k tomu, aby se chlubil svými nejšpinavějšími případy? Že by se v něm na poslední chvíli hnulo svědomí? Těžko – ačkoliv by se to dalo pochopit, když se tady všichni ocitli ve zřejmě bezvýchodné situaci. Nebo si svými špinavostmi dodával před ostatními na důležitosti? Buď jak buď, vysypal jim šestadvacet příběhů po sobě, kdy spolu se soudcem, který teď jistě klidně sedí ve své kanceláři a počítá zisky, přiváděli lidi nejprve do dluhů a pak do naprosto beznadějné situace.

Bylo to jednoduché. Manželka pana Thorovského pracovala na poště, kde pro ni nebyl problém zjistit u vyhlédnuté rodiny číslo rodinného konta ani jeho obsah. Pak stačilo stopit vhodnou složenku, aby nedošla na místo určení a rodině tak vznikl dluh. Další manipulací se ztracenými zásilkami se jí podařilo znemožnit rodině dozvědět se o hrozícím nebezpečí. O zbytek se staral její vážený pan choť. Inscenoval proces, ve kterém věřitele ujistil, že jim dlužníci veškerý dluh uhradí – a vymáháním pověřil kamaráda exekutora. Pro nezaplacené inkaso pak ožebračili celou rodinu tak, že skončila v lepším případě u příbuzných, v horším jako bezdomovci, zatímco na účtech spolupachatelů narůstaly miliony.

„Jedno vám asi uznám,“ řekl pan Tvrzník znechuceně, když exekutor skončil se svým vychloubáním. „Domníval jsem se, že jste prostě svině. Vy jste ale super svině!“

„To bude paragraf 154…“ vyskočil ihned policista, ale k jeho rozvinutí se nedostal.

„Strč si už všechny paragrafy do prdele, blbe chlupatej!“ prohlásil exekutor neuctivě. „Tady nemají žádnou váhu, rozumíš?“

„Člověče… vy jste se snad zbláznil!“ vybuchl policista.

„K tomu mám daleko,“ odvětil exekutor. „Zato ty krásně potvrzuješ řeči o natvrdlosti policajtů! Víš aspoň, proč tu pozemské zákony nemají váhu? Protože nejsme na Zemi! Jestli to ani teď nechápeš, pak ti není pomoci!“

„Jak může někdo naletět na takovou… konspirační teorii!“ vzdychl si policista.

„Myslíš teorii tady madam?“ opáčil exekutor. „Jenže ona má pravdu, i když ještě sama netuší, jak strašnou! Tady totiž nejenže neplatí zákony našeho prohnilého Parlamentu, ale co je horšího, neplatí tu ani naše fyzikální zákony – a to je teprve ta pravá katastrofa!“

„Jak to?“ znejistěl policista.

„Jednoduše,“ řekl exekutor. „Jak vysoko – podle vlastního odhadu – musí být strop, abys na něj dosáhl, když si jen tak bez rozběhu vyskočíš a natáhneš nahoru ruce?“

„Tak dva a půl metru,“ odhadl policista.

„Tady je strop dobré čtyři metry nad námi. Tak se postav, zvedni ruce nahoru a zkus si jen tak vyskočit!“ naváděl ho exekutor. „Ale pozor, ruce pořád nad hlavou, ať si o ten čtyři metry vysoký strop nerozbiješ kokos! Ačkoliv… aspoň by se ti rozsvítilo… A až přistaneš, zkus odhadnout, kolik vteřin ses vznášel ve vzduchu.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se nejistě policista.

„Nic víc než že je tady nanejvýš poloviční gravitace, neboli přitažlivost zemská,“ řekl exekutor. „Vlastně to už není přitažlivost zemská, ale mimozemská. Nejsme na Zemi, v tom má madam tu příšernou pravdu!“

„Kde teda podle vás jsme, když ne na Zemi?“ nejistě se zeptal policista.

„Kde jsme, to nevím,“ odvětil exekutor. „Ale že už nejsme na Zemi, za to dám klidně ruku do ohně. To kolem nás může být kosmická loď mimozemšťanů a to zemětřesení mohl být docela dobře start. Proto tu není zemská tíže, ale jen jakási náhražka. A teď nás někam odvážejí, nevíme ani kam, ani co po nás chtějí…“

„Prosím vás – jak tohle můžete vůbec vědět?“ pochyboval policajt.

„Ledacos si umím spočítat,“ řekl exekutor. „Chtěl jsem být původně inženýr, studoval jsem na technice, jenže mě už od prvních zkoušek vyrazili. To víte – život studentský, život veselý, jen jsem si na to vybral špatnou školu. Matiku ani fyziku neokecáte, tam buď víte, nebo nevíte a pak letíte. Když mě vylili, zapsal jsem se na vedlejší práva a zpočátku jsem je dokonce poctivě studoval. Pak jsem zjistil, že se toho dá na právech mnohem víc okecat… to mi šlo levou rukou, takže zase život veselý… a proto nejsem inženýr, ale JUDr – jenže mi přece jen něco z fyziky v hlavě zůstalo a ještě si pamatuju pindy jako es rovná se gé půl té na druhou.“

„Takže jste si něco spočítal a my tomu máme věřit?“ přidal se pan Tvrzník.

„Kdybyste něco málo věděl o fyzice, taky byste si to mohl spočítat!“ řekl exekutor.

„Já jen nechápu, jak může vzdělaný člověk tak klesnout!“ vzdychl si pan Tvrzník.

„Kam klesnout?“ opáčil dotčeně exekutor. „Čéčé, víte vy vůbec, kdo jsem? Jsem větší milionář než Thorovský – ačkoliv ani on není žádná holá prdel, jako vy!“

„Milionář možná jste,“ připustil pan Tvrzník. „Ale taky super svině! Slyšel jsem, že se některá povolání nedají v žádném případě vykonávat se ctí a ta nejhorší jsou drogoví dealeři a exekutoři. Jen mezi námi – co jsou vám platné miliony, když nejsme na Zemi? Tady si za ně nekoupíte ani rohlík!“

„S vaší holou prdelí tuplem ne,“ zpražil ho exekutor. „Tady jsme si všichni rovni jako před tváří nebeskou, jenže já jsem si na Zemi aspoň užil, že si to vy ani představit neumíte!“

„Ani si to představovat nechci,“ odsekl pan Tvrzník. „Mám radši čisté svědomí!“

„Jenže za čisté svědomí si nekoupíte ani půlku toho rohlíku!“ triumfoval exekutor.

Jenže v té chvíli zmlkl – a ani ostatním najednou nebylo do řeči. Tvrzníkova rodina se jen trochu víc semkla dohromady v očekávání něčeho… čeho vlastně?

Nejhorší bylo, že je obklopovalo Neznámo.

A také stěny podivné jeskyně, které začaly nejprve slabě, ale čím dál tím víc svítit.

Modravým svitem, který by mohl uklidňovat, kdyby nebyl součástí Tajemna…

Něco se zřejmě dělo…

*****

Sandišůt

Ve chvíli, kdy zhaslo světlo policistovy baterky, si Standa pomyslel, že ti dva šátrání po stěně jeskyně prostě vzdali, ale když se policista začal rozčilovat a ozvalo se dvojí třísknutí baterky do kamenné podlahy, Standa pochopil, že je to spíš porucha.

„A je to v háji!“ ozval se ze tmy posměšně.

Mohl by sice rozsvítit svoji baterku, ale snažení těch dvou nesympatických dospěláků nebylo v jeho zájmu a bylo by příliš podlézavé, kdyby jim o své vůli svítil. Jen ať se smaží ve vlastní šťávě, pomyslel si.

„Co je v háji?“ vybuchl rozzlobeně policista, který jistě po hlase poznal, kdo z rodiny Tvrzníků se jeho problémům směje.

„Třískáním nic nespravíte, tím jste tu baterku nejspíš odepsal úplně,“ řekl do tmy ještě Standův táta – když vtom Standu cosi vzalo za ruku, ve které držel baterku.

„Polož své světlo nerozsvícené na zem, nebudeš je už potřebovat,“ ucítil tichá slova. „Pojď se mnou a neboj se, neublížím ti!“

Standa cítil, jak jeho ruku jemně stiskla jiná ruka, větší, ale jemnější. Kdo to jen může být? Ale z těch slov čišela taková pohoda, že pomalu položil baterku na kamennou podlahu, opatrně se vyvinul z Jítiny ruky a vstal.

Ruka ho táhla směrem na opačnou stranu jeskyně od policisty s exekutorem, nechal se tedy vést, až náhle zjistil pod svýma nohama místo ploché podlahy prohnutý profil. Zřejmě vstoupili do další kruhové chodby. Kde se tu náhle vzala? Nestaral se o to, prostě následoval neznámého. Udělal ale jen pár kroků, když vpředu vzplálo světlo tak oslnivé, že musel chtě nechtě zavřít oči. Po dlouhé době tmy ho to do očí úplně udeřilo.

„Jsi velice odvážný mladý muž,“ pochválil ho opět ten divný hlas.

Standa se silou přinutil otevřít oči. Zvědavost ho donutila rychle se rozkoukat, aby v tom ostrém světle nebyl jako slepý. Nedbal bolestivého řezání v očích, které se nestihly přemíře jasu přizpůsobit tak rychle, jak by potřeboval. Pocit písku v očích naštěstí ustupoval.

Pak je konečně otevřel – a zůstal stát, jako by ho opařili.

Ruka, které se držel, patřila neuvěřitelně vysoké postavě. Nemohl to být člověk, jen se lidem podobal. Obrovskýma hnědýma vystouplýma očima ve veliké hlavě shlížel na Standu z výšky dobrých tří metrů, jeho vyzáblé, tenké tělo s kůží brčálově zelené barvy bylo zjevně oblečené do jakési světle zelené pěny. Tenké a dlouhé ruce i nohy mu dovolovaly dosáhnout až k tandovi, aniž by se k němu skláněl. A vlastně až teď si Standa uvědomil, jak dlouhé prsty s velkým množstvím kloubů má ruka, kolem dokola objímající jeho ruku. Dokud se jí držel, vnímal jen její hebkost. Když na ni pohlédl, teprve viděl, jak jeho ruku objímá jen dlouhými zatočenými prsty.

Ale ještě divnější byl výhled, který se Standovi naskytl, když se konečně rozkoukal.

Stáli na břehu moře, ale nějak nezvykle malého. Standa kdysi u moře byl, ale to byla obrovská, nekonečná vodní pláň. Tohle moře ale bylo – vypouklé. Skutečně, bylo na něm znát zakřivení, jako kdyby zdejší Země byla mnohem menší než naše.

Ne, nedalo se pochybovat, tohle vůbec není naše stará dobrá Země! Ta totiž visela na obloze, svítila mnohem více než měsíc v úplňku a nebyla tak jednobarevná, byla na ní jasně znát modrá barva oceánů, zelené pevniny a přes to bílé vatové šmouhy oblak.

Jsou tedy na měsíci?

Ale to je nesmysl, měsíc navštívený pozemskými kosmonauty je mrtvé těleso, pokryté šedivými kopečky a vrstvou stejně šedivého prachu. Není tam vzduch a kosmonauté musí nosit skafandry. Tady ale bylo pobřeží podivného oceánu, podle všeho plného vody, na obě strany se táhla žlutá písečná pláž a když se Standa ohlédl, spatřil za sebou vysokou horu pokrytou tropickým rostlinstvem. Těsně za nimi byla skála s ústím té podivné chodby.

Kde to ale jsou? Není-li tohle měsíc, pak ani ta Země nad obzorem nemůže být Země!

„Kde to vlastně jsme?“ zeptal se toho tvora nesměle.

„U nás,“ dostal nic neříkající odpověď.

Až teprve teď, když se tomu tvoru díval přímo do obličeje, si uvědomil další podivnou věc. Ten tvor mluvil a neotevíral přitom ústa – pokud vůbec nějaká ústa měl!

„A kdo jste vy?“ zeptal se ho ještě tišeji.

„Sandišůt,“ odvětil neznámý tvor. „Jste v našem vesmíru. Nepočítali jsme, že objevíte náš chitsaldil – ale když už jsi tady, budeš naším hostem.“

„Co jsme měli objevit?“ chtěl vědět Standa.

„Chitsaldil – přestupní stanici,“ odvětil tvor, aniž by otevřel ústa, anebo dal najevo, že vůbec nějaká má. „Nestihli jsme ji dokončit a uzavřít, podařilo se vám do ní shodou náhod vstoupit. Vy už přece dávno nebydlíte v jeskyních!“

„No – jak se to vezme,“ řekl Standa. „My jsme se právě v té sousední jeskyni ubytovali. Nemáme totiž jiné bydlení.“

„To je podivné,“ namítl tvor. „Zdá se mi, že se u vás muselo stát něco neobvyklého.“

„Pro naši rodinu to bylo hodně nepříjemné,“ připustil Standa.

„Vaše rodina… to myslíš sebe a zbytek vaší tlupy v našem chitsaldilu?“

„Ne,“ zavrtěl rychle hlavou Standa. „Dva chlapi, ti v černém, k naší rodině nepatří. Naše rodina jsme jen my ostatní. Ti dva pánové v černém způsobili, že jsme se museli ubytovat v jeskyni a víceméně nechtěně jsme objevili váš… vaši přestupní stanici.“

„Poslyš, vykládáš to hrozně zmateně,“ řekl mimozemšťan. „Jak dlouho u vás trvalo to nepříjemné, co vás donutilo bydlet v jeskyni?“

„Asi tak dva dny,“ řekl Standa.

„Jenom?“ podivil se tvor. „To je ve vašem světě možné?“

„Dnes je asi možné všechno,“ vzdychl si Standa. „Před dvěma dny jsme byli normální rodina a dneska jsme pronásledovaná jeskynní tlupa.“

„Dal bys mi své vzpomínky na ty dva dny?“ zeptal se ho mimozemšťan.

„Mám vám to vyprávět?“ zeptal se Standa.

„Ne… jen mi dej své vzpomínky.“

„Jak to myslíte… dát své vzpomínky?“

„Vezmu si je od tebe sám, když mi dáš souhlas,“ slíbil mu mimozemšťan.

„Tak si je vezměte!“ svolil Standa.

Vzápětí se propadl do tmy…

*****

Světlo v jeskyni sílilo, až tu bylo vidět jako ve dne.

Tvrzníkova rodina se vystrašeně tiskla pohromadě uprostřed jeskyně, zatímco exekutor s policistou seděli na zemi každý zvlášť u stěny v místech, kde dřív byla třímetrová kruhová vstupní chodba. Ta se znenadání otevřela ve stěně jeskyně – jenže na protilehlé straně. Ale nebyla úplně prázdná. Stál v ní malý Standa.

„Mami, tati a ségry – pojďte se mnou!“ řekl klidným hlasem, jako kdyby o nic nešlo.

„Stáníku!“ vykřikla ulehčeně matka. „Kde jsi, proboha, byl?“

„To je teď vedlejší, mami,“ řekl Standa. „Pojďte se mnou, nemáme moc času!“

„My ne?“ připomněl se rychle exekutor.

„Vás se to zatím netýká,“ odvětil Standa. „Jen naší rodiny, my patříme k sobě.“

„Kam vlastně jdete?“ vyskočil exekutor.

„Na druhou stranu,“ pokrčil rameny Standa.

„Jdeme s vámi!“ řekl rychle exekutor.

„Vy máte zůstat tady,“ řekl Standa. „Přijdete na řadu později.“

„Jak – na řadu později?“ zjišťoval rychle exekutor. „To tady máme čekat?“

„Jistě,“ přikývl Standa. „Nebojte se, oni vás tady dlouho čekat nenechají!“

„Kdo – oni?“

„Sandišůtové,“ odpověděl mu klidně Standa. „Nebo mimozemšťané, jestli se vám to víc líbí. Měl jste pravdu, ale teď nás omluvte, my už musíme jít.“

„To je nějaký podraz!“ řekl exekutor. „Necháte nás tu a pak… ba ne, my tam půjdeme s vámi, nenecháme se podvést!“

„Nesuďte je podle sebe!“ napomenul ho Standa. „Jakýpak podraz? Mimozemšťané nám nabídli dočasné ubytování v jejich světě – snad byste se k nám nechtěli vnucovat?“

„Půjdeme s vámi!“ nenechal se ovlivnit exekutor. „Pane strážmistře! Jdeme! Nebo tu chcete zůstat sám?“

Policista nic neřekl, ale vyskočil a spolu s exekutorem se hrnuli do chodby.

„Jasně!“ řekl. „Jménem zákona!“

„S tím na ně neuspějete!“ věštil Standa. „Měli byste se chovat pokorněji, všichni jsme tu jen hosté. Nemůžete si tady vyskakovat jako na Zemi. Na sandišůty nemáte pravomoc!“

„To je jedno!“ nepřijal to exekutor. „Buď všichni, nebo nikdo!“

„Na vašem místě bych se tam tak nehrnul,“ ušklíbl se Standa. „Ale kdo chce kam…“

Obrátil se směrem do chodby a ostatní členové Tvrzníkovy rodiny vykročili jako ve snu za ním. Být na návštěvě u mimozemšťanů – kteří jim nabídli dočasné ubytování? Byl to sice krok do neznáma, ale Standovi se to zdálo správné – mohli by mu snad věřit.

Policista s exekutorem ale nemínili zůstávat pozadu. Ani se nepotřebovali domlouvat. Vyrazili ze svého místa a vzápětí se vmísili mezi Tvrzníkovy. Jenže nechtěli jít s nimi jen tak. Policista popadl pod krkem Jíťu a exekutor se stejným způsobem zmocnil Lenky.

„Co si to dovolujete?“ vybuchl otec pan Tvrzník, ale exekutor se k němu obrátil čelem a postavil před sebe Lenku jako živý štít.

„Jdeme s vámi – ať chcete nebo ne!“ řekl tvrdě.

„Nech je, tati!“ zarazil je klidně Standa. „Ať jdou s námi, když tak spěchají! Oni nevědí, do čeho se tak hrnou. Sandišůtové si je už umravní!“

„Doufáš?“ otázal se ho otec.

„Nedoufám, já to vím, tati,“ řekl Standa a ohlédl se jen tak přes rameno. „Sandišůtové už vědí, s kým mají čest a jsou na ně připraveni. Měl jsi pravdu. Tihle dva jsou super svině, ale škodit nám nebudou. Pojďme, tady už nemáme co pohledávat.“

„Mluvíš sprostě jako dlaždič, mladej!“ okřikl Standu exekutor.

„To je otázka přijatelnosti,“ odvětil Standa. „Sandišůtům to nevadilo, když to slyšeli od táty. Víc jim vadilo vaše chlubení těmi svinstvy.“

„Oni nás odposlouchávali?“ rozčílil se policista. „To je nepřípustné!“

„Zkuste je obvinit – ale pak se nedivte,“ odvětil s bohorovným klidem Standa a vstoupil do nové kruhové chodby. Rodinná karavana i s nežádoucími vetřelci ho následovala.

„Super svině?“ pozastavil se nad Standovým výrazem trochu vyčítavě i Standův táta. „Jak to ale můžeš vědět, když jsi tady s námi nebyl?“

„Já toho vím…“ mávl rukou Standa a vedl je do další spirálovité chodby. Tentokrát šli od středu k okraji, až vyšli na pláž podivně vypouklého moře a před sebou nízko nad obzorem spatřili vznášející se velkou Zemi. Dalo se snadno uhodnout, že to není pravá Země. Ani oni se na skutečné Zemi nenacházeli.

„Tak přece!“ vzdychl si nadšením Standův táta. „U mimozemšťanů! Nedoufal bych, že se mi někdy něco takového poštěstí!“

„Ještě bych se nad tím tak nerozplýval!“ vrátil ho do reality hrubý hlas exekutora. „To teď záleží na tom, jak se k nám budou ti mimozemšťani chovat!“

„Jak by se měli chovat?“ ušklíbl se Standa. „Spravedlivě! Každému, jak si zaslouží!“

„Zajímalo by mě, jak to chtějí posuzovat!“ pokračoval exekutor.

„Nabonzovali jste toho na sebe v poslední půlhodině málo?“ ušklíbl se Standa. „Táta to řekl správně. Jste super svině – a Sandišůtové to taky tak pochopili.“

„Kdyby se k nám dvěma chtěli chovat nějak hrubě, odnesou to nejprve vaše slečny!“ řekl exekutor a zacloumal Lenkou, až vykřikla.

„Ba ne, pánové,“ řekl Standa. „Vy teď moje sestry pěkně propustíte a omluvíte se jim za hrubé zacházení, jasné? Nebo si to povíme jinými prostředky.“

„Jo – a ty nám budeš poroučet, co?“ řekl výsměšně exekutor a zatřásl opět Lenkou.

Jenže v té chvíli se na okamžik zastavil – a pak pustil Lenku a pomalu se svezl naznak na písek pláže. Třeštil oči, lapal po dechu, ale poslouchaly ho zjevně jen oči. Když jako ve zpomaleném filmu bezvládně dopadl na písek, obrátil se Standa na policistu.

„Nemáte právo držet moji sestru násilím! Pusťte ji, ale hned!“ poručil mu.

„Pustit?“ vyhrkl policista a postavil před sebe Jíťu jako živý štít. „Že nemám právo? Chcete mi snad vyhrožovat? To by byl trestný čin podle paragrafu…“

Nedořekl. Znenadání v něm zhadrovatěly všechny svaly jako předtím v exekutorovi. Také on poklesl v kolenou a složil se na písek – stejně pomalu, jako jeho kumpán, jen zůstal na zemi ležet ve značně nepřirozené poloze. Skrčené nohy měl pod sebou a ležel si na nich.

„Sandišůtové mají velice podobné názory na spravedlnost, čest a darebáctví, jako my,“ podotkl s klidem Standa. „Darebáci to budou mít u nich opravdu těžké.“

„Cos jim provedl?“ obrátil se otec užasle na syna, zatímco matka k sobě přivinula obě své nenadále vysvobozené dcerky.

„To mě naučili,“ vysvětloval všem Standa – nejen ostatním členům rodiny, ale i dvěma chlapům, kteří se na ně dívali odspodu a nemohli se ani pohnout. „To bylo ztuhnutí, obrana proti dravým zvířatům na některých světech. Dá se ale použít i na darebáky. Je to přesnější i rychlejší než střelné zbraně a přitom to nikomu neuškodí, za chvilku se z toho vzpamatují.“

„Ale kde máš ty své mimozemšťany?“ zajímala se maminka.

„Jsou někde tady,“ rozhlédl se nerozhodně Standa, ale ani on, ani jeho blízcí žádného neviděli. „Ale nemáme na ně čekat. Pojďte ke mně, ukážu vám, co jste ještě neviděli.“

Nejprve došel k bezmocně ležícímu exekutorovi a opatrně mu obrátil hlavu na stranu. Pak totéž udělal s policistou, kterému navíc srovnal nohy, aby si na nich neležel a nepřeležel si je. Oba teď leželi naznak a dívali se zděšeně na něho.

„Tak pánové!“ oslovil je s klidem Angličana. „Já jen, abyste se nekoukali do oblohy… můžete sice zavřít oči, ale to byste nic neviděli… Abyste věděli, na čem jste: Sandišůtové vám to jistě zopakují, ale já vás ujišťuji – do této chvíle jste se mohli svými prasárničkami, podvody i zbraněmi vytahovat, ale s tím je konec, ve zdejším světě se to všechno považuje za těžkou vinu. Nemám se starat, co s vámi udělají, nemám ani zájem to vědět, ale nečekejte od nich žádný obdiv. I na Zemi se říká: jak si kdo ustele, tak si lehne – a připravte se, tady nebudete mít na růžích ustláno.“

„C..c..co…s..jim…“ snažil se exekutor něco říci, ale nešlo mu to.

„Moc jsem jim toho neřekl,“ opáčil Standa. „Nejvíc jste si toho na sebe nabonzovali sami. Tady policajt vyhrožováním střelbou a vy… to tedy byla zpověď! Málem jsem nechtěl věřit, jak příšerné podrazy jste prováděli. S námi, ale i s ostatními! Na Zemi bývá přiznání polehčující okolností, ale nevím, jak vaše vychloubání lumpárnami ohodnotí zdejší soud.“

„A.. a.. a.. t..t..to… ta…dy…“ zoufale koktal exekutor.

„Bez obav,“ řekl Standa. „Tohle ochrnutí brzy zmizí – ale to už budeme daleko, abyste se za námi nemohli vypravit. Teď tady pěkně počkejte! Sandišůti si pro vás přijdou!“

„C…co…je…to…“ blekotal exekutor.

„Sandišůtové?“ usmál se Standa. „Zdejší obyvatelé.“

„Tys je viděl?“ zeptal se ho dychtivě tatínek. „Jak vypadají?“

„Podobají se trochu lidem, nejsou to inteligentní chobotnice ani jiné příšery…“ popsal je stručně Standa. „Jsou jen vyšší než my – mají tak tři metry.“

„A co chtějí udělat s těmihle?“ ukázal tatínek na ležící představitele pozemské moci.

„To opravdu nevím,“ krčil rameny Standa. „Nejspíš je předhodí gufyrům, ti nejsou tak lidští… ale – tihle dva to poznají už brzy. Nejspíš na vlastní kůži. Rozhodně jim nezávidím.“

„Myslíš, že je…“ napadlo maminku, ale nedořekla to.

„…potrestají?“ dokončil to za ni Standa. „Je to velice pravděpodobné. Sandišůtové nás pozemšťany považují za myslící a odpovědné za to, co činíme. Na Zemi darebáky netrestají, ale když už se dostali až sem, mají smůlu. Slyšíte, grázlíci?“

Naposledy se obrátil ke zneškodněným.

„V žádném případě nepočítejte s návratem na Zem. Tak čao, darebáci!“

Narovnal se a odstoupil od ležících.

„Vy se teď rozestavte kolem mě,“ požádal rodiče a sestry. „Máme si teď sami zaletět na Dzígvlegt, přijme nás tam nějaký náš krajan.“

„Kam že máme letět?“ otázala se ho matka nechápavě.

„Támhle, na Dzígvlegt!“ ukázal Standa kamsi nahoru.

Když se tam ale podívali, vydechli překvapením.

Na obloze visela – třetí Země. Nebo něco, co se jí podobalo navlas stejně jako Země, která jim visela téměř nad hlavami. Třetí Země byla buď dál, anebo byla mnohem menší, ale neuvěřitelně se té první i druhé podobala.

„Tady je těch Zeměkoulí víc?“ zeptala se bratra Jíťa.

„To se ještě budete divit!“ prorokoval jim Standa. „Dneska jsou odsud vidět jen čtyři, ale jindy jich je víc – tady na Vytvezylu se jich někdy objeví deset najednou a na Dzígvlegtu jich najednou uvidíme od tří do šesti – podle toho, jak se Dzígvlegt otáčí.“

„A to se všechny ty Země ani nesrazí?“ divila se Jíťa.

„Taky mě to napadlo,“ přikývl klidně Standa. „Ale nesrazí se. Sandišůti tvrdí, že každý svět leží ve stabilním místě, ze kterého se nehnou ani za sto tisíc let.“

„Něco jako Lagrangeovy body?“ zeptal se Standův táta.

„Nevím, co to jsou lagránžovy body,“ odvětil Standa. „Ani proč se zdejší Země nesrazí. Jen mě to taky napadlo. Ale dozvěděl jsem se, že to nehrozí, tak už po tom nepátrám, máme před sebou důležitější věci na pochopení.“

„Divné je, že je tady světlo, obloha je bez mráčku, ale nikde není vidět zdejší slunce!“ napadlo Jíťu.

„To mě taky napadlo, ale řekli mi, abych si tím nelámal hlavu,“ obrátil se k ní Standa. „Jsou tady slunce, nebo něco tomu podobného, ale mají jiné vlastnosti než v našem vesmíru. Zdejší slunce obíhají kolem světů, ne jako u nás. Otáčení světů nemá vliv na den a noc.“

„Jak to ale víš?“ zeptal se ho otec.

„Víš, tati… někdy můžeš během minuty prožít týden. Neslyšel jsi nikdy, že by někomu v jediném okamžiku proletěl hlavou celý jeho život? Sandišůtové se mnou nedávno probrali moje vzpomínky za poslední dva dny, zodpověděli mi přitom desítky mých otázek a přitom to mohlo trvat sotva pár minut. Odhadem jsem byl u nich asi tak čtvrt hodiny plus tři dny ve zrychleném čase. Samozřejmě mi nestačili zodpovědět všechno, co by mě zajímalo, ale snad nám něco vysvětlí i náš krajan, ke kterému teď všichni spolu poletíme.“

„Poletíme… ale jak?“ dožadoval se informací otec.

„Jo – a něco mě naučili a nebylo to jen ztuhnutí. Tak už se všichni usaďte, ať můžeme letět!“ řekl Standa s úsměvem – a posadil se. Vypadalo to, že usednutí jen naznačil, neboť pod ním nebyla žádná židle. Ale všem došlo, že skutečně sedí. Kdyby ho něco neviditelného nepodpíralo, musel by při jeho záklonu nevyhnutelně upadnout naznak.

„Sedněte si taky!“ pobízel ostatní členy rodiny.

První ho poslechly sestry. Ani se moc nedomlouvaly, obě hopsly pozadu jako do peřin a když zůstaly viset ve vzduchu, strhly k tomu i tátu s mámou. Během vteřiny seděli všichni do kruhu proti sobě – na ničem. Na dotek se to podobalo gumové pneumatice, ale nebylo to viditelné a celá rodina vypadala značně nezvykle.

„A letíme!“ řekl Standa.

Písek pláže se pod nimi prudce propadl dolů, ačkoliv neměli žádný pocit zrychlení. Za několik okamžiků byli ve výšce, odkud jim ležící darebáci, ponechaní na pláži, připadali jako dva černí mravenci. Z této výšky už bylo zřetelné zakřivení zdejšího světa – musel být menší než měsíc. Proto tam asi byla snížená gravitace! Ale teď už mířili přímo k nesmírně vzdálenému světu, nazvanému podivně – Dzígvlegt.

„Počkej, Stando, je tohle divné letadlo schopné meziplanetárních letů?“ zeptal se Standy s obavami jeho táta. „Je vůbec hermetické?“

„Je, ale nemuselo by být,“ odvětil s klidem Standa. „Proč se ptáš?“

„V meziplanetárním prostoru je přece vakuum!“ připomněl mu otec.

„To platí v našem vesmíru,“ přikývl Standa. „Ale v tomhle vesmíru je mezi všemi světy stejný vzduch, jako na nich. Nevšimli jste si, jak jsou zdejší světy malé? Při jejich velikosti by si v našem vesmíru žádný neudržel vlastní atmosféru a bylo by na nich vakuum jako na Měsíci nebo na asteroidech. Tady je naštěstí vzduch i mezi světy… na povrchu je maličko hustší, ale i mezi nimi se dá dýchat… Zdejším světům se neříká planety, protože neobíhají a visí na jednom místě… jsme ale v jiném vesmíru, tati, tady platí jiné fyzikální zákony.“

Otec se nadechl, aby synovi něco rázného odpověděl, jenže pak se podíval kolem sebe a po krátkém zamyšlení opět pozvolna vydechl. Odpověď, jaká mu zpočátku bleskla hlavou, zřejmě patřila jen do vesmíru, který znal. Tady bylo všechno jinak a jeho současné znalosti fyzikálních zákonů mu nebyly nic platné. Ledaže by všechno kolem byla halucinace, jenže ani v tom případě nemohl nic dělat, halucinace byla natolik přesvědčivá, že se nedala odlišit od skutečnosti.

Svět pojmenovaný Vytvezyl se pod nimi zmenšoval. Zakrátko měl tvar koule, asi jako Země viditelná z Měsíce. To už ty dva darebáky nebylo vůbec vidět – zmenšila se a zmizela jim s očí i hora, u které je zanechali. Svět se postupně zmenšoval, brzy byl stejně velký – či spíš malý – jako další svět, ponechávaný stranou. Oba se teď podobaly Zemi – byly stejně modravé se zelenými skvrnami lesů a bílými mračny.

„A jak dlouho tam poletíme?“ zeptala se maminka a vytrhla tím všechny z vlastních úvah a přemýšlení.

„Na to jsem se jich zapomněl zeptat,“ pokrčil Standa provinile rameny. „Nevím. Máme tam letět a o víc se nestarat. Ration tam doletí sám, jen jsem mu určil počáteční směr a cíl. Až budeme na místě, mám se dívat po nejvyšší hoře a přistát v jejím vnitřku.“

„Přistát ve vnitřku hory?“ chytil se toho táta. „Co to má znamenat?“

„Nic víc než že máme přistát uvnitř nejvyšší hory,“ opakoval Standa. „Pochopím to prý až na místě, takže – uvidíme! Necháme se zkrátka překvapit.“

Cílový svět Dzígvlegt se zatím nezvětšoval, byl asi ještě daleko. V původním vesmíru, tam co je naše pravá Země, by se takový meziplanetární let nemohl uskutečnit, i kdyby měli dopravní prostředek srovnatelný s neviditelným rationem, který je vezl teď.

„Co kdyby se to teď pod námi rozplynulo?“ napadlo znenadání Lenku.

„Nestraš!“ okřikl ji táta.

„Nebylo by to příjemné,“ mínil Standa. „Ono se to nezdá, ale letíme rychlostí, jakou by nám záviděly nejrychlejší tryskáče světa. Kdyby kolem nás nebylo silové pole rationu, asi bychom narazili do okolního vzduchu jako raketoplán Columbie – a nejspíš bychom shořeli jako ti kosmonauti v něm,“ uvažoval.

„Doufám, že to je jen teoretická možnost!“ opáčil táta.

„Samozřejmě,“ souhlasil Standa. „Ration se dá zrušit jen v klidu, věřím jim to.“

Letěli hodinu… pak druhou… Holky začaly fňukat, že mají hlad. Bylo to pochopitelné, naposledy všichni jedli jen čínskou sáčkovou polévku, to nebylo žádné pořádné jídlo a od té doby uplynulo přece jen pár hodin.

„Vydržte to ještě hodinu!“ povzbuzoval sestry Standa, když pozoroval Dzígvlegt.

„Cože?“ vyjekla Jíťa. „Ještě hodinu?“

„Možná o maličko déle,“ připustil Standa. „Nevím to přesně, ještě nikdy jsem tam přece neletěl. Až tam budeme, tak tam budeme.“

„To máme být o hladu?“ reptala Jíťa.

„Jo!“ uťal ji Standa. „A to ještě nevíme, jak dopadneme na Dzígvlegtu. Holky, budeme hrozně rádi, když nás tam přijmou. To nám slíbili, ale nevíme, jak to splní. Jen bych řekl, že nás tam hladem trápit nebudou.“

„Ale my máme hlad!“ kňourala Lenka.

„Tak ho hlaď a říkej mu malej, já to neurychlím!“ odsekl Standa. „Podívejte, holky, teď se řítíme rychlostí raketoplánů. Raketoplánu by od čumáku odletovaly jiskry a plášť by se zvolna odtavoval, kdoví, jestli by to tak dlouho vydržel. Místo toho letíme klidně, nic s námi netřepe jako buldok ratlíkem, sedíte si tu v klidu a v teple…“

„Nemohli nám dát něco k jídlu už tam?“ ukázala Jíťa dozadu k Vytvezylu.

„Mohli,“ přikývl Standa. „Je otázkou, jestli bys to jedla. Uvědom si, Sandišůti nejsou lidi. Kdyby nám nabídli pečené šváby, mouchy nebo žížaly, jak by ses tvářila? Právě proto nás přece posílají za našimi krajany! Ti se o nás postarají a jistě nás nenechají umřít hlady, ani nám nebudou nabízet hmyz, hady nebo jinou žoužel!“

„Jen aby!“ rýpla si aspoň trochu Jíťa.

Standův názor je donutil zmlknout. Ani pozemský původ krajanů na Vytvezylu jim sám o sobě nezaručoval, že by se na jídelníčku nemohl objevit hmyz, hadi a žáby. To se přece jí i na Zemi, jen v Čechách to není obvyklé. Vždyť i Francie patří do Evropy a přitom tam jedí žáby, syrové škeble a dokonce i jakési hlemýždě! Nezbylo jim než se k hrozící budoucnosti obrátit s důvěrou, že nebude tak zlá, jak by se jim pořád ještě mohlo zdát.

Zůstávala jedna důležitá otázka. Jací budou jejich krajané na Dzígvlegtu? A jak nový přírůstek přijmou? Doufejme, že dobře, ale – jak?

To netušil ani Standa, který zatím ze všech Tvrzníků věděl nejvíc.

Dzígvlegt se zatím blížil…

*****

Dzígvlegt

Ration dorazil k cíli až k večeru, odměřovaném podle hodinek. Ve zdejším vesmíru se ale noc a den řídily podle jiných pravidel, takže k cíli doletěli za plného denního světla. Při té příležitosti se seznámili s jevem, který zde hrál roli slunce.

Zpoza Dzígvlegtu se vynořila žhoucí koule. Tady to nebylo obrovité kosmické těleso, kolem něhož obíhají všechny planety včetně obrů jako je Saturn nebo Jupiter. Zdejší slunce bylo mnohem menší než měsíc. Svítilo ale také pořádně a nedalo se do něho dívat, stejně jako je tomu u slunce na Zemi.

„Zajímalo by mě, kde to bere energii,“ podotkl tatínek. „Naše sluníčko je hvězda jak se patří, mnohonásobně mohutnější než Země, má zásob energie na rozdávání, ale kde se bere energie v tomhle malém nic? Jak bys mi to vysvětlil?“

„Já přece ani neříkám, že vím všechno!“ bránil se oslovený Standa. „Na Vytvezylu jsem se Sandišůtů zeptal na pár všetečných otázek, oni mi je zodpověděli, ale nečekejte, abych se dozvěděl za tak krátkou dobu všechno. Doufám, že krajané na Dzígvlegtu budou vědět víc.“

Ration zřejmě věděl, kam je má zavézt. Nezamířil doprostřed terče, představovaného Dzígvlegtem, ale asi k jedné třetině průměru od kraje. A brzy zjistili, co to znamená »přistát do vnitřku hory«.

Řešení hádanky bylo nakonec jednoduché. Cílovou horou byla vyhaslá sopka, ration s nimi zamířil přímo do jejího kráteru. Až když klesali do obrovského kotle, zpozoroval Standa pod nimi první nezpochybnitelné známky lidského osídlení.

Uprostřed vyhaslého kráteru, hlubokého snad půl kilometru, stál nevysoký skalní útes, vytvořený v dobách, kdy sopka ještě soptila. A na něm se rozprostíral veliký středověký hrad s kulatými kamennými věžemi, obehnaný zubatým kamenným cimbuřím.

„Páni – to je krása!“ roztál táta Tvrzník.

„To teda musela být fuška postavit!“ přidal se praktickým pocitem i Standa.

Hrad byl opravdu obdivuhodný, na rozdíl od většiny pozemských ruin udržovaný, jako nově postavený. Standa k němu ihned zamířil. V první chvíli uvažoval o přistání na nádvoří, ale pak si všiml nepatrného hloučku postav v otevřené vstupní bráně a zamířil proto k nim.

Ano, tohle byli lidé. Dokonce se zdálo, že Evropané.

Přistáli pár kroků před mávající skupinou lidí, přihlížejících jejich příletu. Ration sám zastavil klesání a Standa se opět obrátil ke zbytku své rodiny s varováním.

„Postavte se a pozor, teď dopadneme jako při seskoku z jednoho schodu!“

Všichni rychle vyskočili na nohy – a ozvalo se několikanásobné dupnutí, jak pod nimi zmizelo to neviditelné nic a všichni dopadli na kamennou dlažbu hradní příjezdové cesty.

„A jsme tady!“ řekl spokojeně Standa.

Měl ke spokojenosti dobrý důvod. Který kluk se může chlubit bezpečným zvládnutím meziplanetárního přeletu, když předtím řídil nanejvýš sportovní kolo?

Pýcha teď ale musela stranou. Od otevřené hradní brány k nim na přivítanou vykročilo osm lidí. Podle sukní to byly tři ženy, zbytek byli muži. Vpředu hrdě kráčel zarostlý chlap s divokými vlasy i vousy. Jeho zanedbaný zevnějšek kontrastoval s jeho honosným oděvem z doby Rudolfa druhého. Brokátový kabát, bílá košile, na krku bílé, bohatě skládané okruží, světlehnědé sametové, nahoře nabírané kalhoty s levou nohavicí žlutou a pravou fialovou, starodávné škorně s dlouhými, nahoru zatočenými zobci. Jakoby právě vystoupil z plakátu na Císařova pekaře.

Ostatní už nebyli oblečení tak honosně. Všichni měli na sobě zářivě bílé košile, ženy k tomu široké jednobarevné sukně, muži šedé plátěné kalhoty. S výjimkou svého vůdce byli všichni muži hladce oholení a nakrátko ostříhaní, tím víc se od nich odlišoval.

„Vítejte!“ oslovil nově příchozí. „Vítejte na hradě Jukagyri!“

„Vy jste Češi?“ vyhrkl překvapeně Standa.

„Jistě!“ přikývl vůdce. „Sandišůti posílají přírůstky povětšinou k jazykově příbuzným krajanům, bývá s tím méně problémů.“

„Jak jste se sem dostali?“ zajímal se pan Tvrzník.

„Totéž bychom rádi slyšeli i od vás,“ opáčil vůdce. „To jsou vaše děti? K nám přichází málo dětí, vaše jsou zřejmě velice odvážné. Leda byste s nimi prchali před válkou, ale to by nám snad Sandišůti nezatajili.“

„Ne, v Čechách válka není,“ zavrtěl hlavou pan Tvrzník. „Pravda ale je, že jsme… tak trochu prchali…“

„Sem nikdo maní nechodí, nejste sami,“ řekl vůdce s porozuměním. „Nuž dobře – měli bychom se poznat, než vás pozveme ke stolu. Jistě musíte mít po dlouhé cestě hlad.“

„Cesta sem byla podivuhodně krátká,“ řekl pan Tvrzník.

„To je věcí náhledu,“ vrtěl hlavou vůdce. „Pokud se vám zdála cesta krátká, musíte být zvyklí na opravdu dlouhé putování – ale o tom bychom mohli vést dlouhé spory. Nuž – mně na hradě Jukagyri říkají otec Mihovič. Vypadá to jako srbské jméno a je tomu tak, můj děd opravdu pocházel ze Srbska, ale utekl do Čech, když Srbsko zaplavili svými vojsky Turci. Jeho jméno pak přecházelo na potomky, až zůstalo u mě.“

„Mihovič? A dál?“ zeptal se otec Tvrzník.

„Nejprve vaše jména, prosím!“ požádal ho s lišáckým úsměvem otec Mihovič.

„Můžete mi říkat Stanislav Tvrzník,“ řekl Standův táta. „A tihle jsou má rodina – moje žena Jitka, syn Standa a dcery Jíťa a Lenka. Teď nás ale znáte všechny a my vás ne, to není dobré!“

„A proč?“ usmál se opět otec Mihovič. „Nestrachujte se, jistě se zavčas poznáme, víc než nám všem bude milé. Vy nemáte hlad?“

„Máme!“ začaly hned křičet Jíťa s Lenkou.

„Tož pojdeme do síně hodovní, tam pravé přivítání spácháme!“ rozhodl otec Mihovič.

Otočil se a s ním všichni ostatní, takže otec Mihovič vítací výbor uzavíral. Nevypadalo to ale nejzdvořileji, když šli místní vpředu a hosté museli jít za nimi. Standa se utěšoval, že by sami na místo netrefili, ale přece jen by raději viděl větší sblížení.

Prostornou branou vstoupili na první nádvoří. Stály tu nehybně jako sochy dvě řady rytířů v plném brnění se spuštěným hledím, takže žádnému nebylo vidět do obličeje. Každý z nich svíral žerď jiného praporu, jakoby šlo o zástupce jednotlivých lenních pánů. Ani se nepohnuli, asi jako Hradní stráž v Praze.

Standa by se rád zeptal, co ti rytíři představují, ale protože šli Tvrzníkovi jako poslední, neměl se koho zeptat. Aby vyběhl, připojil se k někomu z místních a obtěžoval ho otázkami, to si netroufal, to by bylo ještě nezdvořilejší. Nezbylo mu než odložit otázky na vhodnější dobu. Jen litoval ty rytíře – stát bez hnutí jako železné sochy nemuselo být příjemné. A že by to dělali jen kvůli nováčkům? To nevypadalo logicky.

Nu což, zeptám se, až to půjde, pomyslel si Standa.

To už vstupovali vysokými dveřmi do tmavého vnitřku veliké budovy.

Taky bych něco snědl, pomyslel si Standa…

*****

Hostina naštěstí napravila první, nepříliš dobrý dojem z přivítání.

Nejenže se před rodinou Tvrzníků ocitl podnos s celým pečeným seletem, ale konečně se dostalo i na otázky.

Samozřejmě až když se pořádně najedli. Po pravdě řečeno, hladem šilhali všichni, vždyť od včerejšího sobotního oběda, který je ty lidské hyeny ani nenechaly dojíst, pořádné jídlo ani neviděli.

Selátko s výborným chlebem! Mňam! I chleba byl jiný než na Zemi, takové už se tam ani nedělají! Krájeli je z obrovských, nejméně pětikilových pecnů, krajíce byly tlusté a když se namočily do omáčky pod seletem, chutnaly lépe než cokoliv jiného. K tomu si připočtěte křehoučké selátko, podivné koření a máte hostinu, jaká se jen tak nevidí.

Na stole ale chyběly příbory. Velikými noži si všichni odřezávali kusy masa z pečínky, ale na talíř byly ty nože příliš veliké. Ani vidličky se nedaly nahradit velikými dvojzubci. Tvrzníkovi se chvíli nerozhodně dívali, čím budou jíst, ale když viděli, jak se zdejší pustili do jídla rukama, nechali se strhnout také.

Kdo chce s vlky žíti, musí s nimi výti. A když domorodci nemají příbory, musí se jim přizpůsobit i ve způsobu stolování.

Standa se při rozsazování u stolu snažil získat místo na okraji rodiny, aby byl zdejším co nejblíž a mohl se jich případně na něco zeptat, ale starší žena, usazená vedle něho, nejevila o jeho zvědavé otázky zájem a věnovala se jen hostině.

Selátko bylo mňam, ale už aby byl konec hostiny s volnou zábavou!

Pak se ale stalo něco, co ho zaujalo.

Stoly v hodovní síni byly plné už když přišli, ale teď se před rodinou znenadání sama od sebe objevila široká mísa s čistou vodou a sloupek složených ručníků. Pohledem kolem sebe Standa pochopil, že je to umyvadlo a ručníky na mastné ruce. Tvrzníkovým nezbylo než místní opět napodobit – zdejší zvyky se od pozemského bontonu značně lišily, ale aspoň nějaké náznaky hygieny tu byly, dalo se to přijmout.

Konečně hostina skončila. Ale k údivu rodiny Tvrzníků se většina účastníků hostiny jen lehkou úklonou rozloučila – a beze slova odcházela.

Debata tedy nebude?

„Nemohli byste mi něco…“ oslovil Standa nejbližšího chlapa, ale ten jakoby ho neslyšel, ani se neobrátil a kráčel dál ke dveřím z hodovní síně.

„Nechte mé sluhy na pokoji,“ usmál se na něho otec Mihovič, který jako jediný zjevně nebyl na odchodu. „Nic vám neřeknou.“

„Proč?“ vyhrkl už trochu rozzlobeně Standa.

„Jak se vám moji sluhové líbí?“ přimhouřil otec Mihovič šelmovsky levé oko.

„Sluhové?“ vybuchl Standa. „Tohle že jsou sluhové? Připomínají spíš otroky! Kdo je tak strašně vycepoval, že se s nimi ani mluvit nedá?“

„Já, mladý muži,“ otec Mihovič a opět na něho spiklenecky mrkl. „Ale to bude tím, že to nejsou lidé. Jsou to figuríny lidem podobné, dovedou jen, co mají nacvičené. Když narazí na něco neznámého, jsou úplně vedle. Na hradě Jukagyri jsem kromě vás jediný člověk já.“

„Takže to jsou… roboti?“ vyhrkl Standa. „Snad ne i ti rytíři na nádvoří?“

„Co mám chápat pod pojmem roboti?“ opět mrkl otec Mihovič. „Robotníci? Žádné tu nepotřebuji a proto je nemám. Spíš společníky. Jenže tyhle figuríny jsou strašní tupci. Co do nich nenahustím, to nedovedou. Promluvit si s nimi můžete jen v rozsahu pěti naučených příkazů. Nejsložitější věc, kterou dokáží, je předčítat z knih, ale mají takový… až uspávající hlas, že ani to nemá velkou cenu. Leda kdybyste měli malé děti a potřebovali jste je uspávat pohádkami, na to by se – snad – dali použít.“

„Podobným strojům, jako jsou ti vaši, se na Zemi dneska říká roboti,“ vzpamatoval se táta Tvrzník. „Slovním základem je u nich robota, ale u robotů to není nic víc než práce, pro kterou jsou stavění. Jestli pro ně nemáte lepší název než figuríny, měli byste jim raději říkat roboti – stejně jako my.“

„Nevím,“ podrbal se otec Mihovič za uchem. „Víte, nás Čechů je tady na Dzígvlegtu málo. Možná bychom se měli nejprve dohovořit i s jinými národy.“

„To je jednoduché,“ usmál se Standa. „Slovo robot je sice české, ale na Zemi je uznávají všechny národy. Kdybyste je převzali i tady, bylo by to aspoň všude stejné.“

„Zajímavé,“ řekl otec Mihovič. „Aby cizinci přebírali česká slova…“

„Ono těch slov tak moc není,“ připustil táta Tvrzník. „Ale tohle je použitelné.“

„Takže roboti…“ usmál se otec Mihovič. „To se bude dobře pamatovat. Ale teď bych se vám měl věnovat – na vítání hostů tu žádné roboty nemám, to je na ně příliš složité, takže to vždycky zbude na mně. Pojďte se mnou, ukáži vám hrad. Možná byste nepohrdli lázní, ale určitě budete potřebovat vědět, kde budou vaše komnaty.“

A vykročil napřed ke dveřím z hodovní síně. Teď, když věděli, na čem jsou, jim to už nepřipadalo tak nezdvořilé. Nezdvořilí byli jen roboti…

A ti za to přece nemohli…

*****

Komnaty pro hosty měl otec Mihovič zařízené vskutku královsky. Jako kdyby hrad pro Tvrzníkovy dávno předem zařizoval. Ložnice rodičů luxusní jako apartmá v hotelu, ložnice dětí s ní sousedící, u každé ložnice lázně s vyhřátými klasickými vanami s teplou vodou, ale také s kamennými sedacími dížemi, připravenými huňatými ručníky, voňavkami i voňavými mýdly. Ani zhýčkaní milionáři by si neměli nač stěžovat a ani Tvrzníkovi tomu neodolali a příjemně se lázní osvěžili.

Sešli se po hodině ve veliké společenské místnosti, nejspíš knihovně. Nábytku tu bylo poskrovnu. Podél nejdelší stěny stála obrovská knihovna se starodávnými knihami, podle vzhledu nebyla žádná mladší než sto let. Bylo tu pár pohodlných křesel u nízkých stolečků, zřejmě určených ke čtení knih. Nebyl tu televizor ani nic tomu podobného, ale ten na hradě beztak nikdo nečekal. Ve velikém krbu byly pod hranicí polen připravené drobné třísky a věchet slámy, jen pod tím škrtnout sirkou – sirky tu ale chyběly.

Jak Standa usoudil, kromě čtení knih se tu dalo těžko něco dělat. A knihy byly výhradně starodávné. Bez sebe nadšením by tu byl každý archivář, ale jeho staré knihy nezajímaly.

Netušil ještě, jak jejich starobylý vzhled klame a co zajímavého v nich může najít…

Začínající nudu přerušil svým příchodem otec Mihovič. Vstoupil bez zaklepání, ale na hradě byl pánem on, dalo se to přijmout.

„Vede se vám dobře?“ usmál se na Tvrzníkovy.

Souhlasili, ale Standa s otcem hned měli tisíce otázek, na které jim měl otec Mihovič odpovědět. Jenže ten na otázky odpovídal příliš rozvláčně.

„Ano, Sandišůtové mi dali vědět, že jste na cestě sem,“ přikývl na první otázku. „Je to obvyklý postup. Každá národnost zastoupená v Dzígvlegtu má svého patrona nováčků, který se stará o jejich přizpůsobení. Pro Čechy jsem to já, neboť mám možnost návštěvy ubytovat. Ubytovat by vás mohli i jiní, ale já mám nejvíc možností – když už mám tak rozsáhlé sídlo. Víte, Sandišůti nechtějí pouštět lidi odsud zpátky do našeho světa. To znamená, že když už jste tady, už byste se neměli vracet. Ale tvrdili mi, že se beztak nemáte kam vracet, protože jste o všechno přišli. Takže vám tady bude jistě lépe než v našem starém světě. Tady je opravdu krásně a na Dzígvlegtu máme takové malé Čechy…“

Tvrzníkovi zůstali stát jako solné sloupy.

Cože? Že by se už neměli vrátit? Pravda, nemají kam. Ale když se nevrátí hned teď, nebudou schopní zločinnou exekuci zvrátit a pak už se opravdu nebudou mít kam vracet! Tím by také přišli o všechny příbuzné a známé, děti o spolužáky a kamarády…

Nebylo to snadné přemýšlení.

Otec Mihovič je chvíli pozoroval a zdálo se, že je chápe.

„Víte, tady je mnohem lépe než na našem původním světě,“ snažil se je utěšit. „Jestli jste byli na útěku, měli byste tady cítit ohromné ulehčení. Tady si zařídíte nový, lepší život, najdete si známé, spřátelíte se… s příbuznými je to tu horší, ale pro většinu nově příchozích je to podobné normálnímu stěhování. Musíte Sandišůty pochopit. Oni opravdu nechtějí, aby se spojení jejich a našeho bývalého vesmíru zbytečně prozrazovalo. Takhle se jim tu a tam podaří někomu u nás pomoci – a většině zdejších lidí hrozilo v našem původním světě velké nebezpečí. Vám snad nehrozila přímo smrt, ale – co byste tam dělali s holýma rukama?“

Pokynul rukou – a v krbu vzplál oheň. Nejprve se vznítila sláma, od ní třísky, pak oheň objal polínka a brzy začal olizovat i velká polena.

„Čím jste to zapálil?“ zajímal se Standa.

„Poboramoněm,“ odvětil otec Mihovič. „Želbohu, nemám pro to české slovo. Kdyby se na naší rodné Zemi objevilo něco podobného, převzali bychom jistě rádi pozemský výraz, tak jako asi převezmeme slovo robot, ale zatím nevím o ničem, co by se tomu podobalo.“

Pak ale přešel do otázek. Dal si podrobně vysvětlit, co sem rodinu Tvrzníků přivedlo, jak je možné, aby rodinu někdo tak hladce přivedl na mizinu a co na Zemi dělají soudy, že něčemu takovému nebrání.

„Vypadá to, že se toho ožebračování lidí účastní i soudci,“ posteskl si pan Tvrzník.

„Sandišůtové předali dva z vaší party rovnou gufyrům, neposlali je k nám,“ uvažoval otec Mihovič. „To není samo sebou, za tak rychlým rozhodnutím vězí něco neobyčejného. Sandišůty tak snadno nepřesvědčíte. I když zřejmě uznali, že vás poškodili, normálně by to tak rychle nerozhodli. Ti dva se museli provinit naprosto nepochybně.“

„Neškodili jen nám,“ vysvětloval mu pan Tvrzník. „Když jsme trčeli v té pasti, jakou pro nás představoval chitsaldil, jeden z těch dvou se začal svými zločiny chlubit. Vyplynulo z toho, že ti chlapi byli součástí nebezpečné bandy a naše rodina nebyla ani zdaleka jedinou obětí. Sandišůtové to zřejmě vyslechli a pak bych se jejich rychlému rozhodnutí nedivil.“

Otec Mihovič chvíli přemýšlel.

„To by odpovídalo,“ řekl po chvilce. „Něco takového jsem už zažil, ale tam byly navíc i vraždy. Pouhé krádeže na předání gufyrům nestačí.“

„Tak jak to…“ začal pan Tvrzník.

„Ale při opravdu velké způsobené škodě bych tomu věřil,“ dodal rychle otec Mihovič. „Sandišůtové jsou někdy příliš úzkostliví, než aby ublížili nevinnému, takže neubližují ani těm, kdo by si pořádný trest zasloužili.“

„Ode mě si vzali nějaké vzpomínky,“ přihlásil se Standa. „A něco mě přitom naučili.“

„Vzpomínky?“ zpozorněl otec Mihovič. „Ani to nebývá obvyklé.“

„A co zeptat se přímo Sandišůtů, co je k tomu rozhodnutí vedlo?“ navrhl pan Tvrzník.

„Ušetřím vás zbytečné snahy,“ usmál se otec Mihovič. „Nic nám neřeknou. Dozvíme se jen, že to bylo závažné – ale to už víme tak jako tak. Ostatně – oni darebáky zásadně sami netrestají. K tomu využívají gufyrů, ti pro ně takové tresty zařizují.“

„Kdo nebo co jsou vlastně ti gufyrové?“ zeptala se Standova maminka.

„Jak bych vám to řekl…“ zvážněl otec Mihovič. „Jsou jiní… nemají hmotná těla jako my nebo Sandišůtové. Vlastně jsem je na vlastní oči nikdy neviděl – a ani o to nestojím. Ve zdejším světě můžete narazit na různé bytosti, od pouhých zvířat až po inteligentní tvory, ať už lidské podoby, nebo úplně jiné. Zdejší světy jsou zkrátka různorodé. Jenže gufyrové jsou z těch horších. Vzbuzují odpor už svým vzhledem – a nedá se ani tvrdit, že by byli dobří.“

„Sandišůti mi je ukázali,“ přihlásil se nesměle Standa.

„Cože?“ vyskočil otec Mihovič. „Tys je viděl? Na vlastní oči?“

„Ne, na vlastní oči ne,“ zavrtěl hlavou Standa. „Jen mi ukázali nějaké obrázky.“

„Vážně?“ podíval se na něho otec Mihovič pozorně. „Nevymýšlíš si?“

„Nevymýšlím!“ urazil se Standa. „Proč bych si měl vymýšlet?“

„Já jen… slyšel jsem o případech, kdy se dospělí lidé při spatření gufyrů pomátli na rozumu,“ řekl opatrně otec Mihovič. „Možná máš štěstí, že jsi viděl jen jejich obrázky, ty asi nemají takovou sílu, ale… já bych si vážně rozmýšlel ukazovat je dítěti!“

„To je to tak strašné?“ zeptal se vážně Standův táta.

„Mně se tak strašní nezdáli,“ pokrčil rameny Standa. „Ne že bych po nich nějak toužil, to ne, obrázky mi úplně stačily, ale nevím, proč bych se z nich měl zbláznit.“

„Možná tě zachránilo, že ses cítil nevinný, takže by ses s opravdovými gufyry neměl nikdy seznámit, Sandišůtové je drží zkrátka, ale… Věřím ti, že ti něco ukázali a že se o tebe neobávali, ale na jejich místě bych osud nepokoušel. S gufyry se nežertuje!“

Pak se ale obrátili jiným směrem a otec Mihovič je začal seznamovat s prostředím, ve kterém se tak náhle ocitli – zejména když tu měli zůstat natrvalo…

„Dzígvlegt je jen jedním z mnoha zdejších světů,“ začal, když se ho Standova maminka zeptala, jak je vlastně tenhle vesmír uspořádaný.

„Kolik těch světů tady je?“ zeptal se Standův tatínek.

„Zdejší vesmír je nekonečný,“ usmál se otec Mihovič. „Tvrdilo se to i o vesmíru, kde se nachází naše stará dobrá Země, ale zdejší je zaplněnější a poměrně snadno se zde cestuje. Světů jako je Dzígvlegt tu jsou jen v nejbližším okolí tisíce.“

„A všechny jsou obydlené?“

„Ani zdaleka ne!“ odvětil otec Mihovič. „Některé z nich nejsou tak příjemné, jako náš Dzígvlegt. Vím o několika příliš studených, kde je jen led a mráz, jeden z blízkých světů je naopak příliš horký a pokrývá ho rozpálená poušť, dva jsou převážně vodní a plné bažin, ale drtivá většina se podobá Dzígvlegtu. Na některých světech najdete jen ojedinělá sídla, zato na takových, jako je Lefga, Kamifmuch, Vlokjyu nebo Surdyu, je osídlení souvislé po celém povrchu a leckde i do hloubky.“

„Zdálo se mi, že je tenhle svět nějak malý,“ nadhodil pan Tvrzník.

„To se vám nezdálo,“ ujistil ho otec Mihovič. „Zdejší světy jsou menší než bývala naše původní Země. Zajímavé je, že mají gravitaci skoro stejnou jako Země. Na to pozor, kdo tu upadne, rozbije si nos nebo koleno úplně stejně jako na Zemi.“

„A to si tady všechny světy visí jen tak ve vzduchu?“ zajímal se Standa. „Když si totiž k tomu přidám nekonečnost vesmíru, musí tu být mnohem více hmoty než v našem.“

„O tom se hádat nebudeme,“ řekl otec Mihovič. „Tenhle vesmír se zkrátka uspořádal jinak než náš rodný.“

„Ale jak je možné, že zdejší slunce svítí a přitom jsou taková mrňavá?“

„Jsi nějak zvídavý, chlapče!“ usmál se otec Mihovič. „V tom případě bych ti doporučil přečíst si nějaké zdejší knihy. Možná by ses dozvěděl, co potřebuješ vědět.“

„Myslíte, že v těch starých knihách něco takového bude?“ zeptal se ho Standa zklamaně.

„Nenech se mýlit starodávným zjevem!“ napomenul ho otec Mihovič. „Sandišůtové je vytvořili už dávno v podobě našich tehdejších knih, které sem donesl někdo z našich lidí. Obsah těch knih je starší než obsah starověkých papyrových svitků, jenže v nich není naše, pozemská moudrost, ale věda Sandišůtů. Vypůjč si některou z těch knih a začti se do ní, jistě tam najdeš něco, co tě uspokojí. A nemusíš se obávat, všechny jsou psané česky.“

Pak se ale praktická maminka zeptala, jak si otec Mihovič představuje začlenění jejich rodiny do života na Dzígvlegtu.

„Nejprve vám budu muset vysvětlit, jak se tady žije,“ sliboval otec Mihovič. „Potom se už sami rozhodnete, zda se zde usídlíte a když, tak kde. Kdyby vám to vyhovovalo, mohl bych vás ubytovat na svém hradě i trvale, ale většina nově příchozích tady nezůstává, každý si brzy zařídí život po svém. Tady to není žádný problém.“

Pak s rodinou domluvil, že lekce z místního života začne až zítra. Neřekl jim ani, proč se málokdo na jeho hradě zdrží déle.

„Když se podíváte na své hodinky, zjistíte, že na Zemi v Čechách nastal pozdní večer. Ještě že jste si večeři i večerní koupel odbyli hned po příchodu, ale teď už je opravdu čas ke spánku. Sejdeme se zítra tady v knihovně, ano?“

„V sedm ráno?“ sondovala maminka.

„Při mé vrozené lenosti – ne!“ usmál se potutelně otec Mihovič. „Když, tak v deset, já si po ránu strašně rád přispím!“

Rodiče na to rychle přistoupili, pohled na hodinky beztak ukazoval, že je noc.

„Tak – vyčistit zuby a do postele!“ rozhodl táta.

„Nemáme ani pastu, ani kartáčky!“ připomněla mámě Jíťa.

„Maličkost!“ zasmál se otec Mihovič. „Než dojdete do koupelen, budou tam.“

Výmluva tedy dětem nepomohla a matka je rychle nasměrovala do koupelen, zatímco se otec Mihovič rozloučil a odešel.

Rodinu Tvrzníků čekala první noc na hradě.

*****

Ráno vstal Standa nezvykle brzy. Bylo pondělí, měli by jít všichni do školy, ale… kde je tady škola? A táta s mámou taky nepůjdou do práce…

Standa vyskočil z postele, rozhrnul těžké sametové záclony a ložnice se hned projasnila. Venku byl jasný den, ale ten tu byl i po celou noc a kdoví, jestli tu nějakou noc vůbec znají.

Jsou přece v jiném vesmíru…

Dzígvlegt je obklopený světlem. Obíhá tu něco jako slunce, ale není pravé, je to zdejší náhražka. Svítí, hřeje, ale je mrňavé jako asteroid, obíhá Dzígvlegt a na rozptýlení tmy není ani zdaleka samo. Zdejší vesmír je světlejší než náš, s tím se budou muset smířit, tak to tady prostě chodí a chodit bude.

Tak proto jsou na zdejších oknech ty těžké sametové závěsy! Aby si mohli pozemšťané vytvořit aspoň iluzi noci! Večer si jich v tom shonu nevšiml, ale díky nim se dobře vyspal.

Standa pocítil uspokojení, že na to přišel, a rychle se ustrojil. Až pak se odhodlal k ranní hygieně. Otec Mihovič jim sice hygienické potřeby přičaroval (tohle slovo se kupodivu na jejich nenadálé objevení docela hodilo), ale kartáček na zuby byl dřevěný, tuhý a neohebný, takže čištění zubů bylo až příliš podobné sebetrýznění.

Musíme si v tomto směru vyjednat lepší podmínky, napadlo Standu.

Opatrně vykoukl na chodbu, ale byla prázdná. Rychle a tiše přeběhl do knihovny. Půjčí si jednu z těch knih s moudrostí Sandišůtů – jen ještě, jestli ji dokáže přečíst. Otec Mihovič jim sice tvrdil, že je sepsaná česky, ale kdoví, není-li to staročeština, tu by asi nezvládl.

Knihovna ale nebyla prázdná. V krbu naplno plápolal oheň, který večer při odchodu už jen skomíral, ale v jednom křesle už seděla postava, která do rodiny Tvrzníků nepatřila.

Samozřejmě – otec Mihovič.

Měl před sebou rozloženou jednu z knih, jako kdyby v ní právě četl, ale jakmile Standa vstoupil, otec Mihovič knihu odložil a s prstem přes pusu mu tiše naznačil, aby byl potichu.

„Říkal jste, že si ráno přispíte a přijdete až v deset!“ napomenul Standa otce Mihoviče.

„Říkal,“ připustil oslovený. „Ale nějak mě spaní přešlo. Poslyš, napadlo mě, tys byl ve vaší rodině něčím výjimečný, že? Proč by po tobě Sandišůtové chtěli tvé vzpomínky, dělají to přece jen neradi.“

„Nevím,“ pokrčil rameny Standa. „Výjimečný asi ne… spíš jsem byl z naší rodiny právě na kraji, když do toho… chitsaldilu jeden z nich vstoupil. Vzal mě v té tmě za ruku a já jsem s ním šel, nepřipadalo mi to špatné ani nebezpečné.“

„Nebezpečné?“ usmál se trochu otec Mihovič. „Pro tebe asi ne, ale dva z vaší skupiny skončili bez velkých cavyků u gufyrů, pro ty nebylo setkání se Sandišůty žádné požehnání. Jestli jsi je opravdu viděl, tak už asi víš proč… jenže Sandišůtové si tě nevybrali, protože jsi byl na kraji. Oni vás i v té tmě viděli, jinak by tě nemohli požádat, abys ponechal na místě baterku. Dobře, vzali si tvoje vzpomínky, vyslechli žvanění těch darebáků, kterým si sami podepsali ortel, ale přesto…“

„Ale já opravdu nevím o žádné své výjimečnosti!“ trval na svém Standa.

„Nevíš, tak nevíš… přeptal jsem se na vás pro jistotu ještě jednou. Sandišůti by nebyli proti umožnit ti »částečný návrat« na Zem. To ti raději hned vysvětlím, abys moc nejásal, ale nejprv ti vysvětlím, proč jsou k něčemu takovému svolní.“

„Částečný návrat?“ Standa se na to netvářil zrovna moudře.

„Nejprve proč a pak teprve jak,“ odbyl ho otec Mihovič. „Ti dva darebáci, kvůli nimž jste teď tady, byli jen pařátem vlka, který vás na Zemi pronásledoval. Už ti jistě došlo, že to nebyli ti hlavní – ačkoliv i jejich vlastní vina stačila k předání gufyrům.“

„No, ten exekutor se ještě zmiňoval o jakýchsi manželech,“ přidal k tomu Standa.

„Ano,“ přikývl rozvážně otec Mihovič. „Pan Thorovský byl hlavou bandy a jeho paní mu v tom vědomě pomáhala. Sandišůti usoudili, že ti dva si zaslouží předat gufyrům víc než ti první dva. Mohli by na Zem poslat prostě gufyry, ale… to by byl krajní případ, to už vůbec nedělají rádi. Poslední takový případ se odehrál kdysi dávno a nedopadl prý dobře. Mohli by tam jít i sami, jenže Sandišůtové se na Zemi neobjevili už tisíc let, zřejmě o ni nemají velký zájem. Ale mohli by to umožnit tobě.“

„To jako… abych se pro ty dva vrátil na náš svět a přivedl je sem?“ podíval se Standa na otce Mihoviče opravdu udiveně.

„Dají ti to jako možnost,“ přikývl otec Mihovič. „Občas to tak dělají, ale nedávají tuto výhodu nikomu jinému než některé z obětí. Záleží jen na tobě, jestli na to přistoupíš.“

„Proč to ale nenabídli tátovi?“

„To nevím a proto ti to neřeknu,“ pokrčil rameny otec Mihovič. „Vybrali si tě, možná ses jim zdál nejvhodnější.“

„Jenže – já sem nedokážu přivést dva dospělé, nemám na to sílu!“ namítl Standa.

„Máš,“ ujistil ho otec Mihovič. „Už dvakrát jsi přemohl mnohem silnější chlapy, proč bys nezvládl i tyhle dva? Jen vědět jak!“

„No…“ ustupoval Standa. „Možná by to šlo ztuhnutím, ačkoliv nevím, zda to funguje na Zemi, kde jsou úplně jiné přírodní zákony… ale jen ztuhnutí by nestačilo. Jak bych je mohl odtahat až sem? …počkejte, že vy myslíte rationem?“

„Vidíš – ani ti nemusím vysvětlovat, jak…“ usmál se otec Mihovič. „Víš to přece sám, jen tě musím ujistit, že to na Zemi funguje jako tady. A ty už to umíš. Proto to Sandišůtové nabízejí tobě. Jde totiž také o rychlost. Když se ti dva darebové z loupežné výpravy za vámi nevrátili, vypukne nad jejich zmizením poplach. A u té jeskyně bylo lidí víc, jenže ti už nenesli takovou vinu… zkrátka – buď tam půjdeš dneska, nebo nikdy.“

„I tak to nebude žádná procházka!“ namítal Standa.

„Nebude,“ přikývl otec Mihovič. „Přesněji – nebyla by, kdybych tě ještě v rychlosti nenaučil pár dalších užitečných věcí. U tebe to půjde, protože už něco umíš. Chceš?“

„Kdybych to odmítl, nikdo už tu možnost nedostane?“ ubezpečoval se Standa.

„Nikdo,“ přikývl otec Mihovič. „A pan Thorovský i jeho paní si budou v klidu užívat naloupeného bohatství a nejspíš budou loupit dál. Kdyby šlo jen o vás, dalo by se nad tím mávnout rukou, ale půjde především o budoucí oběti Thorovského bandy. Ti dva darebové jsou zřejmě menší ryby, banda se bez nich obejde, ale Thorovský je její hlavou. Když ho přineseš sem, banda se nejspíš rozpadne a přestane škodit.“

„Ukažte mi tedy ty užitečné věci,“ řekl Standa. „Když je to tak…“

„Já věděl, že budeš rozumný!“ usmál se otec Mihovič.

„Já vím, udělat to musím,“ přikývl Standa.

*****

Částečný návrat

Školení, které Standa od otce Mihoviče dostal, netrvalo dlouho. Otec Mihovič měl knihu připravenou a Standovi stačilo, aby se s těmi užitečnými prostředky seznámil.

Nejzajímavější byl »částečný návrat«, ale Standa brzy pochopil, v čem to vězí. Vrátí se na Zem – a přece se nevrátí. Nejprve vstoupí do »tyhborgyru« – a vyjde jen napůl, neboť přijde o hmotné tělo, ačkoliv mu to tak nepřijde. Pozná to podle toho, že dokáže projít zdí.

„Tak, hochu – teď víš všechno, co ode mne potřebuješ vědět!“ řekl otec Mihovič. „Víc ti sdělit nemohu, zbytek se dozvíš od Sandišůtů. Už tě čekají – neztrácej ani okamžik!“

„Neměl bych aspoň říct našim…?“

„Ani okamžik!“ trval na svém otec Mihovič.

Vyšli tedy na nádvoří, kde si Standa vytvořil ration pro přelet do Vytvezylu.

„Tak koukej, ať to nezkazíš!“ přál mu otec Mihovič. „Sandišůtové ti věnují přednostní práva i v letu – dobře se dívej, to taky něco zažiješ! Překonat rychlost světla se nepoštěstí každému, tak si toho važ!“

„A ty vyřiď našim…“ odvětil Standa, ale nedokončil to.

Připadalo mu, že je to od něho jen klukovina, ve které ho otec Mihovič podporuje, ale kterou jeho vlastní táta po návratu zhodnotí pořádným potrestáním, ale to už seděl v divném neviditelném letadle a vylétl do výšky.

Cesta na Vytvezyl se lišila od té předchozí. Ration se s ním protáhl do podoby letícího šípu, Standa znenadání letěl nohama napřed, ale takovou rychlostí, až vpředu i vzadu vznikla jakási oblaka, vpředu jasně fialové, vzadu červené, ale obě rychle ztmavla, až Standa zdánlivě padal do černé propasti. Nezpanikařil ale, důvěřoval rationu. Co to může být? Že by změna vlnové délky světla, takzvaný rudý posun, jak se to občas objevuje ve science fiction? To by musel dosáhnout rychlosti blízké rychlosti světla, jenže to přece není možné, tady je všude kolem vzduch! A co to říkal otec Mihovič – že rychlost světla překoná? To teprve ne!

Zatím se nic nedělo, takže se tím přestal zabývat, ale umiňoval si, že se na to později, až na to bude čas, někoho zeptá.

Teď byl v rationu – a letěl k Sandišůtům…

*****

Zařízení zvané »tyhborgyr« se nepodobalo ničemu, co Standa znal nebo jen viděl.

Bylo to obrovské kolo, toroid ležící na zemi stranou od vstupu do chitsaldilu. Zblízka Standa viděl, že jej tvoří statisíce, možná miliony plechů, seskládaných do prstence o průměru dobrých padesáti metrů. Základní toroid se kvůli těm plechům podobal transformátorům, jen na něm chyběly cívky. Zato byly kolem dokola vidět hadi potrubí a kabelů, proplétajících se kolem základního toroidu.

Standovo místo bylo uvnitř. Dva Sandišůtové ho převedli přes můstek, nejprve se musel dostat po schodech na lávku, přejít přes tělo toroidu a po dalších schodech sestoupit na písek do jeho středu, kde uprostřed stála jakási bednička.

„Postav se na podstavec,“ vybídl ho jeden ze dvou Sandišůtů. „Založ si ruce na prsou a drž je tak, dokud proces neskončí. Nehýbej se a hlavně nesestupuj, dokud ti neřekneme.“

Odešli přes můstek – a odstranili ho i se schody.

Musel tedy klidně stát – a po pravdě, nebylo to snadné.

Nejprve se kolem něho začaly kroutit fialové blesky a ozval se hluboký dutý zvuk, jemně stoupající a klesající jako siréna, jenže o tři oktávy nižší než obvykle. Pak pocítil, jak ho jakási neznámá síla nadnáší a za okamžik se vznášel těsně nad podstavcem. To nebylo vše, ta síla ho znenadání obrátila do vodorovné polohy na zádech a roztočila ho, ale když se mu podařilo zavřít oči, ani hlava se mu netočila. Raději oči otevřel, aby mu nic neušlo. Dalo se to vydržet i s těmi fialovými blesky, které se vinuly i těsně kolem jeho hlavy. Důvěřoval Sandišůtům, že mu neublíží.

Pak ale všechno přestalo. Síla ho postavila na podstavec a zmizela.

„Můžeš jít,“ oslovili ho přes haldu plechů toroidu. Slyšel je jako za těžkým závěsem, ale rozuměl jim. Všiml si jen jedné maličkosti – můstek se schody na místo nevrátili.

Sestoupil z podstavce a zamířil směrem, odkud ho před chvílí dovnitř přivedli, jenže se musel obejít bez schodů. Už je ale nepotřeboval. Ve chvíli, kdy chtěl šplhat na tu obrovskou hromadu plechů, ruka mu zajela do jednoho z potrubí, jako kdyby tam nebylo. Zakymácel se, protože očekával oporu – a vzápětí spadl přímo na plechy toroidu.

Místo aby si natloukl, vnořil se do plechů jako do mlhy. Železný toroid mu nekladl vůbec žádný odpor. Tak tohle je ta allohmota, o které mu otec Mihovič bájil!

Zavřel oči a pomalu, opatrně se šoural dál. Když za okamžik oči otevřel, neviděl vůbec nic, kolem byla černá tma, ale po dvou dalších krocích se kolem rozsvítilo a pod nohama měl opět písek pláže.

Vystoupil z té hromady plechů a stál před dvěma Sandišůty, kteří ho sem přivedli.

„Můžeš jít,“ pokynuli mu.

*****

Šplhání po skalách vypadá úplně jinak v klasické, normální hmotě a úplně jinak, když je člověk z allohmoty. Slabší interakce mezi reálhmotou a allohmotou se ale projevuje na každém kroku. Příjemnou zkušeností je, že když v allohmotě spadnete z libovolné výšky a třeba na ostré špice stalakmitů, nic se vám nestane, prostě se podle výšky pádu zaboříte víc nebo méně do skály. Pocit při pádu není díky starým stereotypům a instinktům příjemný, ale dopad jako do peřin je změní v příjemné překvapení.

Také šplhání vzhůru po skále je snadnější. Schopnost vnořit ruce i špičky nohou do hladké skály vám vytváří virtuální žebřík, takže vyšplháte jako netopýr i po kolmé skále.

Jakmile Standa prošel chodbami i jeskyní chitsaldilu – a protože ho tentokrát sám řídil, nezdržel ho ani o vteřinu – měl před sebou poměrně snadné šplhání do horní jeskyně a za okamžik už byl v místě, které včera tak nakvap opouštěli.

V jeskyni zůstaly matrace ze slámy. Zmizel prázdný hrnec i zásoby, zakoupené rodiči za poslední peníze. Exekutorovi pohůnci zabavili a odnesli všechno i bez exekutora. Až na slámu tu nezůstalo nic, co by Standovi něco připomínalo.

Možná ale bude lepší, když tu nezůstane vůbec nic, pomyslel si.

Poboramoň je založený na intenzivním infračerveném paprsku a stačí krátké působení, aby se zasažený předmět zahřál na zápalnou teplotu. Není to žádné zařízení, ale schopnost zapalovat předměty očima, kterou teď měl i on. Slámové matrace byly suché a vzplály jedna po druhé po vteřinovém odstupu, vnitřek jeskyně ozářily plameny, ale to už byl Standa venku a trochu mhouřil oči před náporem pozemského slunce.

Před jeskyní byly jen stopy v blátivé půdě, jak tam nakládali jejich auto. Pak zřejmě odjeli, když se nedočkali návratu těch dvou. Dobrá – tady je to odbyté, letím dál, pomyslel si Standa – a vznesl se v neviditelném rationu nad vrcholky lesa…

*****

Najít byt pana soudce Thorovského bylo pro Standu kupodivu snadné. Sandišůtové ho vybavili potřebnými znalostmi – nejen přesnou adresou, ale i nějakými obrázky, vytaženými z exekutorových vzpomínek. Standa zřejmě nebyl jediný, komu Sandišůti do nich vstoupili, ale na rozdíl od něho se těch dalších neptali na dovolení.

Vstoupit někomu do vzpomínek – safra, to by bylo na Zemi nebezpečné! Kdyby tohle tajemství lidé na Zemi odhalili, proměnili by ji v pravé peklo. Neexistuje politik, který by odolal možnosti zničit své protivníky a každého, kdo se mu znelíbí. I Sandišůtové to neradi a jen výjimečně používali, ale v tomto případě výjimku udělali a Standa teď měl podrobné znalosti nejen o bydlišti Thorovského, ale i o vnitřním rozmístění jeho vily – alespoň kam až se jeho komplici při mnoha návštěvách dostali. Jako by vilu Thorovského předtím sám několikrát navštívil. Trefit tam bylo nyní hračkou.

Ration na Zemi fungoval v podobě jednoduché neviditelné bubliny se sedačkou, právě tak pro něho. Neprotahoval se, ale to neznamenalo, že by nedosahoval na pozemské poměry slušné rychlosti. Letěl nad krajinou rychlostí nadzvukového tryskáče a netrvalo dlouho, měl pod sebou vilu darebáka, který je připravil o všechno.

V té chvíli se od chodníku odlepil stříbrný mercedes. Někdo v něm odjížděl, ale Standa se jen usmál. Do práce by se ti chtělo? Kdepak – nedojedeš!

Autu zhasly reflektory, škytlo a začalo zpomalovat. Než se zastavilo úplně, zajelo ke straně a když se na obou stranách otevřely dveře, vystoupila do silnice starší suchá paní a na chodník dívka – tak v Standově věku.

Komplikace! Standa si uvědomil, že s tímhle nepočítal. Nejde jen o pana doktora práv Thorovského, ani o jeho načesanou paní. Do rodiny patří ještě děti. Nebo aspoň jedna holka, které se to jistě nemile dotkne.

Skoro okamžitě se mu vybavila scéna z jedné pohádky, kterou jim maminka předčítala na dobrou noc. Kde dcerka lidožroutů zachrání ubohé oběti před sežráním tím, že je potají v noci pustí na svobodu. Také v pohádce o Gerdě a Kájí se našla milosrdná dcerka lupičů…

Jenže to jsou pohádky. Snad se dá aspoň čekat, že ta holka o zlodějnách rodičů neví…

Paní Thorovská se zatím marně pokoušela uzamknout mercedes dálkovým ovládáním. Nefungovalo, dokud Standa nezrušil tasike-sipde v okruhu kolem auta – zónu, kde se všechny elektrické vodiče chovaly jako dokonalé izolanty a elektřina tu proto nefungovala.

Dálkové ovládání kviklo, mercedes blikl výstražnými světly na znamení zamčení dveří a matka s dcerou se obrátily k domovu. Paní Thorovská vytáhla mobil, jenže to už kolem ní byla opět zóna tasike-sipde a mobil se nedal přinutit ani aby se zapnul, natož někam volal.

Záhada, co? komentoval to v duchu Standa. To se ještě budete divit!

Jako neviditelný přízrak předlétl obě Thorovské a přistál na chodníku před jejich vilou. Porucha auta je donutila k návratu a dá se očekávat, že se uvnitř sejde celá rodina, aby tuto situaci vyřešila. To mu jdou ovšem přímo do pasti.

Ani si nevšiml, jak prošel kovovou brankou v plotě. Neotvíral ji – prošel přímo skrz ni, nezdržela ho ani na okamžik. Jen pojďte, pobízel je v duchu.

Dívka otevřela branku a pustila matku napřed. Ta mezitím vzdala domlouvání mobilu, uložila jej do kabelky a rázně kráčela domů. Dívka rychle cupitala za ní.

Standa prošel zavřenými dveřmi před nimi. V předsíni bylo přítmí, ale s otevřením dveří do ní vstoupilo světlo.

„Járo!“ zahalekala žena na svého manžela.

Standa to slyšel trochu zastřeně, ale vzhledem k tomu, že to byly jediné zvuky nablízku, rozuměl všemu.

„Co je?“ ozvalo se odkudsi.

„Posralo se nám auto!“ hlásila paní. Byla si zřejmě jistá, že se doma v soukromí nad jejím slovníkem nikdo nepozastaví, ačkoliv by mohla brát ohledy alespoň na dceru.

„No a co já s tím?“ ozval se odkudsi pan Thorovský.

„Něco s tím sakra udělej, Slávka nemůže do školy!“ vybídla ho choť.

„A co mám dělat, takhle po ránu?“ opáčil mrzutě. „To si neumíš zavolat taxík?“

„Nejde mi ani mobil!“ sdělila mu. „Říkal jsi, kdovíjak je luxusní a zatím je to naprosto stejnej šmejd jako ty křápy od Vietnamců!“

„A máš ho vůbec zapnutý?“ pochyboval.

„Pojď se na to podívat a vezmi si svůj, ať tady nečučíme!“ poručila si suverénně.

Pan Thorovský vyšel ze dveří místnosti, kterou Standa ze vzpomínek exekutora neznal. Nebyl to přijímací pokoj, spíš ložnice… Ale konečně měl rodinu pohromadě na téže chodbě. Čas ubíhal, nemohl déle váhat.

JUDr Thorovský náhle poklesl v kolenou a složil se naznak. Nedopadl ale na podlahu, jen se záhadně vznášel deset centimetrů nad ní. Skoro současně se složila i paní Thorovská a také zůstala viset kousek nad šedivými dlaždičkami chodby.

Dcera Slávka se na ně vytřeštěně dívala. Pak se vedle ní pomalu zjevila poloprůhledná postava kluka nepatrně menšího než byla sama. Standa se zneprůhlednil – musel vyvinout úsilí, když chtěl, aby ho viděla, ale šlo spíš o vnitřní napětí než o fyzickou námahu.

„Máš nějaké sourozence? A máš ke komu jít?“ zeptala se jí ta podivná postava ještě podivnějším způsobem. Neotvírala totiž ústa, jen tiše šeptala.

„Kdo jsi?“ oslovila zděšeně ten napůl průhledný přízrak, stojící proti ní.

„Přišel jsem si pro tvé rodiče,“ sdělil jí. „Jsem z jiného světa, mám je tam odvést a tebe se ptám: máš ke komu jít? Máš nějaké příbuzné? A sourozence?“

„Co že sis přišel? Pro mé… rodiče?“ vyjekla. „Ale to přece nejde!“

„Ale jde,“ odvětil přízrak. „Jsem z jiného světa a tvoji rodiče jsou zločinci. Já jsem jen posel a mám je tam přivést. Na tebe a na tvé sourozence se to nevztahuje a proto se tě ptám – máš nebo máte příbuzné, kam byste mohli jít?“

„Nikam nepůjdu!“ vykřikla. „Moji rodiče nejsou žádní zločinci! Ani táta, ani máma by kuřeti neublížili!“

„Musím tě zklamat, Slávko,“ odvětil přízrak. „Právě díky tvým rodičům jsem tím, čím jsem. Doufám, že jsi o jejich zločinech nevěděla, ale to nic na věci nemění. Jde mi už jen o tebe, případně o vás, jestli nejsi jedináček. Ptám se tě po třetí – máte ke komu jít?“

„Jsem jedináček, když to musíš vědět!“ vybuchla. „Ale i kdybych měla kam jít, co se tím změní? Tátu a mámu nikomu nedám, a tobě už vůbec ne!“

„Dáš nebo nedáš, to na tobě nezáleží,“ odvětil Standa. „Mám je odevzdat spravedlnosti jiného světa a nemám se tě ptát na názor. S tím se prostě musíš smířit. Ale snad bych ti mohl aspoň maličko pomoci. Ty přece za své rodiče nemůžeš!“

„Táhni do pekla, příšero pekelná!“ vykřikla Slávka a na podporu svého tvrzení udělala před sebou rukou ve vzduchu veliký kříž.

Standa se jen útrpně usmál.

„Doufáš, že ti to pomůže?“ zeptal se jí. „A myslíš si, že by ti to pomohlo proti pravým příšerám gufyrům? Na to měli myslet tvoji rodiče, než začali ničit lidi.“

Ukázal přitom na dvě těla, bezvládně ležící jen tak ve vzduchu. Přitom pomocí rationu nadhodil tělo Slávčina otce a podstrčil okraj plošiny pod jeho nohy, takže ztratily poslední kontakt s dlaždičkami, vyrovnaly se a pan Thorovský teď ležel na silovém poli rationu ještě výš – skoro půl metru nad zemí. Jen zděšeně koulel očima, přelétával jimi ze Standy na dceru a ženu, jako kdyby u někoho z nich hledal pomoc či zastání.

„Kam je chceš… odvézt? Vždyť – vždyť ani nejsou mrtví! Chceš je odnést někam do horoucích pekel – živé?“

„Někteří lidé mají prostě smůlu, dostanou se k nám už zaživa,“ vzdychl si Standa. „Mě to potkalo nedávno. Teď jsem poslem jiného světa a mám tam přivézt ty, kdo to zavinili. A to jsou tvoji rodiče, ať to vezmeš ze které strany chceš.“

„Táta nikdy nikomu neublížil!“ trvala na svém Slávka. „A máma pracuje na poště, ta k tomu nemá ani příležitost!“

„Že nikomu neublížili?“ odvětil Standa. „Tvůj táta křivě soudil, podváděl a ožebračoval lidi, kteří mu nic zlého neudělali. A tvoje máma mu v tom pomáhala. I na poště se dá lidem cíleně a účinně škodit, zejména ve spojení s justičními zločinci. Tvůj táta měl na tomto světě hájit spravedlnost a místo toho se dal na zločin – nerozčiluj se, že se teď sám ocitne před spravedlností cizího světa!“

„Já ti je ale nedám!“ vykřikla chraptivě Slávka.

„Dáš,“ řekl klidně Standa. „Nezáleží to na tobě. Máš právo na vlastní názor, ale jen na názor. Nemáš sílu, abys to zvrátila. Jak ale vidím, o moji pomoc nestojíš.“

„Necháš moje rodiče, nebo…“ vykřikla Slávka – a vrhla se na Standu.

Odvahu jí musel přiznat. Málokterý člověk dokáže skočit na průhlednou postavu, o níž navíc ví, že nepochází z našeho světa. Slávka byla odvážná – ale snažila se marně. Místo aby Standu chytila oběma rukama kolem krku a škrtila ho, její ruce projely jeho tělem úplně bez opory. Vzápětí jeho tělem prolétla a protože v něm nenašla ani náznak odporu, upadla hned za ním na dlaždičky.

„Chcípni, ty příšero pekelná!“ stihla ještě vykřiknout.

Standa pochopil, že jí nepomůže. A ona ho jistě bude do nejdelší smrti nenávidět, neboť si pravdu nikdy nedokáže přiznat, ani sama sobě. Není jí pomoci. Leda by ušetřil její rodiče a vrátil se s prázdnou, ale tím by nesl spoluvinu za jejich další zločiny. A to by mohly odnést úplně nevinné děti – a bylo by jich víc.

Obrátil se raději ke znehybněným Thorovským. Slávčinu matku, nadnášenou druhým rationem, nadhodil jako jejího muže, aby jí srovnal nohy vodorovně. Nehmotnýma rukama nemohl nic uchopit, ale měl po ruce rationy – silová pole, interagující s allohmotou stejně jako s normální hmotou. Pak nahnul plošinu jejího rationu, takže se skutálela vedle svého muže. Ovládat dva rationy současně by snad dokázal, ale bylo by to příliš riskantní.

Chystal se naskočit na ration a uzavřít ho do souvislé bubliny, ale Slávka ho předběhla. Vymrštila se za ním, prolétla podruhé jeho tělem, jenže zezadu, až se opravdu vylekal a trhl sebou, ale i když ho nemohla uchopit, aspoň padla tělem přes rodiče a zůstala spolu s nimi viset půl metru nad zemí.

„Já ti je nedám! Nedám! Nedám!“ ječela hystericky.

„No – když nedáš, nedávej!“ vzdychl si Standa. „Ale pak nebreč!“

Naskočil na ration – a jeho nohy prošly nejen nohama Slávky, ale i nohama její matky, aniž by jim ublížily. V následujícím okamžiku ration uzavřel a rozjel proti dveřím. Byly sice zavřené a Standa neměl čím stisknout kliku, ale dveře nemohly ani náhodou odolat něčemu schopnému dosahovat rychlostí srovnatelných s rychlostí světla. Standa už věděl, že pověsti o díře ve stropě po doktoru Faustovi nemusely vůbec lhát. Ozval se rachot a dveře, vyvalené i s veřejemi a s kusy cihel, vylétly až na chodníček.

Kovová branka už ho teprve nezadržela. Standa zvedl ration vzhůru a zamířil směrem odkud přiletěl a kde za jeskyní čekala připravená brána chitsaldilu.

Slávka se v první chvíli rozkřičela strachem. Znenadání totiž zjistila, že ve strašlivé hloubce pod těly rodičů vidí domy, lány polí a zelené koberce lesů. Bylo to úplně jiné než nedávný výlet jumbo-jetem s rodiči k moři. Tam totéž viděla skrz malé okénko a mohutný trup velkoletadla jí dával pocit jistoty, zatímco tady měla dojem, že už v příštím okamžiku spadne dolů a tam se určitě rozplácne jako žába pod koly kamionu.

Pak skutečně přišel strmý pád a Slávka začala ječet hrůzou, dokud nepochopila, že je to jen náběh na přistání. Snášeli se do lesa, ale stromy nepředstavovaly pro ten neviditelný letoun žádnou překážku. Prosmýkli se korunami, které před nimi úslužně uhýbaly větvemi, aniž by utrhli jediný lístek, až se snesli na nevelkou blátivou plošinku, ještě poznamenanou stopami automobilů i lidí, před černý otvor vchodu do jeskyně.

„Máš poslední možnost – vystup si!“ obrátil se Standa na Slávku. „V jeskyni je vchod do jiného světa, tam bude pozdě na nějaké rozmýšlení.“

„Neopustím mámu a tátu!“ vykřikla umíněně Slávka.

„Ale opustíš, není jiné cesty! Tady – nebo tam. Za jejich zločiny trpět nebudeš a svých zločinů nemáš na takový trest dost. Ale na druhý svět se můžeš dostat i nevinně. Jako já.“

„Ty že jsi nevinný?“ vybuchla vztekle. „Jsi zločinec, únosce a vrah!“

„Vrah nejsem, nikoho jsem nezabil a ani se k tomu nechystám. Dcera soudce by měla mít větší cit pro spravedlnost – ačkoliv, jsi dcera zločince a nebudeš mít na spravedlnost ten správný názor. Povídám ti – když si teď vystoupíš, zůstaneš v tomto světě. Bez rodičů, ale i bez jejich viny a dál už to bude záležet jen na tobě.“

„Nevystoupím a neopustím je!“ prohlásila Slávka a objala rodiče.

„Asi bych se měl dojmout,“ připustil Standa. „Ale když vím, že tvoji rodiče zahnali do druhého světa nejen mne, ale i mé rodiče a dokonce i mé dvě sestry, dojetím se nerozbrečím. Ty si pořád ještě neuvědomuješ, že se stavíš proti spravedlnosti, která ke všemu nepochází z našeho světa? Neuvědomuješ si, jak je tvá umíněnost falešná?“

„Jsi pekelná stvůra, ale přesto ti naše nenechám!“ řekla.

Bylo to čisté odhodlání, nebo jen dětská umíněnost? Anebo už jen zoufalství? Standa se ale nemohl ani nechtěl déle zdržovat.

„Dobře, ať je podle tvého!“ řekl.

A zamířil do tmavého vchodu jeskyně.

*****

Sandišůtové už na ně čekali. Slávka ztuhla hrůzou, když je spatřila, ale ani Standa neměl svědomí čisté. Splnil úkol, přivezl viníky, ale s nimi i nevinnou, která nebyla v plánu.

Naštěstí se Slávka tak křečovitě držela svých rodičů, že Sandišůtové nezpochybňovali Standovo hlášení, že se Slávky po dobrém zbavit nedokázal a po zlém to nešlo. Odvedli ho raději k tyhborgyru, poručili mu, aby se postavil na podstavec a v klidu vyčkal, co se bude dít dál. Standa už věděl, jak to chodí a nevyvedly ho z klidu ani tmavěrudé blesky, strašidelný vibrující tón, ani když ho neviditelné síly roztočily. Když všechno přestalo, přesunul se k němu přes okraj toroidu můstek i se schody, protože už by nemohl projít jeho hmotou jako předtím. Vyšel ale z tyhborgyru sám, bez pomoci.

„Přivedl jsi viníky,“ řekl mu jeden ze Sandišůtů. „Ale také jednu nevinnou. Vrátit ji do vašeho světa už nemůžeš, ujmi se jí tedy a doprav ji na Dzígvlegt. Mihovič už pro ni zajisté najde místo.“

„Já?“ zamračil se Standa. „Vždyť mi oči vyškrábe! Teď už může, když mám zase tělo!“

„Ani ji to nenapadne,“ ujistil ho Sandišůt. „Vysvětlili jsme jí, jak je to se spravedlností a nakonec jí nezbylo než to uznat. A když to uznala, nemůže pokračovat ve vzdoru.“

„No, jak myslíte,“ ustoupil Standa.

Vraceli se s ním k východu z chitsaldilu. Slávka už tam na ně čekala. Obličej měla celý rozmazaný a bylo na ní znát, že prošla něčím hrozivým.

„Ty!“ vyskočila by, když spatřila Standu, ale vyšli za ním Sandišůti, takže se nezmohla na víc než na bezmocné zahrození, jen se opět rozbrečela a přitom si po tváři rozmazávala šmouhy ze zničeného make-upu.

„Budeš mě ještě nenávidět?“ zastavil se před ní přísně.

„Budu!“ odsekla.

„No – máš proč!“ řekl mírněji. „Měl jsem tě nejpozději před tou jeskyní shodit násilím na zem, ale to bys mě nenáviděla ještě víc a navíc by sis falešně myslela, kdovíjak nejsi v právu. Doufám, že si to už nemyslíš!“

„Hele – nechtěj po mně, abych ti teď skočila kolem krku!“ odpálila ho. „Připravil jsi mě o mámu a tátu…“ a zase se rozvzlykala.

„Ani nechci, abys mi visela na krku!“ odvětil suše. „Dost na tom, že tě mám na krku obrazně. Už mi aspoň věříš, že jsem musel udělat, co jsem udělal?“

„Mohl jsi to přece odmítnout!“ zkusila to aspoň výčitkou. „Ty nemáš srdce!“

„A to jsem měl nechat tvé rodiče ničit další rodiny?“ zaútočil na ni. „Pořád nechápeš, že bylo nutné zastavit jejich lumpárny? Právě protože mám srdce, jsem zachraňoval ty další, nevinné! Nenechal jsem je zničit!“

„Ale já jsem právě přišla o rodiče, tak mám právo…“

„Nemáš!“ zastavil ji. „Nemáš právo prohlašovat to za nespravedlnost, můžeš to jedině považovat za křivdu, ale ne ode mne, od nich! To oni se na tobě provinili, když nepočítali se spravedlností! Kdyby je postihla spravedlnost našeho světa, seděli by teď oba ve vězení a ty bys byla tak jako tak sama jako kůl v plotě!“

„Jenže to by se nestalo!“ vyčetla mu. „Nikdo by je nikam nezavřel!“

„To je jen další chyba pozemské justice,“ řekl už zase klidněji. „Na Zemi by je nikdo nezavřel, tam by škodili dál a i kdyby se to provalilo, vyvázli by bez trestu. Jenže to je další důvod, proč si museli přijít pro spravedlivý trest až sem!“

„Ale ne takhle!“ utřela si oči a rozmazala si tím černou barvu z jednoho oka přes nos až k uchu. „Poslyš… viděl jsi vůbec ty… gufyry? Umíš si aspoň trošku představit hrůzu, jaká z nich jde? A tys jim je předhodil…“

„Viděl jsem gufyry,“ ujistil ji. „Ale tvé rodiče soudili Sandišůti a nepochybuji, že to bylo spravedlivé. Umíš si ty aspoň trošku představit hrůzu, která dopadla na Zemi na oběti tvých darebáckých rodičů?“

„Gufyrové jsou nesrovnatelně větší hrůza!“ tvrdila. „To přece nemůžeš srovnávat!“

V tom měla pravdu. Standa viděl gufyry jen na obrázcích, ale už si je uměl představit.

„Tvoji rodiče si, na rozdíl od jejich obětí, trest zasloužili! To taky nemůžeš srovnávat!“ nedal se a vrátil jí to. „Hele – tímto ses dostala nejen do zdejšího světa, ale co je horšího, do zdejšího vesmíru. Tady totiž neplatí pozemské zákony. Nejen nespravedlivé justiční, ale ani fyzikální, aspoň ne tak jak jsme zvyklí. Tady na Vytvezylu nemůžeš zůstat. Zdejší obyvatelé, ti vysocí, nám vyhradili jiný svět, Dzígvlegt. Odvezu tě tam, ale jen pod podmínkou, že mě nebudeš pořád vinit z toho, co se stalo!“

„Ty jsi to ale způsobil!“

„Byl jsem jen poslem,“ namítl. „Vyčítej svým zločinným rodičům, co ti způsobili. Což už jednak nemůžeš a za druhé by to nepomohlo. I tak budou potrestaní až dost.“

„No právě!“ vybuchla. „Proč jim pořád říkáš zločinci?“

„Protože zločinci jsou,“ odsekl. „Ty jsi taky jejich oběť, i když to nechceš pochopit! Hele, mám tě teď dopravit na Dzígvlegt. Poletíš se mnou dobrovolně, nebo tě mám nejprve omráčit? A nepochybuj o tom, že to dovedu!“

„Mám ještě jinou možnost?“ popotáhla nosem.

„Prakticky ne,“ odvětil. „Ještě by tě tam mohli dopravit Sandišůtové, ale vadilo by jim to víc než mně, já tam musím tak jako tak.“

„A kde je ten… Dzívlek?“

„Dzígvlegt,“ opravil ji. „To je svět, který nám Čechům vyhradili ve zdejším vesmíru. Když se podíváš támhle k tomu vzdálenému slunci, stačí ti vědět, že to slunce obíhá kolem světa nazvaného Dzígvlegt.“

„Slunce neobíhá, to jen světy se otáčejí!“ odsekla s převahou.

„Tak na to ve zdejším vesmíru rychle zapomeň!“ ujistil ji. „Tady je to naopak, slunce obíhají kolem nehybných světů. Jen to slunce méně zřetelný svět přezáří.“

„Strašný svět!“ vzdychla si, ale už trochu odevzdaně.

„Strašný svět je naše původní Země!“ oponoval jí. „Hele – konec debat, poletíme. Asi mi nedovolí plnou rychlost a vlastně bych to ani nechtěl, takže naše cesta potrvá něco přes tři hodiny, připrav se na to. A teď si sedni. Přímo za sebe, je za tebou židle.“

Slávka si ale nesedla, místo toho za sebe hrábla rukou. Hledala židli, ale nahmatala jen cosi jako velikou gumovou neviditelnou pneumatiku.

„Nezdržuj, sedni si!“ přikázal jí netrpělivě. „Už musíš vědět, že jsou zdejší létající prostředky průhledné. Sedni si a nadzvedni nohy nad písek, ať můžu ration uzavřít!“

Poslechla ho značně opatrně a váhavě, ale poslechla. V té chvíli se prudce vznesli do výšky a za okamžik se pláž pod nimi zmenšila do pouhého žlutého pásku na břehu moře.

„Na – utři si obličej!“ podal jí nevelký ručník. „Máš pořádně rozmazané oči a působíš skoro jako nepovedená omalovánka.“

„Sprosťáku!“ zpražila ho. „To se dámám neříká!“

Nabízený ručník ale přijala a otřela si důkladně obličej. Pak se podívala, co to udělalo s ručníkem. Když viděla tu vícebarevnou stopu, otočila ručník z druhé strany a otřela se jím podruhé, aby to dokončila. Setřela si konečně make-up a vypadala teď mnohem lépe.

„Měl jsem tě snad nechat vypadat jako nepovedený klaun?“ rýpl si Standa.

„Hele – máš prej sestry, ne? Tak bys mohl mít pochopení.“

„Moje sestry se nemalují,“ ujistil ji. „Jsou mladší než já a ještě je to ani nenapadlo.“

„Kolik jim je?“ zeptala se ho. „Já jsem se malovala už v šesti!“

„My nejsme tak marniví!“ odsekl.

„Nebo jste socky, co?“ rýpla si zase ona.

„Socky?“ povytáhl obočí. „No, možná máš pravdu. Když jste nás okradli o všechno, udělali jste z nás socky. Předtím jsme ale socky nebyli!“

„Kdoví!“ zapochybovala přezíravě.

„Být socky už předtím, nestáli bychom vašim za tu zlodějnu a neseděli bychom tady!“ vybuchl. „Zato ty jsi dcera zlodějů, že jim v Čechách rovno není!“

„Hele – nemohl bys s tím přestat?“ požádala ho krotčeji.

„Přestanu, když ty přestaneš!“ ujistil ji. „Kdo tady začal o sockách, mezi které jsme se dostali zrovna kvůli vašim? Proč mi to pořád připomínáš?“

„Já už nebudu!“ slíbila.

„No vždyť je to hlavně ve tvém zájmu!“ odvětil Standa.

„Poslyš… nešlo by to nějak… urychlit? Tři hodiny… po takovém horroru…?“

„Chvilka klidu ti prospěje,“ odvětil Standa. „Asi by to urychlit šlo, ale má to i nevýhody. Určitě je přitom větší spotřeba energie – let při té rychlosti musí přijít ve hmotném prostředí šíleně draho. Kdybych tak už jednou neletěl, ani bych nevěřil, že je to možné. Něco musí před rationem rozhrnovat vzduch do stran a to hodně daleko dopředu… ostatně, ration se při tom změní v dutý šíp a já nemám chuť s tebou sdílet tak malý prostor… nemám zájem se na tebe mačkat, leda tak zády k sobě abych na tebe neviděl…“

„Sprosťáku!“ řekla, ale v očích neměla vraždu jako před chvílí.

„Tak vidíš, že si vlastně nepřeješ zrychlit!“ využil toho. „Jindy bys byla touhle dobou ve škole a taky bys tam musela vydržet.“

„Jenže ve škole jsou přestávky!“ namítla.

„No – tady to prostě nejde,“ pokrčil rameny. „Jestli se potřebuješ vyčůrat…“

„Nepotřebuju!“ vyhrkla a zrudla.

„…mohl bych zastavit, otevřít bublinu rationu a dívat se na druhou stranu, ale myslím si, že si to oba ponecháme pro případ skutečné nouze,“ pokračoval.

„Otevřít… tohle letadlo za letu? V téhle výšce? To jde?“ zděsila se.

„Jistě,“ přikývl. „Jakápak výška? Jsme v meziplanetárním prostoru, jenže je kolem nás vzduch – nediskutuj, tady je to tak. Vypadnout bys nemohla a i kdybys mi vyskočila ven úmyslně, nemáš kam padat. Rychle bych tě dohonil a vzal na palubu.“

„Palubu? Tady to průhledné nic má taky nějakou palubu?“ rýpla si jedovatě.

„Myslím to obrazně, stejně jako mi obrazně visíš na krku!“ odpálil ji.

Zamračila se a urazila, jenže jí to dlouho nevydrželo.

„Hele – a kam vlastně letíme?“

„Na hrad otce Mihoviče,“ sdělil jí. „Tam se dozvíš věcí…“

Chvilku jí pak vykládal, s čím se tam dosud setkali. Vytvezyl se jim mezitím změnil v nevelký míček, ale Dzígvlegt se ještě neobjevil – skrýval se zřejmě za svým sluníčkem.

„Hele… mají tam taky něco jako… děcák?“ zeptala se náhle s obavami.

„O tom jsem ještě neslyšel,“ zavrtěl hlavou. „Děcák tam nejspíš nebude.“

„Tam bych teda opravdu nechtěla,“ oddychla si viditelně.

„Vaši tě doma děcákem občas strašili, že?“ hádal.

Podívala se na něho opět vražedným pohledem, ale po pár vteřinách pokrčila rameny.

„Máš pravdu, strašili. Jestli tam nic takového není, tím líp. Nemáš aspoň tušení, co tam se mnou bude, když už mě tam vezeš?“

„Řekl bych, že se tě jako sirotka ujme některá rodina,“ utěšoval ji. „Nevím to jistě, ale nevyloučil bych ani tu naši.“

„Cože?“ vyskočila. „Abych měla jít k vám? To snad ne! To bych raději bydlela někde sama pod mostem!“

„No – nečerti se! Otec Mihovič je starší, osamělý člověk, těžko si vezme na krk holku jako jsi ty. A zatím jsem tam nikoho dalšího pořádně nepoznal.“

„A vám… vám by to… nevadilo?“ vypadala dost vyjeveně.

„Jak komu,“ pokrčil rameny. „Kdyby o tebe projevili zájem jiní, nebyl bych proti, ale kdyby se nikdo jiný nenašel, asi by ti nic jiného nezbylo. A nám taky ne.“

„Moc nadšeně to taky neříkáš!“ postřehla.

„Poslyš, ne že bych toužil po tom, každý den tě vidět a připomínat si, proč jsme tady, ale upřímně: kdyby se ti nic jiného nenabízelo, odmítla bys? Protože pak by tě čekalo zůstat sama na celém světě a to by sis, jak pevně doufám, hodně brzy rozmyslela.“

Na okamžik se zamyslela – a pak se otřásla.

„To bych si asi opravdu rozmyslela,“ přiznala. „Ale vy byste mě snesli?“

„Můžeš za své vlčí rodiče? Nemůžeš. Tak o co jde?“ odvětil.

„No – uvidíme!“ přijala tu zvěst. „Nějak bylo, nějak bude!“

„Uvidíme!“ opakoval po ní. „A teď se dobře dívej, vedle toho sluníčka před námi už je trochu vidět Dzígvlegt.“

„To je… taková skoro jako Země?“

„Jo, skoro jako Země…“

*****

Přivítání

Tentokrát nepřistávali před hlavní branou, ale až na prvním nádvoří a nečekala je suita robotů, ale jen otec Mihovič se zbytkem rodiny Tvrzníků. Už věděli, kdo se k nim blíží, jen se nestačili shodnout v názoru na nečekaný přírůstek.

Standa přistál, jako kdyby létal denně, zrušil ration a popadl Slávku za ruku. Nevytrhla se mu, naopak, byla mu vděčná. Nejistá budoucnost potlačila zážitky z nedávné nepříjemné minulosti a i kdyby si to nechtěla připustit, Standa byl teď pro ni oporou. Dokonce doslova, když se po zrušení rationu zakymácela.

„Další přírůstek do našeho světa! Už mi o vás Sandišůtové dali vědět!“ přivítal je otec Mihovič. „Představovat nám ji nemusíš, Stando, ale slečna Slávka bude jistě zvědavá na nás. Mě nazývají otec Mihovič, jsem zdejším hradním pánem a mám za úkol postarat se o nově příchozí, pokud jsou jako my z národa Českého. No a mimo mě právě bydlí na mém hradě rodina Tvrzníků, z nichž už jistě znáš Standu, takže ti zbývá poznat jeho rodiče, pana Stanislava a paní Jitku, jakož i dcery, dvojčata Jitku a Lenku. Vítejte nám na hradě Jukagyri!“

Standa Slávku dotáhl nejprve k otci Mihovičovi, aby potřásla jeho medvědí tlapou, pak ji přivedl k mámě a tátovi a nakonec k sestrám.

Zatímco máma přijala Slávku s pochopením a trochu i soucitně, táta k ní byl mnohem rezervovanější a sestry ji očividně nepřijaly.

„To je ta… Thorovská?“ ošívala se Jíťa, když Standa chtěl, aby Slávce podala ruku.

„Jo, Slávka Thorovská!“ opakoval Standa. „Jenže zrovna ta z celé rodiny nic nezavinila, o ničem nevěděla a za nic nemůže. Tak se k ní koukejte chovat vlídně a zdvořile.“

„Ale… její táta je snad ten soudce, co…“

„Byl!“ odvětil Standa. „Její rodiče jsou teď u gufyrů, jestli si to dokážeš představit. Ale ona přece za nic nemůže a je teď navíc sirotek.“

„Sirotek není,“ zavrtěl hlavou otec Mihovič. „Ale jako kdyby byla. Jestli Sandišůtové předali její rodiče gufyrům, budou za své zločiny potrestaní hůř než obyčejnou smrtí. Prý je tu jeden svět, jmenuje se Peklo – a tam už nejspíš jsou, není co jim závidět.“

„A co uděláte se mnou?“ sklopila Slávka hlavu.

„Slíbil jsem jí, že tu není žádný děcák,“ řekl rychle Standa. „Tedy dětský domov. A že by si ji některá zdejší rodina mohla třeba to… adoptovat.“

„To by asi bylo nejlepší,“ přikývl otec Mihovič. „Zkusím obvolat zdejší krajany, kdo by měl zájem o tak pohlednou dívenku…“

„Nevím… ale kdyby se nikdo nenašel, bylo by asi nejlepší, kdyby zatím zůstala u nás,“ dodal rychle Standa.

„To nemyslíš vážně! Nebo… ty ses do ní zakoukal!“ napadla ho Jíťa.

„Myslím to vážně pro případ, kdyby se nikdo jiný nenašel,“ odmítl to Standa. „Abych se do ní zakoukal, to nepřipadá v úvahu. Ale svědomí by mě hryzalo, kdyby měla za své rodiče trpět. Když se to tak vezme, vzal jsem ji sem nevinně a neoprávněně, ačkoliv to Sandišůtové dodatečně schválili. Děcák tu snad není a kdyby měla zůstat sama… cítil bych to jako vinu. To snad pochopíte i vy dvě!“

„Ale obdivuješ ji, co?“ rýpla si Jíťa.

„Koho?“ obrátil se Standa na Slávku a pustil její ruku. „Nebude to s ní jednoduché. Je to sirotek, ale vychovaná jako jedináček, zhejčkaná a namyšlená. My jsme pro ni socky, i když to způsobili její rodiče, které tak houževnatě bránila, až je kvůli tomu tady. Nemá žádný cit pro spravedlnost a není zvyklá se dělit. U nás by to měla těžké.“

„Ty… ty hajzle!“ ulevila si Slávka směrem k Standovi. „Lháři!“

„A navíc je po rodičích sprostá jako dlaždič,“ dokončil Standa s gustem. „Když říkám, že by mohla zůstat u nás, tak jen proto, že sama by dopadla ještě hůř.“

„Já se tě o nic neprosím!“ vyhrkla Slávka a doprovodila to opět vražedným pohledem.

„Mě nepros!“ odsekl. „Spíš tady otce Mihoviče, ať ti najde nové adoptivní rodiče.“

„Ale tys ji opravdu popsal, že by od ní pes kůrku nevzal!“ vzdychl si otec Mihovič.

„Tvrdila, že lžu!“ odsekl Standa. „Tak ať dokáže, v čem!“

„Ale takhle to brát nemůžeš!“ napomenula ho maminka. „Na jednu stranu bys ji chtěl jako hosta a na druhou stranu se k ní chováš moc příkře. To spolu nehraje, nemyslíš?“

„Řekl jsem jí to už na rovinu,“ trval na svém Standa. „Ne že bych toužil po štěstí vidět ji každý den a připomínat si, proč jsme tady. Ale ona za své vlčí rodiče nemůže! Může jen za to, jak je nevychovaná. Ačkoliv i to je chyba jejich rodičů, že ji tak zanedbali.“

„A ty jsi vzor vychovanosti, co?“ vybuchla Slávka. „Náhodou se o mě naši starali! Co jsem chtěla, to jsem většinou dostala!“

„Jo – co do přepychu se měla,“ přikývl. „Ale jak ji mohli správně vychovat, když i její máma mluvila jako dlaždič a kromě toho – víme, jak si oni představovali spravedlnost!“

„Řekl jsi, že s tím přestaneš!“ vyčetla mu.

„Přestanu, když ty přestaneš! A co ten hajzl?“

„Ty jsi začal!“ odsekla. „Že jsem zhejčkaná a namyšlená!“

„A nejsi?“ ušklíbl se. „S těmi sockami sis taky začala ty!“

„A dost!“ přerušila je Standova maminka. „Konec! Poslyšte, holky, proč byste se nemohli všichni shodnout – i s Standou? Nemluvím hned o adopci, ale beztak budeme muset nějakou dobu bydlet tady na hradě otce Mihoviče a tak jako tak se budeme muset snášet!“

„Tak by to mělo být,“ přikývl otec Mihovič. „Měl bych pro vás návrh. V první době by bylo nejlépe, kdybyste bydleli u mě. Kdyby nic jiného, je tu knihovna Sandišůtů a tu bych vám opravdu vřele doporučoval. Teprve pak se můžete lépe rozhodnout. Do té doby by také bylo dobré navštívit pár jiných krajanů, abyste viděli taky něco jiného než mě. No a později se jistě můžete rozhodnout lépe než když jste tu fakticky neopeřená holátka.“

„A do té doby bude bydlet s námi?“ vyhrkla zamračeně Jíťa.

„Můj hrad je dost velký pro tři sta lidí!“ řekl otec Mihovič. „Můžete tu bydlet celý rok a vůbec se nemusíte potkat. Kromě toho si myslím, že by i tak měla mít Slávka samostatnou komnatu, takže se můžete setkávat jen u jídla a v knihovně. Kam bychom se měli tak jako tak odebrat. U oběda se to jistě lépe rozváží.“

Ukázal rukou směrem ke vchodu do hlavní hradní budovy, otočil se a vykročil. Rodině Tvrzníků nezbylo než ho následovat. Slávka se vyhnula Standově nabízené ruce a místo toho se rychle přitočila k otci Mihovičovi. Standa se za ní divně podíval, pak pokrčil rameny a také se vydal za otcem Mihovičem.

„Dostal’s košem, co?“ nahnula se k němu škodolibě Lenka.

„Tím líp,“ řekl Standa. „Měl jsem ji nechat na Zemi. Jenže jsem tam neměl hmotné tělo a jako beztělec jsem neměl čím ji odtrhnout od rodičů.“

„Jak to – neměl jsi tělo?“ zarazila se Lenka – a také Jíťa hned špicovala uši.

„To vám povím někdy jindy,“ slíbil jim neurčitě. „Jo, byly to zajímavé zkušenosti. Let na hranici rychlosti světla i procházení zdmi jako duch. Ale mělo to i nevýhody. Nemohl jsem rukama nic zvednout ze země, projít skrz stěnu bylo pro mě jednoduché, ale stisknout kliku dveří a otevřít nemožné, takže jsem je nakonec musel vyvrátit. Ale celkově z toho mám dobrý pocit.“

„Podle mě už jsme se tolik mstít neměli,“ nesouhlasila Jíťa.

„Nejde o mstu,“ opravil ji. „Jde o záchranu dalších rodin, které by ti darebáci zničili po nás. Jestli si myslíš, že by s těmi podvody přestali, když jim zmizeli dva menší komplicové, tak já si to nemyslím. Museli jsme je zastavit – a to bylo správné.“

„Ano, bylo to správné,“ ohlédl se po nich otec Mihovič. „Ale teď si dáme něco na zub a při jídle se lépe diskutuje.“

„Tak pojďte a nezdržujte!“ přidala se i maminka.

*****

„Prosím vás,“ obrátila se při jídle Slávka na otce Mihoviče. „Můžete mi něco říct?“

„Jistě, mladá dámo!“ usmál se lišácky otec Mihovič.

Seděli všichni u velkého stolu, plného vybraných jídel. Každý si mohl vybrat podle toho, nač měl zrovna chuť, chvíli jedli mlčky, ale Slávka to brzy nevydržela.

„Vy prý víte všechno… Co to jsou za stvůry, ti gufyrové?“ chtěla vědět.

„Musel jsi jí hned všechno vyslepičit?“ zamračil se otec Mihovič na Standu.

„Slávka je viděla na vlastní oči,“ podotkl Standa. „Já jsem byl tou dobou v tyhborgyru, ale ona byla se Sandišůty, když…“

„Tys je tedy viděla?“ obrátil se otec Mihovič na Slávku.

„Jo,“ špitla. „Ale připadali mi strašní… Něco jako vetřelci…jenže napůl průhlední…“

„Jsou takoví,“ přikývl vážně otec Mihovič. „Vím o pár případech, kdy byli i na Zemi, ale málo lidí je tam vidělo a ti, kdo to pochybné štěstí měli, je nedokázali pořádně popsat. Někteří hrůzou omdleli, ale nejhůř dopadli ti, kdo je viděli příliš zblízka – ti už o tom nikdy nikomu nic nepověděli.“

„Oni byli i u nás na Zemi?“ zeptal se rychle Standa.

„Ano – ale nikdy to nedopadlo dobře,“ kývl otec Mihovič. „Byli i v Čechách, ale místo aby zabránili něčemu zlému, pokazili to ještě hůř.“

„Co tam vlastně dělali?“ zajímalo Standu.

„To byste museli znát starší dějiny země České. Slyšeli jste někdy o národu Lučanů?“ začal otec Mihovič. „Měli nějaké spory s Čechy, přesněji s Prahou…“

„To známe ze Starých pověstí Českých!“ přikývl Standa.

„Takže byste měli vědět, oč tam šlo,“ povzdychl si otec Mihovič. „Lučané se tenkrát chystali Čechy vyvraždit – na příčině nesejde, beztak byla jako vždycky falešná. Sebrali do vojska všechny muže, šla s nimi i většina jejich žen, a vyrazili proti Čechům… a tam někdo zavolal na pomoc Sandišůty. V těch dobách pouštěli lidi zpět na náš svět jako pozorovatele a dávali jim možnost zavolat je, ale časem s tím po špatných zkušenostech přestali…“

„Takže Sandišůtové byli tenkrát v Čechách?“ nadskočil Standa.

„Ne, Sandišůtové k nám už tenkrát zásadně nechodili,“ řekl otec Mihovič. „Jenže ten jejich tehdejší pozorovatel to popsal tak přehnaně, že mu poslali na pomoc gufyry. Lučané se už šikovali k bitvě, slabší vojsko Pražanů na kopci rozvažovalo, jestli je lépe padnout v bitvě nebo se dát pobít až na útěku, když v té chvíli dorazili na bojiště gufyrové. Myslím, že se Lučané nestihli ani pořádně polekat. Prostě se obloha zatáhla černým mrakem a když mrak zmizel, z vojska Lučanů nezbyl ani mastný flek.“

„To je ti gufyrové tak rychle – povraždili?“ vyjekla Jíťa.

„Ne, ale během okamžiku si je odnesli s sebou,“ řekl otec Mihovič. „Povídám, nezbyl po nich ani mastný flek. Chybělo i pár Pražanů, protože gufyrové vzali s sebou všechny, kdo proti nim pozvedl zbraň nebo vystřelil šíp, ale celkově mohli Čechové slavit vítězství, ač na něm měli zásluhy jen mizivé. Vítěze zachránilo, že při nájezdu gufyrů zůstali překvapením stát jako solné sloupy a nehýbali se. Jenže kmen Lučanů se z toho už nikdy nevzpamatoval.“

„Ale jak to, že se to v pověstech zachovalo jinak?“ nedůvěřoval Standa.

„Jak jinak?“ podíval se na něho otec Mihovič. „Jestli to někdo popisoval jinak, za to nemohu, nenadávejte mi. Když jsem žil ještě v Čechách, tu pověst jsem slyšel. Kronikář ji ale popsal strašně mlhavě. Zřejmě tam sám nebyl a ze žádného očitého svědka nic nevytáhl, takže jen odhadoval, co se tam opravdu dělo. Někteří viděli, jak slunce zakryl mrak ptáků – zřejmě nevynikali zrakem, když si mysleli, že to byli ptáci. Ale i kronikář z nouze napsal, že se tam děly věci nepopsatelné a neuvěřitelné. Očividně si s tím nevěděl rady, takže to přičetl vlivu českých čarodějnic, silnějších než stejné vědmy Lučanů. Což je samo sebou nesmysl. Později tam doplnili i líčení boje a zejména hrdinských činů českých válečníků – tak to ale nebylo, bitvu za ně rozhodli v okamžiku gufyrové a Čechové na to jen užasle zírali.“

„Ale nebyla to nakonec zásluha, když přitom gufyrové zabránili vyhlazení Čechů…?“

„Neomlouvej je!“ namítl otec Mihovič. „Nemůžeš zabránit vyhlazení jednoho národa tím, že vyhladíš jiný! To přece není spravedlivé!“

„Ale dneska se to tak na Zemi dělá,“ podotkl otec Tvrzník. „Dvě strany se pustí do sebe. Přiletí letadla a jednu z nich strašným způsobem zmasakrují, údajně aby zachránily tu druhou. Je to úžasně pokrytecké, ale dělá se to tak jako na běžícím pásu.“

„Tady z toho byl veliký spor,“ usmál se smutně otec Mihovič. „Sandišůti trvali na tom, že gufyrové nemají na odnesené Lučany nárok. Gufyrové jim naopak dokazovali, že je to spravedlivé i podle sandišůtské filosofie. Pražané by se na svém území jen marně bránili, vojsko Lučanů, odhodlané vraždit, na ně vtrhlo. Nikdo nemohl popřít, že se na to Lučané chystali a byli by vraždili. Gufyrové tvrdili, že bude spravedlivé ztrestat všechny. Včetně Pražanů, které odnesli, když se chtěli bránit. Tvrdili, že tam nechali jen ty, kdo neprojevili chuť vraždit a zůstalo jich tam podle nich dost. Nakonec to Sandišůtové uhráli na remízu. Brali je jednoho po druhém k výslechu, zkoušeli jim objasnit, jak je jejich válka špatná, ale kdo i pak projevil nenávist k příslušníkům opačné strany, toho už gufyrům nechali. Lučany tak nakonec zradila jejich bojovnost. Zbylo jich osmdesát umírněnějších, kteří uznali, že jejich velitelé pochybili, ostatní strhli na svou stranu a pak už bylo prakticky nemožné projevit proti tomu odpor. Z odnesených Pražanů jich zbylo víc, ale pár desítek jich také gufyrům zůstalo. Tenkrát měli gufyrové žně!“

„A co se s těmi lidmi stalo potom?“ zajímala se Slávka.

„Nevíme,“ přiznal otec Mihovič. „Ale nic pěkného je tam asi nečekalo. Slyšel jsem, že gufyrové Sandišůtům po letech Lučany vrátili, aby jim dokázali, že je definitivně nezabíjeli, ale… kdo je viděl, ten říkal, že už to ani nejsou oni…“

„Takže tam teď jsou i moji…“ vydechla zděšením Slávka.

„Musíš si uvědomit, dcerko, že gufyrové jsou zdejší trestající pól spravedlnosti,“ dodal rychle otec Mihovič. „Kdo se jim dostane do pařátů, nejspíš si to zasloužil. Nechci se tě moc dotknout, ale tys opravdu neměla nejmenší tušení, co tvoji rodičové prováděli?“

„Neměla!“ odvětila bez váhání Slávka.

„Víš, dcerko, nechci ti sahat do svědomí, ale tys to věděl!“ vrtěl hlavou otec Mihovič. „Bylo ti to samozřejmě příjemné. Rodiče ti zajistili přepych, o jakém se tvým spolužákům ani nezdálo. Tvoje i svoje svědomí umlčeli líčením obětí jako něčeho podřadného. Nemysli si, že neznám význam slova socka – čiší z toho pohrdání lidmi, jako ze slov untermensch, česky podčlověk, také nepříliš dávno v Čechách používaných.“

„Nikdy jsem nikomu neřekla podčlověk!“ vyhrkla uraženě Slávka, bledá jako papír.

„Untermensch jsi neříkala, ale socka ano,“ nenechal se ovlivnit. „Přitom je to totéž. A jakmile jsi někomu ten cejch vpálila, už ti nestál za slovo. Poslyš, nechme toho. Zřejmě si to sama nepřiznáš – lžeš nejen jim, ale i sama sobě. Zkus se nad tím zamyslet někde stranou v koutku. Rozeber si to – ale snaž se nelhat aspoň sobě. Když se ti to povede, svědomí se ti odlehčí a bude ti dobře. Budeš-li si ale dál lhát, nikde ti nebude volně.“

„Já nelžu!“ bránila se zarytě Slávka.

„Lžeš i sama sobě,“ trval na svém otec Mihovič. „Nejsem tu jen jako hostitel, často po mně Sandišůti chtějí, abych rozpoznal, co jsou nově příchozí zač. Mám v tom dlouhou praxi a těžko mě někdo oklame. S tebou budeme mít potíže, děvče!“

„Neříkal jste, že se sem mnoho lidí nedostane?“ pochybovala Standova maminka. „Kolik lidí už jste tady přivítal?“

„Tisíce,“ ujistil ji otec Mihovič. „Nechtěl jsem vám to prozradit už při našem prvním setkání, ale vartuji tady už přes šest set let a mým hradem prošly tisíce Čechů. Možná právě proto se tu nikdo dlouho nezdrží – také si jistě najdete jiné místečko, kde se vám zlíbí. Světů jsou tisíce a Dzígvlegt není jediný, kde žijí Češi, jen nás tu je nejvíc.“

„Šest set let?“ vytřeštil na něho oči Standa. „Je to vůbec možný?“

„Je,“ přikývl otec Mihovič. „Můj otec bojoval mezi Srby už na řece Marici, kde utrpěli od Turků katastrofální porážku, ale ještě horší zkázu přineslo Srbům Kosovo pole. Táta mi pak často zpíval písně jako Šumi Marica okrvavlena… Po Kosově poli uprchl do Čech, byly tou dobou ještě pod dohasínající slávou Karla IV, takže bláhově doufal, že jde do lepšího.“

„A co vy?“ přerušil ho dychtivě Standa.

„Otec se v Čechách oženil,“ usmál se trochu otec Mihovič. „Po matce jsem tedy Čech a navíc jsem se tam narodil. Karel IV byl už tehdy mrtev, v Čechách byl králem syn Václav a doba byla krutá, nejistá. Za jeho vlády upálili v Kostnici Jana Husa, po jeho smrti vypukly husitské války, ale doba k nim spěla tak jako tak, dalo by se říci, že se můj otec odstěhoval z deště pod okap. Naštěstí pro něho zemřel v době, kdy se nad Čechami vznášely poslední odlesky záře slavné doby Karlovy a byl zdánlivý klid, takže zemřel usmířen a spokojený. Bylo by mu toho roku sedmdesáte let…“

„Vy pocházíte… z husitské doby?“ nechtěl tomu věřit Standa.

„Z předhusitské,“ přikývl otec Mihovič. „O Husovi se sice v té době už hodně mluvilo, ale byl ještě naživu. Já jsem se sem dostal roku 1412, před jeho upálením. Bylo mi tenkrát dvaadvacet let, to už se v Čechách znovu rozmohli loupežníci, přepadávající pocestné. Král Václav na ně zjevně nestačil, takže jsem to zažil i na vlastní kůži.“

„Taky vás přepadli?“ zeptala se Lenka.

„Kdyby jen mě!“ vzdychl si otec Mihovič. „Otec udělal všechno, abych se stal jako on zbrojnošem. Sjednal mi výcvik, opatřil zbraně – v té době to bylo určitě bezpečnější než být sedlákem. Stal jsem se zbrojnošem a otec měl ze mě radost a byl na mě pyšný… Pak zemřel a já jsem se musel starat sám. Toho léta mě najali k ozbrojenému doprovodu rytíře Přibíka na cestu z Prahy do Rakous. Na jihu Čech nás přepadli zbrojenci Rožmberků. Nepřekvapili nás, nikdo si tenkrát nedovolil cestovat bez náležité opatrnosti, ale měli přesilu a nezbýval nám než útěk. Velitel Čeněk Srša pověřil náš oddíl odrážením dotírajících Rožmberských, aby tak umožnil uniknout hlavně vozům, ale všem bylo jasné, že nám svěřil roli ztracenců.“

„Ale nezabili vás, když jste tady…“ dožadovala se Lenka šťastného konce.

„Nezabili… ale jen díky Sandišůtům. Rožmberští nás na ústupu zahnali do skalní rokle, odkud už nebylo kam ustupovat a tam nás jednoho po druhém odstřelovali… Měli to snadné a nedalo se proti tomu nic dělat. Čtyři nás zaměstnávali mečem, pak ustoupili, ozvalo se zadrnčení tětiv kuší – a štíty všechno nepokryly, bylo nás méně a méně. Pak jsme si konečně všimli stranou díry do země – jeskyně! Dostali jsme se k ní ale už jen dva a Viléma v běhu těžce postřelili, brzy nato zemřel. Tím to prakticky skončilo. Nikdo se sice neodvážil vlézt za námi jako za šelmami do doupěte, kde bychom se ubránili i dvacetinásobné přesile, ale ani pro nás nebylo z té jeskyně úniku.“

„A co tedy s vámi udělali?“ chtěl vědět Standa.

„Ponechali u nás dva na stráži – stačilo to, abychom nemohli vylézt ven. Ostatní se stáhli, ale poslali za sebe zednáře a ti nás do večera v té jeskyni zaživa zazdili.“

„Kruťasové!“ rozhořčila se Lenka.

„Bylo to prašť jako uhoď,“ vzdychl si otec Mihovič. „Byli jsme tam jen dva, Vilém mi zemřel v náručí a byl na tom vlastně lépe – mrtvým přece pohřbení nevadí, já jsem ale ještě mrtvý nebyl a pohřbení zaživa je hodně krutá smrt. Po několika dnech strádání mě napadlo, že může mít jeskyně druhý východ, z hlubin země totiž přicházel svěží vzduch. Neměl jsem už co ztratit, obrátil jsem se a potmě jsem šátral dál, až jsem se dostal do chitsaldilu a první světlo, které jsem spatřil, bylo na Vytvezylu.“

„Kde v Čechách ta jeskyně byla?“ zajímal se rychle Standa.

„Někde u Jindřichova Hradce, ale dnes už ji nikdo nenajde,“ usmál se jeho zájmu. „Je zvenčí zazděná, navíc zasypaná hlínou a zarostlá stromy, nezůstala po ní ani památka.“

„Zůstal tam ale váš mrtvý kamarád, ne?“ připomněla mu Jíťa.

„Tomu je to určitě jedno,“ mávl rukou otec Mihovič. „Leží tam dodnes, pohřbený jako v nějaké hrobce. Mrtvým přejte klidu, nemá smysl je rušit.“

„A nepodíval se tam někdo od Sandišůtů?“ napadlo Standu.

„Sandišůtové už tenkrát na náš svět nechodili. Pro ně to znamenalo ztrátu chitsaldilu, přestal být pro ně zajímavý. Já jsem se potom dostal na Dzígvlegt do rukou pátera Ignáce, až jsem po něm převzal tuhle službu nováčkům.“

„Jak je to ale možné?“ starala se paní Tvrzníková. „Šest set let? Tolik snad ani nemůže být pravda… že by se tady žilo tak dlouho?“

„Spíš naopak, na Zemi se žije příliš krátce,“ opáčil otec Mihovič. „Znám několik ještě starších Čechů. Ačkoliv – podle zápisů ve starých knihách lidé žili kdysi déle i na Zemi…“

„Tady jsou nějaké lepší podmínky?“ zajímalo i pana Tvrzníka.

„Ani ne – jen se tu déle žije,“ pokrčil otec Mihovič rameny. „V knihách najdete, proč to tak je. Sandišůti dělali dřív pokusy tohoto druhu i na Zemi, ale pak toho nechali.“

„Nevycházely jim?“

„Jak se to vezme. Neslyšeli jste o Metuzalémovi? To bylo v těch dobách. Lidský věk se tenkrát skutečně významně prodloužil. Jenže pak Sandišůti ukončili pokusy a stáhli se.“

„A opravdu mohli lidem v tomto směru pomoci?“

„Ano – i ne,“ odvětil Mihovič. „Ano – dokázali by to, ale přitom ne – není to v jejich zájmu. Ale lidé si to zkazili sami. Sandišůtové s nimi uzavřeli smlouvu, stačilo by dodržet ji pouhých sto let, lidé by získali všechno a na Zemi mohl být hotový ráj. Jenže lidé smlouvu nedodrželi – nemají tedy nač si stěžovat.“

„Měla ta smlouva tak obtížné podmínky?“ pochyboval pan Tvrzník.

„Ani ne,“ usmál se smutně otec Mihovič. „Jen neuvěřitelná omezenost našich předků nás na Zemi okradla o vymoženosti, běžné ve zdejším vesmíru. Ale to se stalo příliš dávno, my pozdější už jsme to napravit nemohli.“

„Dobře – ale co vlastně bylo v té smlouvě?“

„Nic, co by se nedalo dodržet,“ pokrčil rameny otec Mihovič. „Ve změněné podobě se ostatně na Zemi traduje dodnes – jenže už nemá žádnou cenu. Já si ji ze Země pamatuji až ve změněné podobě, jen několik bodů zůstalo v původním znění. Nesetkali jste se s nimi? Cti rodinu – Žena s mužem rovni jsou – Nezabiješ – Nepokradeš – Nezotročíš – Svévolně nezničíš – Nepodáš křivého svědectví…“

„Myslíte Desatero?“ vyjekla paní Tvrzníková.

„To už je ta změněná podoba,“ řekl otec Mihovič. „Původní smlouva měla bodů sedm a kdyby se jimi lidé řídili, byl by na Zemi ráj. Původní Sedmero jsem se dozvěděl až tady. Na Dzígvlegtu se skutečně dodržuje, je to zdejší základní zákon. Jenže naši prapředkové si na Zemi tři body vyškrtli a šest jiných přidali. Ty přidané by byly Sandišůtům lhostejné, ale nevadily by jim. Nebudeš mít jiného boha, Nezneužiješ jména jeho… ani Dodržuj den odpočinku… umím si představit, jak by o nich uvažovali… chcete si něco dodržovat? Dodržujte si, to je vaše věc! Nemohli jim ale prominout zrušení klíčových zákazů, zejména Nezotročíš a Svévolně nezničíš, neboli zákazy otroctví a vandalismu, ani úpravy zbývajících příkazů, přímo legalizujících otroctví a podřízenost žen mužům. Právě tyto úpravy změnily smlouvu v bezcenný cár papíru! Otroctví mělo být navěky zrušeno, místo toho se udrželo ještě tři tisíce šest set let. V Americe oficiálně skončilo nedávno a neoficiálně ve světě místy přetrvává dodnes. Rovnost žen a mužů se také na Zemi prosazuje až v poslední době a to ještě s velkými obtížemi.“

„A říkáte, že by stačilo sto let dodržování?“

„Ano, stačilo by to, kdyby to lidé vydrželi. Smlouva se netýkala celého lidstva, ale jen jednoho, byť poměrně velkého kmene. Sandišůti si, bohužel, vybrali špatný vzorek.“

„Nebylo to ale v tehdejším světě všude stejné?“ zapochyboval Standa.

„Nebylo,“ řekl otec Mihovič trpce. „V té době by ve světě našli více stabilnějších říší, kde by se lidé dali přesvědčit, že je v jejich zájmu odložit spory, podrazy a darebáctví.“

„Ale vydrželi by to celých sto let?“ pochyboval Standa.

„To dnes nikdo neví,“ připustil otec Mihovič. „Možná ano, možná ne…“

„Tak v čem je problém?“ zeptal se Standa.

„V tom, že to tehdejší výběr pozemšťanů nevydržel ani polovinu,“ řekl otec Mihovič. „Čtyřicet let o ně na poušti Sandišůtové pečovali. Dodávali jim potraviny i ostatní potřeby, celý kmen se měl jako v bavlnce. Později si tu historii přepsali už bez Sandišůtů a vylíčili to úplně jinak, především se při jejím líčení neustále pokrytecky chválili.“

„Myslíte putování Židů po poušti?“ pochopila paní Tvrzníková.

„Ano – něco málo z té doby se zachovalo,“ přikývl otec Mihovič. „Jak říkám, měli se dobře, ale to jim nestačilo, pořád pošilhávali po sousedech. A že mají krásná města a oni jen stany. Vadilo jim, že se jim Sandišůtové ukazují jen výjimečně a ne vždy když si je přivolají. Nakonec využili toho, že na ně Sandišůtové trvale nedohlížejí. Vykšeftovali si zbraně, vrhli se na své sousedy, rozvrátili jim ohněm a mečem města, svévolně zničili domy, povraždili muže, prodali do otroctví ženy a děti – tím smlouvu porušili ve všech bodech. Sandišůtové se ovšem rozzlobili. Předali jejich proradné předáky gufyrům a s ostatními přestali jednat, jenže přitom zrušili i rozpracované změny, přerušili pokusy, stáhli se a ponechali je osudu. A s nimi, bohužel, i zbytek lidstva… a průměrný lidský věk pak velice rychle klesl…“

„Ale přece… udržovali si na Zemi pořád chitsaldily, nebo ne?“

„Udržovali,“ připustil otec Mihovič. „Nemohli jen tak odejít a ponechat Zemi gufyrům – anebo ještě horším. Ale další smlouvu už lidem nenabídli. Lidé pak časem překroutili co mohli. Vraždění sousedů prohlásili za oprávněné a bohem posvěcené a ještě se tím chlubili – raubíři nemravní! Zemi pak tisíce let střežilo jen pár pozorovatelů, ale postupně ubývali a dnes považujeme za velikou výjimku, když někomu umožní vrátit se na náš původní svět.“

„Vždyť mi povolili návrat skoro okamžitě!“ namítl Standa.

„Občas povolují »částečný návrat«, ale z toho se každý rád a rychle vrací,“ přikývl otec Mihovič. „Přiznej si to, jako beztělec bys na Zemi dlouho nevydržel, neměl bys tam co jíst. Byl to jednorázový akt zaměřený na ztrestání největších křivd, nic víc.“

„Ale úplně to snad ještě nevzdali,“ trval na svém Standa.

„Možná nevzdali,“ připustil otec Mihovič. „Ale celá staletí se v tom směru nic neděje a do Sandišůtů nikdo nevidí.“

„Třeba na něco čekají!“ nadhodil Standa. „Co kdybychom zjistili, nač?“

„Mohlo by to být napsané ve zdejších knihách. Co kdyby ses o to pokusil?“ navrhl mu napolo žertem a napolo vážně otec Mihovič.

„To bych ale musel zůstat u vás na hradě kdovíjak dlouho!“ strašil ho Standa.

„Zůstaň!“ přikývl otec Mihovič.

A bylo vidět, že to myslí vážně.

*****

Studia

Otec Mihovič přidělil Slávce komnatu hned vedle Standovy. Měla tam své příslušenství i s velkou vyhřívanou vanou, jen knihovna s jídelnou zůstaly i nadále společné.

V prvních dvou dnech ji ale nikdo nespatřil. Zdržovala ve své komnatě a neúčastnila se ani společného jídla. Otec Mihovič ji naučil, jak si jídlo přivolá přímo na svůj pracovní stůl, takže jedla o samotě. Proč se jim vyhýbala? Důvodů mohla mít víc – a různých. Mohla se pořád ještě považovat za společenskou smetánku, která se nebude zahazovat se sockami? Anebo o samotě zpytovala svědomí, jak ji o to otec Mihovič požádal? Mohla by se stydět za vlastní rodiče, které si odnesli gufyrové? Anebo to bylo ode všeho něco…?

Otec Mihovič to bral jako samozřejmost. Bylo to podle jeho doporučení – Slávka měla někde o samotě zpytovat svědomí, aby předešla pozdějším výčitkám. Jestli měla nějaké jiné pohnutky, to byla čistě její věc, ale kdyby se stranila jiných z falešné nadřazenosti, zadělala by si tím na pozdější problémy. Náfuky prý tady nemá nikdo rád.

Tvrzníkovi se na hradě přizpůsobili rychle. Už po týdnu se jim zdálo, jakoby tu bydleli odedávna. Majetkové otázky nechávali velkoryse stranou. Na Dzígvlegtu ani nebyly peníze, kterými by měli platit za nájem a otec Mihovič jim ani nenaznačil, že by za něco platit měli. Zpočátku se mohli cítit jako hosté, ale protože ryba a host třetí den smrdí, plynule přešli do role dalších obyvatel hradu Jukagyri.

Standovy sestry Jíťa s Lenkou si zpočátku libovaly z nenadálých prázdnin. Na Dzígvlegtu nebyla sociálka, aby hrozila rodičům odebráním dětí, zanedbávání školy by tedy nevadilo, ale v tom se přepočítaly. Táta se po několikadenních prázdninách rozhodl vyučovat je sám, aby úplně nezvlčily. Námitky, že Standovi vynecháváním z učení nadržuje, odmítl poukazem na to, že se Standa sám, z vlastního popudu vrhl na zdejší knihovnu a začal si v ní studovat.

Což se ovšem nedalo popřít.

k Standovým sestrám se brzy připojila i Slávka. Způsobila to kupodivu paní Tvrzníková. Vyčetla muži, že takhle se s adoptivními dětmi nezachází. Když už patří do rodiny, mají se vychovávat spolu s vlastními, ne aby se z ní vyčleňovaly a odstrkovaly

„Nechci ji vyrušovat – vidíš sama, že se ještě mezi nás necítí!“ namítal pan Tvrzník.

Jeho choť ale tu námitku neuznala. Před příští vyučovací hodinou zaklepala na dveře Slávčiny komnaty a po chvilce ji přivedla na vyučování. Co jí mezi čtyřma očima řekla, to zůstalo mezi nimi, ale Slávka se už vyučování nezpěčovala a přestala se svých nevlastních sester stranit. Jak se říká – žena ženě vždycky nejlépe porozumí.

A holky byly brzy jedna ruka.

*****

Knihovna na hradu Jukagyri měla s pozemskými knihovnami jedinou podobnost a to ve tvaru knih. Zdejší knihy vypadaly jako prastaré pergamenové manuskripty, ale to bylo asi tak všechno, čím pozemské knihy připomínaly.

Čtenář při otevření knihy nenašel na prvních stránkách obsah knihy, ale seznam oborů s mnoha tisíci položek, pro které byly knihy napsané. Obsah knihy byl až za ním – ale měnil se podle toho, kterou položku v seznamu knih čtenář zvolil a naposledy po ní přejel prstem. Tím totiž změnil celý zbytek knihy. Písmena se hbitě přemalovala, staré obrázky zmizely a nové vyvstaly. Objem knihy ani její váha se při tom neměnily. Kdo na tuto vlastnost knih narazil, přestal se divit, proč se všechny knihy ve velké knihovně podobaly jedna druhé jako vejce vejci. Lišily se jen nepatrně – při vypůjčení se jim na hřbetě objevilo jméno čtenáře, zřejmě aby kniha každému zachovala jeho vlastní nastavení. Dokonce se při otevření sama otevřela v místě, kde čtenář naposledy četl. Každý pak potřeboval jen jednu knihu a tisíce knih v knihovně hradu Jukagyri představovaly opravdu dostatečnou rezervu. Otec Mihovič to potvrdil, ale říkal, že je to zásoba pro nováčky nejméně na tisíc let dopředu.

Podobně dnes na Zemi vypadají elektronické knihy, jenže Sandišůtové to dokázali už před dávnými tisíciletími. Jistě mohli dát knihám, určeným lidem Země, i jinou podobu, ale přizpůsobili je zvykům tehdejších lidí. Proto měly české knihy vzhled pergamenových manuskriptů. Otec Mihovič tvrdil, že knihy pro jiné národnosti vypadají jinak, například pro Číňany jsou prý sepsané čínštinou na pravém čínském papíře.

Standa hned napoprvé ocenil jejich hierarchický systém členění. Seznam knih umožnil čtenáři rychle vyhledat obor, ve kterém se chtěl vzdělat. Další jemnější dělení představoval obsah knihy. Stačilo přidržet prst na některé položce a při otevření knihy se otevřela přímo na této stránce.

Tahle kniha by potřebovala nějaký vyhledávací mechanismus, něco jako Google, aby stačilo zadat hledané téma a pak upřesňujícími parametry zužovat haldu výsledků, pomyslel si Standa, když začal hledat, jak se vlastně s těmi podivnými knihami zachází. Brzy ale našel, že stačí kdekoliv načrtnout na pergamen nehtem hledaný text a kniha se postupně otevírá na stránkách, kde se nachází. Stejně krátce zjišťoval, jak nahradit špatně čitelné gotické písmo – dalo se ale nastavit snadno jiné a nastavení se pak přeneslo do všech knih. Možností tam bylo plno, jen vědět, kde je hledat. Standův zvídavý duch na to poměrně brzy přišel a pak mu nezbylo než obdivovat tyto knihy ještě víc.

Elektronické knihy Země se takovému ideálu pomalu přibližují, jenže pokrok se týká jen jejich formy. U knih Sandišůtů byl důležitější obsah. Ten měl nevyčíslitelnou hodnotu! Jako kdyby se tu dalo najít celé vědění lidstva – jenže z kdovíkolikátého příštího tisíciletí!

Ačkoliv Standa věděl, co chce hledat, knihovna Sandišůtů obsahovala takové kolosální množství vědomostí, že se i při systematickém pátrání prokousával k cíli jen pomalu.

Našel si při tom ale čas poradit vlastnímu tátovi, jak si práci s knihami usnadnit. Knihy obsahovaly nejen důkladný popis vědy Sandišůtů, určené pro lidi Země, ale i zhuštěné části, které byly naopak přehlednější a daly se proto využít jako učebnice pro děti. Standův táta pak jeho sestry učil podle těchto knih – a šlo to lépe než když jim předkládal nahodilé obrazy ze svých starých školních vědomostí.

Standa si tím ovšem u sester vysloužil tichou pomstu. To se stává, když žák nepochopí smysl vyučování a nechce si přiznat, že je to pro jeho dobro.

Standa se vůbec svou vědeckou náturou od děvčat odtrhl. A navíc – neomezoval se jen na určené hodiny vyučování, ale ležel ve své knize mnohem delší část dne.

„Knihomol a šprt!“ shodly se rychle všechny tři dívky.

Vědátoři obvykle nebývají u svých vrstevníků oblíbení.

Standovi to ale bylo jedno…

*****

Po slavnostním obědě – a slavnostní teď byly všechny – oslovil otec Mihovič ženskou část rodiny Tvrzníků:

„Dámy, měl bych pro vás zajímavou práci. Pro všechny čtyři, budete-li mít zájem.“

„Co by to mělo být?“ zeptala se paní Tvrzníková.

„Práce kuchařská, až bych řekl labužnická,“ upřesnil otec Mihovič.

Samozřejmě byly všechny pro. Ty mladší v tom tušily možné odpadlé vyučování, paní Tvrzníkovou popoháněla zvědavost.

„Tady se také vaří?“ zeptala se trochu udiveně. Za těch pár dní si všichni zvykli, že se hotová jídla v určenou hodinu prostě zjevují na stolech. Nikdo tu nevařil – až že by teď?

„Normálně ne,“ přikývl otec Mihovič. „Jídel tu máme na výběr takové množství, že se ani za rok žádné nemusí opakovat. Ale přece… kdykoliv se tu objeví nováček, může do naší kuchařské sbírky přinést něco, co tam dosud nebylo.“

„Kuchařské sbírky?“ opakovala po něm paní Tvrzníková.

„Na staré Zemi existovaly kuchařské knihy,“ objasňoval to otec Mihovič. „Obsahovaly recepty, podle kterých pak zkušení kuchaři připravovali jídla – samozřejmě jen pokud se jim podaří sehnat potřebné suroviny. Slyšel jsem už, že dnes těžko využijete recepty z kuchařky Magdaleny Dobromily Rettigové, zejména kde se popisuje úprava přísně chráněných raků. Naše kuchařské knihy obsahují již hotová jídla. Proto se nezapisují ani suroviny, ani postupy přípravy, ale uvaří se jedno jídlo jako vzorek a to se v naší kuchyni zaznamená pro pozdější použití. Když pak máte právě na to jídlo chuť, sáhnete obrazně po kuchařské knize a jídlo se objeví přímo před vámi. Rozumíte mi?“

„Aha – takže na nás teď bude uvařit něco, co se ve vaší knize ještě nenachází?“

„Přesně tak!“ usmál se otec Mihovič. „Nepůjde o tradiční jídla, těch tu máme na výběr dost, ledaže byste je chtěly chuťově vylepšit, ale o pochoutky, které se v našem původním světě objevily až v poslední době.“

„A vy to chcete někam… zaznamenat?“ upřesňovala si Jíťa.

„To nechte na mně, umím to,“ ujistil ji otec Mihovič. „Zdejší kuchyni jsem obohatil o pár srbských specialit, které mě naučil otec. Teď už nic nového neznám a nic nového sem nepřidám. Vy jste sem ale přišly až teď – jistě si dokážete vzpomenout na nějakou moderní specialitku…“

„Můžeme to zkusit,“ zamyslela se paní Tvrzníková. „Jen jestli tady seženeme potřebné suroviny? Dnešní svět je jiný než dřív a jsou na něm věci, které ještě nedávno neexistovaly.“

„To máte pravdu,“ souhlasil otec Mihovič. „Za mých časů například nebyly v Čechách brambory. Pak jsem jen zíral, co všechno se z nich dá připravit.“

„Dnes se do Čech dovážejí i cizokrajné plody,“ řekla paní Tvrzníková. „A mnohé jsme se už naučili používat.“

„To nemusí být problém,“ řekl otec Mihovič. „Kdybychom narazili na něco, co třeba v Čechách neroste, spojím se s kolegou patronem od jiných národů. Už jsem takhle ochutnal plno dříve neznámých věcí – pomoranže, banány, kokosy…“

„Znáte kiwi?“ zeptala se ho rychle paní Tvrzníková.

„To slovo neznám,“ přiznal otec Mihovič bez mrknutí oka. „Pokud to není něco, čemu se dřív jen jinak říkalo…“

„Kiwi a grapefruity jsou uměle vypěstované plody,“ poučovala ho paní Tvrzníková. „Ještě před půl stoletím prostě neexistovaly.“

„A safraporte, to může být zádrhel,“ zarazil se otec Mihovič. „Dobrá, když některou přísadu neseženeme, odložíme to. Věřímť ale, že i tak se něčím u nás zapíšete.“

„A co my?“ hlásila se Jíťa. „My přece nic neobyčejného vařit neumíme!“

„Vy budete ochutnávat!“ přidělil jim otec Mihovič úlohu. „Každou pochoutku musíte posoudit, zda je opravdu v té kvalitě, aby v kuchařské knize nedělala ostudu. A kromě toho se můžete zapojit i při přípravách. Třeba bude vaše maminka potřebovat pomoc – šleháním bílkové pěny a podobnými pracemi.“

„My na to máme mixér!“ podotkla Slávka. „Máte tady něco podobného?“

„Mixér neznám,“ přiznal otec Mihovič. „Ale když mi ho někdo popíše, pokusím se to sehnat. A kdyby to tady nebylo, pak pevně věřím, že nám to Sandišůtové opatří i kdyby pro to měli poslat na Zem pozorovatele.“

„Standa by tam jistě zašel…“ podotkla Lenka.

„To by byla příliš velká výjimka,“ usmál se otec Mihovič. „Váš bratr dostal jedinečnou příležitost, kterou beze zbytku využil, ale podruhé ji nikdo nedostane, Sandišůtové se svých zásad drží příliš houževnatě.“

„Škoda!“ poznamenala Slávka. „Od nás by mohl donést půlku kuchyně. Měli jsme tam mixér, robota, mikrovlnku…“

„Od nás taky, kdyby…“ chtěla dodat Lenka, jenže tím všem připomněla jisté okolnosti…

„No jo…“ zarazila ji maminka. „Jenže teď už to asi nebude pravda ani u nás, ani u vás. Mixér, robot ani mikrovlnka tady zkrátka nebudou. Ale možná by se něčím daly nahradit…“

„S tím vám asi nepomohu,“ řekl smutně otec Mihovič. „Nevím, co je to mixér. Kdyby někdo z vás dokázal pořádně popsat, co to má dělat, možná by se dalo něco vymyslet, ale bez kloudného popisu… kde nic není, ani smrt nebere!“

Ženy se rychle shodly, že mixér nevyřeší, ale pozvaly si na to hlavu rodiny.

„Mixér je poměrně jednoduchý stroj,“ řekl pan Tvrzník. „Potíž je v tom, že tady nikde není elektrická přípojka. Základem mixéru je obyčejný elektrický motor a bez elektřiny se mixér sestrojit nedá.“

„Počkejte!“ zarazil ho otec Mihovič. „Motor… motor… to mi něco říká. Není to něco jako žentour? Tedy aby se v tom něco točilo?“

„Ano, z elektromotoru na jednom konci ční otáčivá hřídel,“ přisvědčil pan Tvrzník.

„Tak v tom případě bych si už věděl rady,“ řekl otec Mihovič. „Ale teď na to není čas, museli bychom odejít do hradní kovárny. Teď bych požádal naše kuchařky o návrhy, čím by mohly vylepšit naši kuchařskou knihu.“

Rozsadil všechny kolem sebe a sám otevřel jednu z knih. Nechal pak všechny ženy, ať dospělé nebo ne, popořadě přednášet návrhy na jídla, která by se podle nich mohla přidávat mezi osvědčené recepty.

Ukázalo se ale, že to nebude tak jednoduché, jak čekali. V kuchařce už bylo položek tolik, že na většinu návrhů otec Mihovič jen vrtěl hlavou.

„To už někdo vymyslel dávno, nemá smysl objevovat Ameriku.“

„Odkud máte ten obrat – objevovat Ameriku?“ zeptal se ho pan Tvrzník. „Za husitské doby neměla Evropa o existenci Ameriky ani ponětí!“

„Vážně si myslíte, že tady od té doby sedím jako tvrdohlavý osel v koutku?“ usmál se na něho mile otec Mihovič. „Mým hradem prošla nejméně tisícovka nováčků a ti z poslední doby znali celý náš starý svět. Obrat s objevováním Ameriky mám od Franty Kudláčka. Byl to vojenský zběh z armády Rakouska-Uherska. Než aby poslušně odjel na frontu a zbytečně tam v Haliči za Habsburského císaře padl, skrýval se dlouho v různých jeskyních, až čirou náhodou objevil chitsaldil, kterým se dostal až k nám. Franta je trochu svéráz. Ačkoliv tady létáme pomocí rationů, rozhodl se postavit si vlastní létající stroj s křídloma a vrtulí. Zdařilo se mu to, chvíli si užíval létání, ale pak si na to monstrum postavil halu, nazval ji Museum a létání zanechal. No jak říkám – svéráz. Teď už lítá jako všichni – ration je jako dopravní prostředek zkrátka nepřekonatelný, nějaké aeroplány se mu nevyrovnají. Udržela se tu jedině sportovní jízda na koni, ale už jen pro zábavu, na skutečné cestování jsou koně příliš nepohodlní. Kdybyste si ale chtěli zajezdit, doporučím vás panu hraběti z rodu Zajíců, má tu docela slušný hřebčín a jistě by vás jízdě na koni rád naučil – koně jsou jeho koníček.“

„Zkusit bychom to mohli,“ přikývla paní Tvrzníková. „Ale teď budeme pokračovat. Ať mi nikdo neříká, že by naše doba nemohla v kuchařském oboru přidat nic nového!“

„Asi budeme potřebovat ten mixér!“ dodala Jíťa.

*****

Mixér nakonec Tvrzníkovy ženy dostaly.

Během přestávky odvedl otec Mihovič pana Tvrzníka do hradní kovárny a tam mixér rukou společnou zkonstruovali.

Podobal se skutečnému mixéru ETA, lišil se jen tím, že mu chyběla elektrická šňůra.

Spodní část s motorem byla dílo otce Mihoviče. Zvnějšku vypadala obvykle, jen uvnitř byl místo elektromotoru nějaký jiný stroj, nad nímž panu Tvrzníkovi trochu vstávaly vlasy. Otřásal totiž jeho přesvědčením, že perpetuum mobile nejde sestrojit a basta. Tenhle stroj se ale točil i bez viditelného přívodu energie. Stačilo otočit vypínačem. Nebyly tu obvyklé tři stupně, ale plynulá stupnice, ale na funkci to nemělo velký vliv.

Vrchní část navrhl pan Tvrzník a ta se od mixéru ETA nelišila vzhledově ani funkcí.

Navrhování strojů byla další lahůdka hradu Jukagyri. Kdo by si pod pojmem »hradní kovárna« představoval ponurou, špinavou místnost s výhní, řadou zavěšeného kovářského náčiní a kovadlinou, při vstupu do této místnosti by nepoznal, že je u cíle a hledal by dál.

Hradní kovárna na Jukagyri byla normální světlá místnost s několika pracovními stoly a především s konstrukčními knihami. Od běžných knih se na první pohled odlišovaly pouze velikostí, byly totiž mnohem větší. Daly se v nich zobrazovat libovolné jiné knihy, ale jedna z knih měla zvláštní funkci. Stačilo nalistovat její poslední prázdnou stránku a načrtnout zde požadovaný výrobek.

Bylo to složitější, ale ne tolik jako pozemské konstruktérské programy. Kreslilo se zde dřevěnou tužkou bez tuhy – vlastně jen zašpičatělým dřívkem, tužku připomínajícím.

Pak se ale dělo něco, nač pan Tvrzník jen zíral.

Jakmile otec Mihovič něco nakreslil, ťukl tužkou na nepatrný obrázek ozubeného kola na horním okraji stránky – a na pracovním stole vedle knihy se hotový předmět objevil.

Jenže to nebylo všechno. Kdykoliv pak pozměnil některou linii na výkrese, předmět na pracovním stole se pozměnil, takže sledoval tvar na výkrese. Dalo se tím tvarovat prakticky cokoliv. Předmět mohl být z různých materiálů – obvyklých i neobvyklých – část jich byla připravená na výběr, další se daly vytvářet podle potřeby. Zajímavé bylo tvarování známých materiálů. Dřevo se podle potřeby prohýbalo, ale stejně se čarám na výkresu přizpůsobovalo sklo, bronz, kov podobný nerezové oceli i silové pole, podobné materiálu rationů.

Vrchní mísu mixéru by zakrátko nepoznali od pravé ani její autoři a i tvar motorové části přesně kopíroval, jak si mixér ETA pamatoval pan Tvrzník. Lišily se pouze materiálem a trochu i funkcí. Ačkoliv vypadaly k nerozeznání, motor se točil plnou silou i bez přívodu energie a plexisklová nádoba snesla mrštění silou na dlaždičky.

„Proč to tak nefunguje i s ostatními knihami?“ vrtěl hlavou pan Tvrzník.

„Proč by to nefungovalo?“ usmál se na něho otec Mihovič. „Knihy fungují kdekoliv, konstruktérská je jen větší než ostatní, aby se v ní lépe navrhovalo. Můžete ale klidně tvořit i pomocí běžné knihy na svém pracovním stole.“

„To si hned vyzkouším!“ jásal pan Tvrzník.

Také paní Tvrzníková měla pravdu, když očekávala, že jim mixér pomůže.

Počínaje koktejly všeho druhu, přibývaly v kuchařské knize recepty jeden za druhým. Otec Mihovič si pochvaloval – a pomlaskával nad novými specialitami, protože všechny po vytvoření a zaznamenání do kuchařky společně snědli. Přece takové dobroty nevyhodí?

Kupodivu nejvíc nových receptů zaznamenala Slávka. Když byli v nejlepším, požádala otce Mihoviče o pár neobvyklých surovin, zejména o pravý olivový olej a žampiony, pak se pustila do kuchtění – a výsledkem byli překvapení všichni.

Bylo to ale pochopitelné.

Zatímco Tvrzníkovi žili svoje obyčejné životy, Thorovských si dopřávali luxusu. Měli na to přece miliony a nevadilo jim, že naloupené od nešťastníků, které posílali do nouze.

Slávka mamince při vaření ráda pomáhala, takže si zapamatovala spoustu neobvyklých receptů. Získat potřebné suroviny byl úkol otce Mihoviče, ale ten se nenechal vyvést z míry ani tak neobvyklými požadavky jako mraženými kraby, chobotnicemi a dokonce i vzácnými francouzskými lanýži, k jakým se Tvrzníkovi nikdy v životě nedostali.

Pro Slávku to ale nebylo nic neobvyklého.

„Ty lanýže jsem včera porovnal s Piérrem,“ sdělil jí pak otec Mihovič. „Tvrdil, že je to větší lahůdka, než se Francouzům podařily za poslední tisíciletí. Mám ti vyřídit jeho obdiv.“

„Kdo je to ten Piérre?“ zeptala se paní Tvrzníková.

„Francouz,“ usmál se otec Mihovič. „Patron nováčků z Francie, asi jako se já starám o nováčky z Čech. Mimo jiného máme podobnou sběratelskou vášeň – na recepty.“

„A proč si ty francouzské speciality nevyžádáš přímo od něho?“

„Ty od Slávky jsou přece lepší!“ ušklíbl se otec Mihovič.

„Jak to můžete tvrdit?“ durdila se paní Tvrzníková.

„On sám to uznal,“ usmál se.

*****

Vzhledem k tomu, že manželé Tvrzníkovi nechodili do práce, měli prakticky celý den pro sebe. Vyučování, společné jídlo, i kuchařské pokusy zabraly Tvrzníkovým jen polovinu volného času. Zbytek mohli věnovat, čemu je zrovna napadlo.

Výjimkou byl Standa, který ležel ve své knize nejen místo vyučování, ale v každé volné chvilce. Zpočátku využíval jako útočiště svou komnatu, jenže tam ho sestry každou chvilku vyrušily. Marně se odvolával na své právo na soukromí, vlastní sestry to odmítly dodržovat a občas na něho vtrhly i když ležel s knihou ve vaně.

„Káči pitomý!“ vyháněl je. „Ani ve vaně se před nimi člověk neschová!“

Pak tam ale jednou obě vtrhly – a Standa tam nebyl.

Jíťa prohrábla i jeho postel, Lenka nahlédla do vany, ale Standa nikde. Zaraženě vyšly na chodbu, kde na ně dychtivě čekala Slávka – přece jen si netroufala vtrhnout k němu jako jeho sestry.

„On tam není!“ sdělovala jí Jíťa.

„V jídelně ani v knihovně taky ne,“ souhlasila Slávka. „Tak ještě u vašich – a nevíme, kde by mohl být.“

„Ještě je tu otec Mihovič, mohl by být u něho,“ navrhla Lenka.

„A ty víš, kde tady na hradě bydlí otec Mihovič?“ vyjela na ni Slávka.

„Nevím,“ pokrčila rameny ledabyle. „Hrad je rozsáhlý, můžeme v něm bloudit dlouho. Než obejdeme všechny komnaty a chodby, máme aspoň co dělat!“

Ovšemže to ihned pochopily jako příležitost k povyražení a začaly hrad systematicky pročesávat. Nebylo to ale tak jednoduché. Standa se mohl skrývat prakticky všude. Čekalo je několik budov, spojovací chodby, věže a menší kůlny uvnitř hradeb. Lenka měla pravdu, bylo to povyražení na několik dní – a to ani nepočítala s možností, že si toho Standa všimne, změní úkryt a usadí se v již propátrané části hradu, čímž by dívky odsoudil k opakování pátrání.

Samozřejmě jen v případě, že by to po prvním neúspěchu nevzdaly. Ale to nevypadalo jako pravděpodobné.

Takový elán se jen tak nevyčerpá…

*****

První, největší budova zabrala dívkám celý týden.

Právě tady bylo nejvíc soukromých komnat, určených pro příchozí ze starého světa. Ty komnaty si byly podobné – a přitom byla každá jiná. Všude byly pracovní stoly různých stylů a barev, židle, lůžka, každá komnata měla vlastní příslušenství – ale v každé koupelně byla vana jiného tvaru, jiné barvy a jinak umístěná.

V komnatách ale nebyly žádné skříně ani jiné schovávačky a prohledávání bylo rychlé. Stačilo otevřít dveře a přejet očima po komnatě, pak udělat pár kroků ke koupelně, ale i ta se dala mžikem přehlédnout. Když postupovaly všechny tři systematicky po chodbě, neunikla jim ani myš. Jenže hlavní budova měla celkem osm pater, množství schodišť a křižujících se chodeb, na každé byly rozmístěné jídelny a projít všechna skrytá zákoutí tam nebylo tak snadné jako prohledávání komnat.

Nakonec jim zbyly dvě obytné věže, ale Slávka měla lepší nápad.

„Pojďme projít podzemí!“ navrhla dvojčata Jíti s Lenkou. „Věže nám neutečou, zato sklepy mohou být mnohem tajemnější!“

Nejbližší schody do sklepů byly nablízku knihovny. Točité kamenné schodiště mělo šířku něco přes metr, dívky po tmavých stupních sestupovaly opatrně a pro jistotu v houfu. Dole se před nimi otevřela na obě strany dlouhá chodba, ale dveří zde bylo mnohem méně. Když ale do chodby jako první vstoupila nejodvážnější Jíťa, zažehly se po celé její délce pochodně, umístěné v držácích na stěnách.

„Tohle jsme měli na chodbě taky,“ řekla Slávka, ale jen tiše.

„Pochodně?“ nepochopila to Jíťa.

„Ne – automat, který rozsvítil světla, když tam někdo vstoupil,“ upřesnila rychle, ale pořád tak tiše.

„No jo, ale aby automat zapaloval pochodně?“ pochybovala Jíťa.

„Tady je možný všechno!“ odvětila lehkomyslně Slávka.

„Tak kde začneme?“ nadhodila Lenka.

„Jako nahoře – doprava a dokolečka…“ navrhla Slávka a obrátila se podle svých slov.

„Jenže tady budou místnosti větší,“ upozornila ji Jíťa při pohledu na větší vzdálenosti ode dveří ke dveřím. „Navíc bych ve sklepích čekala spoustu sudů s vínem, to by se mělo na starých hradech nacházet a tam by se nám mohl krásně schovávat!“

„Dobře, půjdeme do každého sklepa společně,“ svolila Slávka, ačkoliv byla sama také ráda, že tady nikde nezůstane samotná.

Jíťa odhodlaně vzala za první kliku a stiskla ji. Tady pod zemí byly i kliky starodávné, kované a podle všeho železné, i když tahle mohla být z jiného materiálu, ohlazená, naleštěná jako nová – ačkoliv tady na hradě bylo možné všechno.

Jakmile Jíťa přestoupila práh, také tady se rozsvítily pochodně rozmístěné kolem celé sklepní místnosti. Byla rozsáhlá a proti předpokladům skoro prázdná. Nebyly tu žádné sudy s vínem, ale něco, co je svou ponurostí trochu šokovalo.

Dva kroky ode dveří ležela, teď už jasně osvětlená, veliká černá rakev.

„Fůůůj!“ ulevila si Slávka nahlas. „Teda – něco tak morbidního bych tady…“

Jenže to ještě nebylo nejhorší. V té chvíli se víko rakve se skřípotem odklopilo a proti třem vyděšeným dívkám se z rakve zvedla postava, dosud ležící uvnitř.

A co bylo ještě horšího, dívky ji okamžitě poznaly – a všechny tři začaly svorně ječet.

Byl to otec Mihovič.

*****

U Bělíků

Průhledná bublina plynule přistála před nevelkým domkem na pokraji lesa. Po přistání se rozplynula a před domem stál kluk s knihou v ruce. Trochu se zakymácel, jak ho ration vysadil na pískem vysypanou cestičku, ale když získal zpět rovnováhu, vykročil k domku.

Ze dveří mu vstříc vyběhla dívka.

„Naši už tě čekají!“ vítala příchozího.

„Takže můžu dál?“ usmál se na ni Standa.

„No vždyť ti to říkám!“ oplatila mu úsměv.

Aniž by na něho čekala, obrátila se a rychle vběhla před ním do domku.

„Mami! Tati! Standa přiletěl!“ ozvalo se z předsíně.

Standa vstoupil hned za ní. Poprvé obyvatele hledal, ale teď už šel rovnou do obývacího pokoje, umístěného trochu neobvykle v zadní části domu, kde se pozdravil s rodiči dívky.

„Pojďte dál, Stanislave!“ nabízel mu hned pán domu křeslo u společného stolečku. „Co je u vás nového?“

„Ále… otec Mihovič včera příšerně vyděsil naše holky,“ usmál se Standa. „Hledaly mě prý zrovna po hradě, chtěly mě překvapit a místo toho vpadly do jeho ložnice…“

„To musel být pohled!“ rozesmála se paní. „Zvlášť když před nimi vstal z postele!“

„Skoro mě mrzí, že jsem u toho nebyl,“ přikývl Standa a rozvalil se pohodlně v křesle. „Doufám, že je to vyléčilo ze šmírování. Ačkoliv musím přiznat, že se díky tomu vyznají na Mihovičově hradě lépe než já. Já jsem sice viděl plánky, ale ani by mě nenapadlo zotvírat všechny dveře a nakouknout do všech pokojů.“

„A ty jsi věděl, že otec Mihovič spí v rakvi?“ podíval se na něho zkoumavě pán domu.

„Ne,“ přiznal Standa. „Ale nenapadlo by mě prohledávat hrad bez opravdového důvodu. No, na jejich místě bych se asi taky kapitálně vyděsil…“

„Dozvěděli jste se už aspoň, proč to dělá?“ zeptala se ho paní.

„Teď už jo,“ přikývl Standa. „On to musel našim holkám vysvětlit, když ho považovaly za upíra. To taky musela být psina, když před ním prchaly a on je honil po hradě, aby jim to vymluvil… Já jeho vysvětlení chápu. Musel být v hrozném psychickém stavu, než se dostal z jeskyně k Sandišůtům a ti museli být taky důkladně překvapení, když měl jako první přání rakev. Ale splnili mu to, nakonec proč ne, když si to přál? Měli mu ji ale dodat v provedení, jak se tenkrát používala na Zemi, jen holou truhlu, aby ho všechno tlačilo… jenže oni mu ji na spaní vypolštářovali, aby se v ní cítil pohodlněji než kdy předtím. Ani se nedivím, že se mu to zalíbilo.“

„Nám to říkal taky tak,“ usmál se pán domu. „Ale to umístění ve sklepě… to už bylo přece jen trochu morbidní…“

„Já jsem se pokoušel vcítit do jeho kůže,“ přiznal Standa. „Jako zbrojnoš určitě nikdy neměl pohodlnou postel. Kdoví, jak spal předtím. A pak byl dlouho v té zazděné jeskyni na kamení, ve vlhku a v zimě, že opravdu mohl závidět mrtvým i tu rakev. Zvlášť když si ji představoval jako suchou. No a pak mu někdo – už tady – vykládal příběh hraběte Dráculy – a otec Mihovič si svou rakev stylově přestěhoval do sklepa…“

„Máte pěknou představivost, příteli!“

„Einstein o ní říkal, že je důležitější než vědomosti,“ usmál se Standa. „Ale vědomosti jsou také důležité.“

„Jsou, ale chcete toho příliš mnoho najednou,“ povzdychl si pán. „Od nás se asi víc nedozvíte. Známe se s lidmi, kteří sem na Dzígvlegt přišli až v posledních dvaceti letech. My dva jsme se poznali až tady – a Věrka skutečnou Zemi nikdy nepoznala.“

„Asi bychom měli Sandišůty obměkčit, aby jí umožnili poznat domov rodičů,“ navrhl Standa. „I kdyby to mělo být v podobě »částečného návratu«.“

„Nezeptal ses mě, jestli o to stojím!“ připomněla mu Věrka.

„Ty bys o to nestála?“ opáčil.

„Ani ne,“ odvětila Věrka. „Tady je přece krásně!“

„Taky si to myslím,“ přikývl. „Ale člověk by měl znát, odkud přišel.“

„Já jsem nikam nepřišla, jsem doma tady!“

„Jistě,“ opět souhlasil. „Ale kořeny máš na Zemi. Neříkám, že by ses měla na Zem vrátit, ani odstěhovat, stačilo by podívat se, odkud pocházejí tvoji rodiče.“

„Víš co?“ opáčila Věrka rázně. „Nabízím ti vzájemný mír a uznání. A slibuji ti, že se nebudu vrtat do tvého života, když se ty nebudeš vrtat do mého.“

„Vrtat se někomu do života, tím bych myslel snahu někomu život nadiktovat, poroučet mu, co má a co nesmí dělat, ale ne podávat upřímně míněné návrhy,“ opáčil Standa. „Dobře, jak chceš, už o tom nebudeme mluvit.“

„To bych ti upřímně radila!“ odsekla Věrka. „Jestli chceš se mnou vycházet v dobrém.“

„Poslyšte, pane Stanislave, proč s sebou někdy nevezmete zbytek vaší rodiny?“ pokusil se to pán domu usměrnit jinam. „Uvítali bychom je jako vás!“

„Přivedl bych,“ vzdychl si Standa. „Jenže oni si, stejně jako Věrka, nenechají ode mě do svých záležitostí mluvit. Upřímně míněné návrhy zkrátka nepadají na úrodnou půdu, spíš na tvrdou skálu. To je potom těžké!“

„Takže jediné rozumné řešení bude navštívit našeho starého přítele otce Mihoviče a při té příležitosti se vnutit i vaší rodině,“ navrhla paní.

„Nejen naší rodině, ale také Slávce, která do ní nepatří,“ dodal Standa.

A protože to všechny zajímalo, musel jim vylíčit, jak Slávku unesl do Dzígvlegtu.

„Tomu se ani nechce věřit!“ vrtěl hlavou pán domu. „Unést někoho do Dzígvlegtu ze Země je přece protimluv! To by Sandišůtové buď nedopustili, anebo příkladně potrestali!“

Standovi nezbylo než jim vysvětlit všechno – jak unesl Slávčiny rodiče, které Sandišůtové předali gufyrům, jenže se při jejich únosu nedokázal zbavit Slávky, takže ji musel odvézt až na Dzígvlegt. Částečně proti její vůli, neboť sem určitě nechtěla, částečně to byla její chyba, neboť ji nedokázal odtrhnout od rodičů.

„Chudák holka!“ politovala ji paní. „Ta by tě teď mohla nenávidět!“

„Mohla by,“ přikývl Standa, ale nevypadalo to kajícně. „Ačkoliv jsem ji varoval důrazně a včas a zastrašoval ji víc než dost, vinit mě z toho samozřejmě může. Nedala si říci a tak jí to vysvětlili Sandišůti. Momentálně je s naší rodinou, aby tu nebyla sama. Nechtěli byste ji raději vy? Měli byste rázem dvě docela hezké dcery!“

Věrka při těch slovech zrudla – Standa jí vlastně udělal poklonu, s jakou nepočítala. Paní domu to ale nepochopila jako poklonu oběma dívkám.

„Poslyš – nějak ochotně by ses jí zbavoval!“ podívala se na něho přísně.

„No – radost z ní nemám,“ vzdychl si. „S mými sestrami se ještě jakž takž snese, ale se mnou ne… jednak mi do smrti nezapomene ten únos a co se kvůli mně stalo jejím rodičům, za druhé je mi úplně cizí její způsob života. Její rodiče zbohatli loupežemi – i když by se jim v našem vlčím světě nedalo nic dokázat. Jenže ona to považuje za správné a normální a trest pro ně se jí zdá nespravedlivý. Zvykla si, že je bohatá, my jsme pro ni lůza a nemyslím, že by změnila názor jen tím, že teď žije s námi.“

„A co když jí křivdíš?“ pokusila se jí zastat paní. „Jestli to říkáš správně, vysvětlení od Sandišůtů přijala. Nemá ti tedy co vyčítat – nakonec jí tady bude lépe než na Zemi, tam by ji jako sirotu nečekalo nic nádherného i kdyby jí zůstalo bohatství po rodičích. Naštěstí to tady nic neznamená a Dzígvlegt je proti Zemi hotový ráj.“

„Kdybyste ji adoptovali, mohli byste jí to lépe vysvětlit,“ přimlouval se opět Standa. „Já na ni prostě nestačím a čert aby jí věřil!“

„Je aspoň hezká?“ pokusila se změnit směr hovoru paní.

„Jako obrázek!“ připustil Standa. „Ale obrázek anděla, který lidi považuje za obtěžující a překážející lůzu,“ dodal otráveně.

„Jsi si tím jistý?“ pokoušela se ho zviklat.

„Jistý… čím si člověk může být jistý?“ vzdychl si Standa. „Rád bych se mýlil, ale zatím se mi to tak zdá.“

„Třeba se mýlíš,“ přidal se i Věrčin otec.

„Já si to taky myslím,“ přidala se rychle Věrka.

„Nechme toho!“ otřásl se Standa. „Napadla mě jiná věc. Chtěl bych se seznámit s lidmi na Dzígvlegtu. Co takhle uspořádat na Mihovičově hradu nějaké setkání?“

„Dobrý nápad!“ chopila se toho paní. „Ale s tím bych se na tvém místě obrátila na otce Mihoviče, má nejlepší přehled o zdejší české komunitě. A také je může nejlépe vyrozumět, má na to jako patron Čechů prostředky.“

„Díky za informaci,“ přikývl Standa. „Obrátím se na něho, ačkoliv si myslím, že ho naše rodina i tak příliš zatěžuje.“

„To ale patří k jeho funkci patrona,“ ujistila ho paní. „Má ji od Sandišůtů, aby udržoval mezi Čechy pohodu a pořádek. Takže je to jeho povinnost.“

„A co vy, pozvání na setkání přijmete?“

„Jistě!“ opáčil pán domu. „A vyřiď otci Mihovičovi, že se k tomu nápadu připojujeme. Stačí zmínit se o rodině Bělíků. A podle mě to můžeme slíbit i za Brdlíkovy a Hanzlovy, ti taky rádi přijdou. Aspoň bude zase jednou využitý jeho impozantní velký sál.“

„Dobře, to vyřídím,“ slíbil Standa. „Ale něco by mě zajímalo teď hned. Bydlíme u otce Mihoviče pár dní. Zpočátku jsme se považovali za hosty, ale už tam jsme na hosty příliš dlouho. Jak je to tady na Dzígvlegtu s bydlením a se zaměstnáváním?“

Po jeho slovech nastala chvilka ticha. Bělíkovi se na sebe jen s úsměvem podívali.

„Tak vám to ještě neřekl, že?“ obrátil se pan Bělík na Standu. „Schválně si vás tam drží, ale správně by vám měl pomáhat osamostatnit se. Víš – možnosti zdejší civilizace jsou neporovnatelně větší než pozemské. Jistě sis už všiml, že stačí vyslovit přání a v okamžiku je splněné. Menší problém je s novými požadavky. Tam je nutné vytvořit něco jako vzor, podle kterého se má dané přání plnit. Nenutil vás otec Mihovič do vaření? Neřekl vám nic o svém koníčku sběratelství receptů na všemožná jídla?“

„Jo – máma i holky se mohly ochotou přetrhnout,“ přikývl Standa. „A otec Mihovič jim na oplátku věnoval mixér, ten tu prý dosud nikdo neměl.“

„Mixér?“ zarazila se paní Bělíková. „Co to je? To ani neznám.“

„Ale to přece v Čechách bylo už za nás,“ ujišťoval ji její muž. „Ačkoliv, co já vím, za nás to byla věc jen těch bohatších.“

„Dneska je to běžné kuchyňské zařízení,“ mávl rukou Standa.

„A potřebovaly to k vaření – čili k vytváření vzorů!“ přikývl s pochopením pan Bělík. „Nikdo jiný to potřebovat nebude, ale Mihovič se mohl přetrhnout. Jemu je to ale podobné, ten nezná bratra, když jde o nějaké neobvyklé jídlo!“

„Proč? Já taky rád koktejly!“ pokrčil Standa rameny. „Kdybyste tu měli mixér, ukázal bych vám, jak se to dělá.“

„Koktejl?“ opakoval po něm pan Bělík. „To je nějaké jídlo?“

„To je mixovaný nápoj,“ vysvětloval mu Standa.

„Ale na to přece nepotřebuješ mixér!“ usmál se pan Bělík.

„Jak to, že ne?“ zavrtěl hlavou Standa. „Jak bych to jinak umixoval?“

„Jednoduše,“ usmála se i paní Bělíková. „Jakže se to jmenuje? Koktejl?“

„Je jich víc druhů. Jahodový, banánový, vaječný koktejl…“ doplnil Standa.

„To bychom měli ochutnat!“ navrhla rychle Věrka. „Jahodový koktejl – to zní lákavě!“

V té chvíli sebou Standa trhl. Před Věrkou se totiž znenadání objevila křišťálová sklenice, plná načervenalého nápoje. No ovšem – holky to musely mixovat jen poprvé, teď už si mohl každý dopřát koktejl i bez mixéru! Recepty otce Mihoviče jsou přece odlišné od pouhých zápisků ingrediencí a postupu přípravy!

Věrka opatrně olízla pěnu, pak se trochu napila, aby si novou pochoutku jaksepatří vychutnala. Zřejmě jí to zachutnalo, neboť pomalu, labužnicky usrkávala dál.

„Je to dobrý, dejte si taky!“ pobídla rodiče.

Ti se nedali dlouho přemlouvat a zakrátko měli před sebou každý sklenici. Jen Standa měl raději broskvový, takže se jeho koktejl maličko lišil barvou.

„Je to vážně dobré!“ zhodnotila novinku paní Bělíková. „Tím jste se našemu známému labužníkovi otci Mihovičovi hodně zavděčili.“

„Zajímavé!“ vzdychl si Standa a upíjel zvolna jako ostatní. „Otec Mihovič byl původně zbrojnoš, či co… ti by snad měli mít k labužnictví daleko, nebo ne?“

„To se ví!“ usmál se pan Bělík. „Na Zemi jistě dlabal všechno, co mu přišlo pod nos a když byla konina, neptal se ani na stáří toho koně. Ale to víš – tady si zvykl na lepší! Spí na měkkém a krmí se lahůdkami. Taky si zvyknete!“

„Spát v rakvi bych si asi nezvykl,“ otřásl se Standa. „To musí být strašně stísněné.“

„Lidi si zvykli spát i v rationech,“ usmála se paní Bělíková. „Nejsou všechny světy na dosah jako Dzígvlegt od Vytvezylu. Na vzdálenější světy to trvá pár dní a celou cestu nespat bys nevydržel.“

„Už jsem o tom slyšel,“ ujistil je Standa. „Na Zemi se nám o meziplanetárním cestování mohlo jen zdát. Tady je to běžné, potřebujete jen vědět, kam máte zamířeno. Otec Mihovič má někde seznam dostupných světů, ale na cestování se zatím nechystáme. Letěl jsem zatím třikrát mezi Dzígvlegtem a Vytvezylem a bylo to jednodušší než jízda na kole.“

„Na dobré věci si člověk zvykne rychle a rád,“ usmál se pan Bělík. „Ale nějak jsme se zatoulali jinam než jsme chtěli. Zajímalo tě bydlení a zaměstnání a skončili jsme u jídla. Ne že by nám koktejl nechutnal, to chraň pámbu, ale měli bychom se vrátit k věci. Co se týče bydlení – první a jediný problém je najít místo, kde byste chtěli bydlet. Máte na výběr buď dům na samotě jako máme my nebo otec Mihovič, nebo se přistěhovat do nějaké osady. Jen bych vám doporučil českou. Čechů je tu víc než dost a u jiných národů budete vždycky cizinci. To platí i tady.“

„Taky nás tu Němci považují za untermensch?“

„Tady si to nedovolují,“ ujistil ho pan Bělík. „Jednak je jich tady méně než nás Čechů a za druhé – sem se namyšlení panáci obvykle nedostávají a když už mají to štěstí, tady brzy o svou namyšlenost přijdou. Museli byste se u nich naučit německy a trochu se přizpůsobit jejich zvykům, ale pak by vás brali jako sobě rovného.“

„To by bylo jen dobře,“ oddychl si Standa.

„Jistě – ale pak byste nejspíš brzy zapomněli česky a stali by se z vás Němci. Neříkám, že je to zaručené, ale zkušenosti jsou s tím takové.“

„My raději zůstaneme u Čechů,“ mínil Standa. „Proč být s Němci, když jsou tu Češi?“

„Tak pokročíme dál,“ řekl pan Bělík. „Stavba domu. Můžete si vybrat hned z několika předem připravených typů – to je nejjednodušší a stavba domu je pak nejrychlejší. Anebo si dům navrhnete sami, pak vás téměř nic neomezuje. Když se vám zachce, můžete si postavit hrad jako otec Mihovič, palác anebo pro mě za mě podzemní protiatomový bunkr – tady se považuje za neslušnost až když tou stavbou zaberete na volném prostranství více než dvacet hektarů a ve městě dvacetinásobek průměrného domu. Ne že by tu na výstřednosti nebylo dost volného místa, ale protože je neslušné nechat návštěvy dlouho bloudit.“

„Dobře, ale kdo se tady zabývá stavbou domů?“ zajímal se Standa.

„Každý, kdo chce nějaký postavit,“ usmál se pan Bělík. „Dům se tu staví tak, že o něj požádáš. Musíš určit místo, typ – a pokud máš speciální návrh, musíš dodat plány.“

„To je všechno?“ podivil se Standa.

„Co se týče vlastní stavby – to je opravdu všechno,“ přikývl pan Bělík. „Ale předtím, než se rozhodnete pro stavbu, je dobré si to trochu rozmyslet. Jste společenští? Pak by vám asi více vyhovovala osada nebo dokonce městečko. Jste úplní samotáři? Vyberte si osamělý ostrov anebo místo, vzdálené aspoň dvacet mil od nejbližších stavení. Například my jsme se cítili něco mezi tím. Máme tedy dům na samotě u lesa, ale k nejbližším sousedům je to sotva půl kilometru, takže se občas můžeme navštěvovat.“

„Dobře – ale jaké tady můžete mít zaměstnání?“ zajímal se Standa.

„Jaké si najdeš,“ usmál se pan Bělík. „Záleží to jen na tobě. Aby tě někdo zaměstnával, to se tu nepěstuje. Nanejvýš tě může někdo požádat o drobnou sousedskou službu, ale nikdy to není to, co je běžné na Zemi. Podívej se – můžeš mít všechno, nač si vzpomeneš. Nikoho k tomu nepotřebuješ – prostě o to požádáš. Takže nemáš důvod někoho zaměstnávat ani být zaměstnáván. Mohl bys tu celý život proležet někde u moře na pláži, nebo ve svém paláci, tady tomu říkáme dovolená, jenže až si to vyzkoušíš, brzy zjistíš, že je to hrozná nuda, jakou nikdo nevydrží. Jsou lidé, kteří se snažili zahnat ji cestováním, ale nakonec si všichni najdou něco, čím mohou být užiteční.“

„Ale komu užitečný, když tu má každý všechno?“

„Každý může být někomu užitečný,“ odvětila mile paní Bělíková. „Podívej se třeba na otce Mihoviče! Zbrojnoš se na Dzígvlegtu nikdy neuplatní. Ale dal se na službu průvodce nováčků – a při té příležitosti rediguje zdejší českou kuchařku, podle níž si všichni vybíráme jídla. Z vás už jistě vytahal všechny kuchařské novinky, nebo ne?“

„No jo, ale ze mě kuchařka nikdy nebude,“ vzdychl si Standa.

„Do toho tě nikdo nebude nutit,“ usmála se paní Bělíková. „Něco užitečného si musíš najít sám. A nemusíš spěchat. Děti tady mají jako hlavní úkol něco se naučit. Učitelem může být někdo z rodičů – i to je docela zajímavé zaměstnání – anebo se tu najdou učitelé, kteří se tím zabývají už celá staletí. Ti obvykle naučí nejvíc.“

„Nejvíc?“ ohrnul Standa nos. „Co může naučit učitel z doby před sto lety? Metafyziku, alchymii, nebo kolik andělů se vejde na špičku jehly?“

„Strašně je podceňuješ!“ usmál se i pan Bělík. „Uvědom si, zdejší učitelé nezůstali na úrovni temného středověku. Když mají učit zdejší děti, museli nejprve sami zvládnout zdejší vědu. Zdejší učitelé dneska ovládají několik oborů a tak důkladně, že se o tom pozemským docentům a profesorům může jen zdát. Zajímá-li tě věda Sandišůtů, obrať se s důvěrou buď na jejich knihy, nebo na zdejší učitele, kteří ti ji podají srozumitelněji.“

Standovi nezbylo než se nad tím zamyslet. Pravda, když si představoval stoletého učitele, vyvstala před ním vousatá postava v černém hábitu s rákoskou, která by ho chtěla prohánět s papouškováním zbytečných latinských slovíček a kdovíjakých středověkých nesmyslů. Tak to ale vůbec nemuselo být. I kdyby vypadali jako otec Mihovič, mohli mít vstřebanou zdejší vědu, proti které si přízvisko středověká zasluhuje spíš ta pozemská… Kdo by chtěl srovnávat rationy s pozemskými letadly, vlaky, či dokonce s automobily? Na Zemi se každý den řítí tisíce tun železa a plechů po dalších milionech tun asfaltu, betonu a železa – zatímco nehmotné rationy nepotřebují silnice, železnice, mosty ba ani ranveje – a nespalují ani tuny uhlovodíků, denně rabovaných z podzemí našeho světa. A jestli zdejší učitelé skutečně tuhle vědu ovládají, pak není vůbec spravedlivé přirovnávat je ke středověkým školometům.

„Vy nějakého zdejšího učitele znáte?“ zeptal se Bělíků.

„Ovšem – dochází nám vyučovat Věrku,“ přikývl pan Bělík. „Nechtěl by ses přidat?“

„Vypadá to, že bych měl,“ uvažoval Standa. „Je tu jeden menší problém. Měl bych také myslet na sestry a na Slávku, ty by to také potřebovaly.“

„To je jednoduché,“ usmál se pan Bělík. „Řekneme panu Nejezchlebovi, aby se stavil na hradě otce Mihoviče a nabídl vám své učitelské služby. Buď se u vás přihlásí sám, nebo vám pošle svého kolegu.“

„Myslel jsem, že bychom mohli navštěvovat nějakou zdejší školu…“ zarazil se Standa.

„Školy tu nejsou,“ řekla paní Bělíková. „Není tady tolik dětí, aby byly potřebné. Tady je zvykem, že učitelé dochází za dětmi. Mohou se jim tak lépe věnovat než ve starodávných školách a proto mají i výsledky lepší než na Zemi. Na konci žákům neudělují tituly, ale kdo projde zdejší školou, dokáže dělat hotové zázraky. Připojte se také, je to v každém směru výhodné! Chcete-li, můžeme vám některého učitele dohodit!“

„Kdy byste nám ho mohli poslat?“

„Nejdřív zítra,“ odvětil pan Bělík. „Nemůžeme ho vyrušovat, ale pošleme vám ho, až zase přijde k nám za Věrkou. Chodí k nám v pondělí, ve středu a v pátek.“

„Co je vlastně dneska?“ zeptal se Standa. „Jak tady vůbec dokážete měřit čas, když je tu pořád den – a léto?“

„Máš pravdu, tady na Dzígvlegtu se roční období nestřídají, je tu trvalé léto a protože je tady všude světlo, ztrácí smysl i pojmy den a noc. My Češi jsme se proto shodli udržovat mezi sebou pozemský čas vázaný na oblast Čech. Nechcete pozemský kalendář? Je to jen drobnůstka, ale udržuje nás to ve spojení s Čechami.“

Ukázal přitom na stěnu, kde v jednoduchém dřevěném rámečku visel pozemsky milý obrázkový kalendář.

„Něco takového má otec Mihovič v knihovně,“ vzpomněl si Standa.

„Pravda – i on je přece Čech,“ přikývl pan Bělík. „Kdybyste se chtěli osamostatnit, asi by vám ho vnutil taky, bez kalendáře tady ubíhá čas příliš živelně…“

„Takže rok na Dzígvlegtu rovná se roku na Zemi?“ ubezpečoval se Standa.

„Rok je tady nic neříkající pojem,“ řekl pan Bělík. „Nejsou tu roční období ani dny. Co tady určuje čas? Jedině spojení na naši starou Zemi. Proto se i tady řídíme pozemským kalendářem a my Češi i středoevropským časem. A protože se tu na hodinky nikdo nemůže spolehnout, máme tuto pomůcku. Normálně ukazuje jen kalendář, ale když se na ni chvíli upřeně zadíváš, spatříš normální hodiny.“

Standa se chvíli díval na obrázkový kalendář, ale najednou obrázek zmizel a v rámečku byly veliké hodiny s klasickými ručičkami a velikými ozdobnými číslicemi. Standa si je ihned porovnal se svými náramkovými. Lišily se o pouhou minutu, ale protože si ty svoje dlouho neseřizoval, nemohl ručit za jejich přesnost.

„Paráda!“ vydechl jen. „Ale už je skoro poledne a měl bych se vrátit na oběd.“

„A co když tě pozveme na oběd my?“ navrhla rychle Věrka.

„To nepůjde, naši by měli starost,“ vymlouval se Standa.

„Tak je požádáme, aby tě omluvili,“ navrhla rychle Věrka. „Mami, zařiď to, na tebe každý nejvíc dá!“

„To záleží na tom, jestli už mají totožnost,“ pokrčila rameny paní Bělíková.

„Tu jim musel otec Mihovič zařídit hned po příchodu,“ ujišťovala ji dcera. „A kdyby ne, zavolej otce Mihoviče, ať to okamžitě napraví!“

„Dobře, zkusíme to!“ podvolila se matka.

Přistoupila k nejbližší stěně a pomalu, zřetelně řekla:

„Spojení s Jitkou Tvrzníkovou starší!“

Na stěně přímo proti paní Bělíkové se objevil dřevěný rámeček jako u kalendáře, jenže mnohem větší – metr a půl široký a metr vysoký. Vzápětí v něm stěna zmizela a rámeček se změnil v okno do jídelny na Mihovičově hradě, kterým Standa spatřil mámu s tátou. Seděli ve svých křeslech a oba měli před sebou jednu z Mihovičových knih. Bylo vidět, že je zaujala podobně jako předtím Standu.

„Promiňte, že vyrušuji!“ oslovila je paní Bělíková.

Standa viděl, jak rodiče překvapeně vzhlédli, ale oba se poměrně rychle vzpamatovali.

„Ani nerušíte,“ odpověděla zdvořile paní Tvrzníková.

„Je u nás na návštěvě váš syn Standa a pozvali jsme ho právě na oběd,“ pokračovala paní Bělíková. „Máte námitky proti tomu, kdyby přišel domů o něco později?“

„Stando, kde vlastně jsi?“ obrátila se maminka na Standu – zřejmě ho v tom okně za paní Bělíkovou zahlédla.

„U Bělíků, nejbližších sousedů otce Mihoviče, mami,“ odpověděl jí Standa. „Asi je na oplátku pozvu na hrad!“

„Dobře, ale nejpozději k večeři ať jsi doma!“ požadovala bez dlouhého rozmýšlení.

„Má naše svolení,“ obrátila se pak na paní Bělíkovou.

„Děkujeme a zatím na shledanou,“ odvětila zdvořile paní Bělíková – a sfoukla obraz i s rámem.

Stěna domu byla opět neporušená.

*****

Ples

Setkání na hradě Jukagyri se chopila paní Bělíková. Velice snadno získala na svou stranu otce Mihoviče – a pak už se rozjely přípravy.

Paní Bělíková si v rámci příprav vzala na starost úpravu velkého sálu a otce Mihoviče pověřila zajištěním pozvánek. To byl úkol pro něho – kdo jiný měl přehled o všech Češích, roztroušených po celém tomto vesmíru?

Otec Mihovič se do toho dal spolu s Standou. Svěřil mu vyvolání administrativní knihy s údaji o všech příchozích z Čech, kterou pro tento účel před šesti sty lety převzal od pátera Ignáce a od té doby ji udržoval. Standa se samozřejmě hned zajímal o poslední místa, ale jako úplně poslední byla skutečně Slávka – otec Mihovič ji tam zaznamenal hned následující den po záznamu o Tvrzníkově rodině. Pořádek v tom měl, to se mu muselo přiznat.

Sám zatím na čistém listu pergamenu sepisoval pozvánku – nejvíc se mu k tomu účelu líbilo ozdobné barokní písmo. Na závěr ručně vymaloval ozdobnou iniciálu – a pozvánka byla hotová, chybělo jen vyplnit místo pro jméno pozvaného.

„To už udělá kniha sama,“ odvětil stručně na Standův dotaz, co bude dělat teď.

Standa se zájmem sledoval, jak to otec Mihovič dělá.

„Je to skoro jako makra v excelu,“ zhodnotil to, když to otec Mihovič dokončoval.

„Na to jsem se díval nedávno,“ přikývl otec Mihovič. „Nejsem úplně oddělený od dění ve staré vlasti. Poslední příchozí před vámi, nějaký inženýr Formánek, přivezl na Dzígvlegt svůj notebook s pozemským vybavením. To se ví, zajímalo mě, nakolik se pozemská věda přiblížila zdejší. Víš, Stando, technika se vždycky přizpůsobuje účelu. Proto jsou například české vozy z předhusitské doby podobné vozům starých Etrusků, Babyloňanů nebo třeba Kréťanů. Pro stejný účel vznikaly všude na světě podobné tvary.“

„Ale dnešní auta se od středověkých vozů liší víc než dost,“ nesouhlasil Standa.

„Pravda, motory se do pozemských vozů začaly dávat až v poslední době,“ připustil otec Mihovič. „Ale porovnej tvary současných automobilů mezi sebou a zjistíš, že se až tak moc neliší. Pravda, zpočátku kopírovaly tvar svých předchůdců kočárů, ale když se od toho oprostily, přijaly tvary přiměřené novým vlastnostem. Jenže v posledních padesáti letech se tvary automobilů ustálily. Čím se liší auta z poloviny minulého století od současných? Jen v nepodstatných detailech.“

„Neřekl bych,“ vrtěl hlavou Standa. „Některá dnešní auta vypadají futuristicky – snaží se budit dojem aut z budoucnosti.“

„Neřekl bych,“ zabručel otec Mihovič. „Vybočuje jen pár extravagantních značek, ale neobvyklé tvary se našly i mezi starými kočáry – v každé době žijí hejsci, kteří museli mít něco extra. Auta z budoucnosti? Cha! Vždyť mají pořád stejné benzínové motory, jako by měl benzín vydržet ještě dalších sto let!“

„Ty si myslíš, že benzínové motory nevydrží?“ podíval se Standa nevěřícně.

„To bych řekl!“ ušklíbl se otec Mihovič. „Pravda, táhnou auta lépe než parní stroje, ale kde jsou dnes klasické parní automobily? Na železnici vládly parostroje skoro sto padesát let, ale dnes jezdí po kolejích už jen muzeální kousky. Tady jsou rationy stejné už několik tisíc let. Ani nejstarší zdejší lidé nepamatovali nic jiného.“

„Rationům se pozemské dopravní prostředky nevyrovnají,“ připustil Standa. „Kdyby chtěli Sandišůtové Zemi hodně pomoci, věnovali by lidem právě rationy!“

„A víš, proč to Sandišůtové neudělají?“ podíval se otec Mihovič na Standu. „Stačí, aby sis představil, jak snadno by kdejaký idiot dokázal rationem převážet bomby a házet je jiným lidem na hlavy!“

„No jo – na Zemi je pořád strašně moc idiotů,“ přikývl otráveně Standa. „Dokáží zkazit, co se dá. Co kdyby si každého takového ramba hned po činu odvezli gufyrové?“

„Mám obavu, že by to brzy znechutilo i gufyry,“ vzdychl si otec Mihovič.

„To si umím představit,“ souhlasil kysele Standa. „Ale vrátil bych se raději k autům. Na Zemi se nepoužívají jen k dopravě. Některá slouží k odlišení svých majitelů od ostatních lidí. Takový frajer v mercedesu, porsche nebo v lamborghini…“

„Jó – slyšel jsem,“ ušklíbl se otec Mihovič. „Pobavil mě i pojem frajera libového… jak nosil své vyvolené báječné libové masíčko – jenže z nuceného výseku…“

„To úsloví se sem dostalo taky?“

„Jo – už je to dlouho,“ řekl otec Mihovič. „Uvědom si, všichni noví Češi projdou skrze můj hrad, takže mám všechny drby z první ruky. Jednu dobu jsem si je i zapisoval. Když si najdeš ve své knize přihrádku »Zábava«, najdeš tam i moje povídání.“

„A od nás jste tam taky něco napsal?“ vyzvídal Standa.

„V přihrádce »Zábava« najdeš věci zábavné, ne tragické,“ zavrčel otec Mihovič. „To by ses musel podívat do přihrádky »Historia magistra vitae«, ale tam jsou spíš horrory než aby to bylo zábavné.“

„Takže tady máte poměrně dobré spojení se starou Zemí?“ hádal Standa.

„Hodně toho přinesl inženýr Formánek,“ řekl otec Mihovič. „Jeho notebook byl plný dokumentů všeho druhu. Formánek na Zemi sbíral knihy v elektronické podobě. Takové žně jsme tu nikdy předtím ani potom neměli, máme co číst aspoň na dvacet let!“

„Máte ale na čem to číst?“ pochyboval Standa.

„Co tě nemá!“ odfrkl si otec Mihovič. „Převést tak jednoduché kódování do našich knih byla maličkost – na dva dny. A to jsem měl největší práci s notebookem, na ten jsem vždycky čekal nejdéle. Formánek nestačil vzdychat, jak se mu starej zbrojnoš hrabe v jeho miláčkovi – ale pak ocenil, že se to v našich knihách čte pohodlněji. Ono se to nezdá, ale ten notebook byl těžší než kniha – a přitom bych nechtěl vidět, jak by dopadl po pádu ze stolu na dlaždice!“

„A co takový pád udělá s knihou?“ napadlo Standu.

„Vyzkoušíme to!“ navrhl otec Mihovič.

Knihu, kterou držel v ruce, znenadání prudce vyhodil do výšky. Opsala parabolu přes celou šířku knihovny, na druhé straně dopadla na dlaždičky, ale odrazila se i od nich, třískla do kamenné stěny, také od ní se odrazila a po několika otočkách a kotrmelcích skončila dva metry od stěny, kde zůstala ležet otevřená, hřbetem vzhůru.

Otec Mihovič k ní zvolna došel, zdvihl ji a s rozevřenou knihou v ruce došel k Standovi.

„Jak vidíš, nic na ní není znát,“ řekl spokojeně. „Dokonce zůstala otevřená na tom místě, co jsem smolil tu pozvánku.“

„Hezký!“ ocenil to Standa. „Tohle udělat s notebookem, tak sbíráme součástky po celé knihovně a kdyby i potom šlapal, říkal bych tomu zázrak.“

„No vidíš!“ pochvaloval si odolnost knihy otec Mihovič. „Jediné, co kniha nemá ráda, je oheň. V krbu sice hoří asi jako cihla, ale kdyby se ti podařilo rozpálit ji do ruda, už si z ní nic nepřečteš. V takovém případě by sis musel vzít jinou.“

„A co kdyby lehl popelem hrad Jukagyri?“ nadhodil Standa.

„To těžko,“ usmál se otec Mihovič. „Ještě sis nevšiml, že tady je všechno z poctivého kamene? Nejen stropy, ale i rámy oken a dveří. A jestli si myslíš, že by hořely záclony nebo závěsy, vyzkoušej si je poboramoněm. Všechny jsou samozhášecí. Zapálit je nedokážeš, ale kdyby ses hodně snažil, podaří se ti možná roztavit je.“

„Jsou tu aspoň dřevěné dveře!“ upozornil na ně Standa, když se trochu rozhlédl.

„Jen tak vypadají,“ ujistil ho otec Mihovič. „Ale nehoří a jsou pevnější než železné.“

„To je tedy pevnost!“ uznal Standa.

„Být tohle v naší době na Zemi, ani Žižka by si nevěděl rady!“ přikývl otec Mihovič.

Kniha zatím rozeslala pozvánky na všechny adresy v adresáři otce Mihoviče. Z boku knihy vyjel malý lísteček.

„Na, vezmi si, to je pro tebe!“ podal papírek otec Mihovič Standovi.

Na místě oslovení stálo: „Mladému pánu Stanislavu Tvrzníkovi, hrad Jukagyri“ a pozvánka byla na ples mladých i starých Čechů, který se měl konat pozítří.

„Ples bude sestávat z několika částí,“ stálo na pozvánce. „Seznamovací ples pro naše nové přírůstky bude zajímavý hlavně pro děti. Maškarní bál bude jistě pro všechny věkové skupiny, jen soutěž masek rozdělíme na dětskou a dospělou část. Zbytek dne ponecháme jak si kdo vybere. Dobročinnosti se u nás nikdy meze nekladly.“

„Jsem opravdu zvědavý, kolik lidí přijede!“ řekl nakonec Standa.

„Nech se překvapit,“ odvětil starý zbrojnoš.

*****

Velký sál hradu Jukagyri měl podobu obdélníku s balkony podél tří jeho stran. Čtvrtá strana balkony neměla, zato měla pódium, zastupující jeviště. Otec Mihovič si v době stavby hradu představoval, že na pódiu bude sedět král nebo dokonce císař a shlížet na své poddané v sále, jenže pak mu Sandišůti vysvětlili, že neuznávají poddané, krále ani císaře, lidé si na Dzígvlegtu budou rovni a žádné kasty se tu trpět nebudou.

V té době ale hrad stál a otci Mihovičovi bylo líto zrušit nejkrásnější část svého díla.

Později se zdálo, že bude sál konečně využitý. Nově příchozí Češi v obrozenecké době zajásali, jak by se tady dalo krásně hrát české divadlo, ale nedošlo k tomu. Čechů sem tehdy přicházelo poměrně málo a starousedlíci o divadlo nejevili zájem, takže nakonec chyběli herci i diváci.

Až předminulé století našlo pro Velký sál využití. Začaly se tu pořádat plesy. Tancům naštěstí rozuměli všichni od gotiky po novověk a kdyby nic jiného, plesy představovaly asi jedinou příležitost k seznámení.

„To se sem vejdou všichni Češi z celého Dzígvlegtu?“ pochyboval Standa, když mu otec Mihovič vykládal historii Velkého sálu, umístěného až ve třetí hradní budově. „To je nás tu tak málo?“

„Snad bys nechtěl, aby nás tu byly miliony?“ přeměřil si ho otec Mihovič. „Dostávají se sem přece nejčastěji ztroskotanci. Naštěstí jich není v Čechách tolik.“

„Akorát v poslední době jich nějak přibývá,“ posteskl si Standa. „Táta říkal, že předtím nezažil v Čechách tolik bezdomovců, jako v poslední době. Ostatně, když si představíš, jak jsme se sem dostali i my…“

„Měli jste štěstí v neštěstí,“ souhlasil otec Mihovič. „Většina životních ztroskotanců se sem nikdy nedostane.“

„A neměli bychom sem některým pomoci?“ napadlo Standu.

„Jak?“ usmál se smutně otec Mihovič. „Sandišůtové nás na Zem pouštějí jen málokdy a když už, tak jen »částečně« – zažil jsi to přece sám. A nevidí rádi, abychom sem lidi tahali anebo je k tomu nedejbože přemlouvali. Tobě to s Slávkou prošlo jen výjimečně.“

„Ale prošlo – ona snad už taky pochopila, že to bylo k jejímu dobru…“

„Jenže ona nebyla typickým ztroskotancem a Sandišůtové by ji normálně nepřijali,“ trval na svém otec Mihovič.

„Já vím, žila by dál na Zemi,“ vzdychl si Standa. „Je otázka, jak by časem dopadla, ale přece jen na tom byla nesrovnatelně lépe než my. Jenže přišla díky nám o rodiče.“

„Díky vám?“ pozastavil se nad tím otec Mihovič. „Díky spravedlnosti, chceš říci! Proč díky tobě? Byl jsi v té chvíli jejím nástrojem a nebylo to z tvé hlavy. Kdyby se její rodiče zabili v autě, bylo by to také spravedlivé, jenže pak by se to dalo nazvat »boží mlýny«. Jen ze sebe nedělej viníka, nepřísluší ti to.“

„Ale pro Slávku jsem zosobněním…“ nedal se Standa, ale otec Mihovič ho přerušil.

„Jestli to ona pořád chápe jako tvoji vinu, pak je tu víc možností, chlapče,“ zadíval se na Standu pátravě. „Předně – že je hloupá jak daleko vidí – a musela by být astronomem, aby ta vzdálenost odpovídala hlouposti. Z toho bych ji ale nepodezíral. Spíš se zdá, že si v tobě uměle pěstuje pocit viny, nebo jak se tomu dneska říká, aby mohla mít nad tebou morální převahu. To by ale nebyla hloupost, nýbrž pokrytectví. Nevylučuji, že je to ještě jinak, ale já to vidím takhle. Nenech se od ní tlačit do pocitu viny. Přinejmenším má ona stejnou vinu na tom, že jste přišli díky jejím rodičům na mizinu – dobře věděla, co dělají a měla z toho větší užitek než ty z toho, že jsi ji přivezl sem.“

„Já to jako svoji ani její vinu nechápu,“ namítal Standa, „ale ona zřejmě ano…“

„Tak si to raději nemysli,“ opět ho otec Mihovič zastavil. „Ona nejspíš za své rodiče cítí výčitky svědomí a snaží se je přehlušit tvým obviňováním. Při první příležitosti jí to řekni a uvidíš, jak zkrotne! Nenech se – a ona přestane!“

„Měla by!“ souhlasil Standa. „Já jí přece taky nevyčítám, že nás její rodiče okradli!“

„Dobře děláš, ona za ně nemůže. Nenaváděla je k tomu, jen se díky jejich zlodějnám měla lépe než jiní. Bylo by nepřiměřené, aby se v jejím věku pokoušela něco napravovat či jen kritizovat, stačí, že o tom věděla a teď je nemůže obhajovat.“

„Nechme Slávku Slávkou!“ mávl rukou Standa. „Spíš mě zajímá, kolik účastníků plesu může být v našem stáří. Rozumíš mi? Paní Bělíková říkala, že tu nejsou školy, protože tady nejsou děti jako my, takže se vyplatí, aby učitelé docházeli vyučovat žáky do rodin.“

„To má pravdu,“ souhlasil otec Mihovič. „Dětí je tu málo. Starousedlíci žádné nemají, pokud měli, už dávno vyrostly. Je tu jen pár nově příchozích rodin, jako je ta vaše, pár rodin se tu dalo dohromady, jako Bělíkovi, ale dětí ve vašem věku je tu opravdu málo. Nejspíš je dokážeš spočítat na prstech.“

„Cože?“ nadskočil Standa. „Míň jak deset? No potěš!“

„No – možná něco přes deset. Spočítej si je!“ podal mu otec Mihovič svou knihu. „Vás je tu asi nejvíc, jste tři, s Slávkou čtyři. Bělíkovi mají jen Věrku, Brdlíkovi dvojčata Petra a Pavla, oba mladší než ty. Hanzlovi mají kluka Oldu trochu staršího, ale tak o dva roky, ne víc, Darzovi mají Hynka, na toho se moc nepamatuji, ale hádal bych mu o půl roku víc než tobě, Dosoudilovic Kristýna bude taky ve tvém věku, zato Ivo je starší. Vida, to už vás bude jedenáct. Kdo zbývá? Vlastně ještě Krčmářovic Magdička s Růženkou, ale to už jsou větší slečny, tak kolem sedmnácti jar, těm už se skoro nedá říkat děti. Ostatní jsou mnohem starší. Kmetů je tu víc než dětí – my mezi kmety počítáme lidi od pěti set let výš.“

„Taky jsou pozvaní na ples? A přijdou tam i učitelé?“

„Jistě, nikoho jsem nevynechal. Jen je otázka, zda všichni přijdou. Některým se asi nebude chtít tahat se sem a omluví se, ono taky, kdyby přišli všichni, tak se nám do Velkého sálu nevejdou a museli bychom ples rozdělit i do knihovny a salonků. Učitelé přijdou zajisté všichni, ti to budou považovat za svou povinnost. Měl bych vás asi hned na plese seznámit a případně vám rovnou dohodnout vyučování.“

„Seznámit – snad,“ připustil Standa. „Ale s tím dohadováním bych ještě počkal.“

„Typická reakce nezralého žáka!“ odfrkl si otec Mihovič. „Ale jak myslíš. Půjdeme se podívat, kolik přišlo odpovědí.“

Rozevřel knihu – a ukázalo se, že stránky pro odpovědi jsou již zčásti zaplněné, ale jak předvídal, nejprve se tu objevily omluvy. Někteří pozvaní byli na příliš vzdálených světech, jiní se omlouvali z jiných důvodů. Standa by ihned jako omluvu uznal, že se nějací manželé Vodičkovi chystali na narození potomka.

„Aspoň tady bude nás Čechů zase o jednoho víc!“ komentoval to blahosklonně.

„Klidně mohli přiletět,“ vrtěl hlavou otec Mihovič. „Bude tady největší soustředění českých doktorů v celém tomto vesmíru! Mimochodem, v mém hradu přišlo na tento svět již osm novorozeňat, bylo by to deváté a to s nimi určitě bude muset zůstat aspoň jeden doktor, nebo aspoň porodní bába. Ale chápu, chtějí to mít v domácím prostředí, ať se jim zadaří.“

Přibývalo ale i potvrzení, některá dokonce s žádostmi o rezervaci určitých míst v sále. Bylo vidět, že někteří využijí plesu k setkání starých přátel a kamarádů, jiní byli nejvíce zvědaví na nejnovější přírůstky.

„Půjde to vůbec zařídit, aby se vyhovělo všem?“ staral se Standa.

„Kniha to zařídí,“ mávl rukou otec Mihovič. „Nebude to poprvé, co pořádáme ples na hradě Jukagyri. Očekávám jako obvykle kolem tisícovky lidí.“

„Říkal jsi, že se na hrad vejdou tak tři stovky,“ viděl v tom Standa rozpor.

„Tři stovky bych pohodlně ubytoval v komnatách,“ ujistil ho otec Mihovič. „Do sálu se ale tisíc lidí vejde, nevidíš tu rozlohu? Bude tu dost místa i na tanec.“

„To abychom si začali chystat nějaké plesové šaty,“ ušklíbl se Standa.

„Můžeš začít,“ přikývl vážně otec Mihovič. „Vezmi si knihu, najdi si vzorník, v něm je kapitola oděvy – a můžeš si objednat, co libo. Vzorník obsahuje spoustu vzorů, oděv můžeš mít starověký, středověký i novověký – leda bys chtěl něco, co v našem starém světě ještě není. To bychom museli do vzorníku nejprve vložit.“

„Ten ples bude maškarní?“

„Část tak asi uděláme,“ odvětil vážně otec Mihovič. „Ale masky budou jen v maškarní části. Je to přece především poznávací ples – ačkoliv někteří možná přijdou ve staročeském a kmetové z řad vzdělanců si mohou vzít i oděv z doby starých Římanů.“

„A co takhle brnění?“

„V tom jistě přijde přinejmenším pan Václav Šašek ze Sáňgemu, to je taková povaha… ale tady ani takový oděv nikoho nepohoršuje.“

„Ani kdybych přišel jako robot?“ provokoval Standa.

„A v tom se dneska na Zemi chodí?“

Standovi nezbylo než uznat, že oděv robota se hodí opravdu jen na maškarní.

„Škoda!“ vzdychl si. „Kdybych přišel jako Darth Vader z Temné strany Síly, bylo by to asi pěkné pozdvižení.“

Pak ale musel otci Mihovičovi vysvětlit, co to znamená a že na Zemi občas běží filmy, zabývající se nesmírně vzdálenými vesmírnými světy, ačkoliv pozemská technika umožnila lidem navštívit nanejvýš Měsíc.

„No – kdybys chtěl něco opravdu exotického, mohl bych ti opatřit i masku některých obyvatel zdejšího vesmíru,“ navrhl mu otec Mihovič.

„Kromě Sandišůtů a gufyrů jsem vlastně žádné zdejší tvory neviděl,“ zarazil se Standa.

„Neměli bychom urychleně ještě nějaké pozvat?“ usmál se otec Mihovič.

„A myslíš, že přijdou?“

„Nemůžeme pozvat všechny, ale měl bych pár známých, kteří by neodmítli.“

„Tak je pozvi!“ vyhrkl Standa.

„Dobrá, pozveme je,“ slíbil otec Mihovič.

*****

Standa si s plesem nedělal starosti, jenže to neplatilo o jeho matce a sestrách. Jakmile se dozvěděly, co se chystá, vypuklo na hradě pravé kostýmové šílenství.

Tak to aspoň nazval Standa, který se spokojil s obyčejným společenským oblekem. Bylo jich ve vzorníků přebytek, stačilo zvolit si model a měřítko. Jen u maškarního kostýmu se obrátil o pomoc na otce Mihoviče, sám by výrobu vybrané masky nezvládl, ale když našel v knihách pana Formánka obrázky, otec Mihovič mu pomohl s realizací. Použil přitom fígle z hradní kovárny, takže maska vypadala věrohodněji, než se na první pohled zdálo. Maska na maškarní a běžný společenský oblek ale Standovi stačily a víc se o to nestaral.

Ne tak dámská část rodiny Tvrzníků, včetně Slávky.

Poměrně jednoduchý byl výběr z hotových vzorů. Ve vzorníku byly stovky šatů, takže dívky i paní Tvrzníková měly brzy připravené vybavení, postačující ne na jeden ples, ale na celé dlouhé taneční kursy.

Jenže – najděte ženu, která se spokojí s něčím, co už před ní nosila jiná! Snad kdyby to byla nějaká opravdová celebrita a ty šaty byly poseté pravými brilianty – pak snad…

Naštěstí byly ve vzorníku i látky, ze kterých se dalo ledacos ušít. Otec Mihovič ženám ze žertu doporučil zdejší sešívačku látek, která šití usnadňovala více než pozemský šicí stroj a paní Tvrzníková se jí vděčně chopila. Jednodušší šaty s ní spíchla za čtvrt hodiny, složitou róbu za hodinu, což na hradě Jukagyri podnítilo ženy všeho věku k nevyhlášené soutěži o co nejoriginálnější návrhy.

Standa se tomu poškleboval, jenže brzy se přesvědčil, že to není jen u nich. Když přišel navštívit Bělíkovy, našel tam stejný mumraj – až na to, že paní Bělíková šila jen pro sebe a Věrku, takže měla méně práce. Nicméně matka i dcera Standu rychle vypoklonkovaly, aby jim nepřekážel. Šití a hlavně zkoušení plesových šatů prý není nic pro chlapy.

„Teď s nimi nebude až do plesu řeč,“ mávl rukou pan Bělík. „Nech je, do té doby snad vydržíme i bez nich.“

„No, jestli je to tak všude, pak potěš koště!“ vzdychl si Standa.

„Snad potěš pánbůh?“ opravil ho trochu udiveně pan Bělík.

„Jak dlouho tady žijete?“ zeptal se ho zdánlivě nelogicky Standa.

„Proč?“ podivil se pan Bělík.

„Jestli jste tu dlouho, tak byste nemusel vědět, že se v Čechách už dávno neříká potěš pánbůh ani pozdrav pánbůh. Čechy jsou dneska ateistické.“

„Chyba!“ opáčil pan Bělík. „Pak jsou lidi na sebe jako saně.“

„Neřekl bych,“ odvětil zatvrzele Standa. „Lidi byli na sebe vždycky jako saně, i když si chodili denně do kostela pro odpuštění.“

„Tomu se ale odjakživa říkalo pokrytectví,“ usmál se smutně pan Bělík.

„Jo, s tím souhlasím,“ přitakal mu Standa. „Dnešní doba je taky pokrytecká až na půdu, alespoň na Zemi! No nic, když jsem tady dneska nevhod, uvidíme se až na plese. Už aby bylo po něm! Když si vzpomenu, že jsem s tím sám začal… že mi huba neupadla!“

„No – snad to bude i k užitku,“ usmál se pan Bělík. „Poznáte pár starousedlíků, ti zase vás, to nemůže být na škodu.“

„Uvidíme!“ zavrčel Standa.

*****

Pokušitel

Bylo tomu tak, Standa si ten ples ušil sám na sebe. Pravda, myslel to jen jako neformální setkání se starousedlíky a ples z toho udělali paní Bělíková s otcem Mihovičem, ale začal si s tím on. Měl by si víc rozmýšlet, co plácne, umiňoval si.

Ačkoliv – co se tím změnilo? Jen to, že po něm holky přestaly slídit, takže měl teď víc času na studium knih – i když byly všechny v jedné.

Nejvíc se mu líbilo na vrcholku nejvyšší hradní věže. Byl tady klid, horko jako v létě, zmírňované dobře vychlazenými limonádami a občas nějakou tou zmrzlinou, které mu tady nikdo nepočítal ani nevyčítal. Horní ochoz byl krytý kuželovitou stříškou, bylo zde příjemně i v dešti, který byl tady na Dzígvlegtu teplý, nikdy netrval dlouho a většinou se při něm ani nestačilo znatelně ochladit. Z ochozu byl nádherný rozhled po krajině – škoda, že hrad stál uprostřed kráteru sopky, takže kopce kolem vytvářely souvislý prstenec. Naštěstí byl kráter poměrně rozsáhlý – o průměru aspoň deseti kilometrů a Standa si občas představoval, jaká to asi byla příšerná sopečná exploze, která tohle monstrum vytvořila. Na Zemi máme jen pár zbytků takových obřích vulkánů – nejznámější je Krakatau, ale větší a Evropě bližší je jistě sopka Théra, která před necelými čtyřmi tisíci lety dokonale smetla Mínójskou civilizaci na Krétě a patřičně pocuchala i řecké osady jak v Řecku, tak na ostrovech v Egejském moři a na pobřeží Malé Asie – dnešního Turecka. Řekové se z toho vzpamatovávali dlouho a na Krétě se civilizace nevzpamatovala už nikdy.

Na Zemi by ale uvažoval, jestli ten kráter nepochází spíš od dopadu nějakého menšího asteroidu, ale to tady nepřicházelo v úvahu. Ve zdejším meziplanetárním prostoru se žádné kosmické smetí nevyskytovalo, takže by tu měla pravdu Francouzská akademie věd, když se svého času navěky ztrapnila tvrzením, že kameny v nebi nejsou a proto z nebe nepadají.

Tady tomu tak ale bylo – a basta. Meziplanetární prostor zde vyplňoval vzduch, který by volně poletující kameny, asteroidy i komety rychle přibrzdil, takže by úslužně a poměrně zvolna dopadly na planety ve stavu zrodu, nejpozději v prahorách – pokud se vznik zdejších planet odehrával obdobně jako v našem vesmíru, o čemž se dalo velice úspěšně pochybovat – zdejší vesmír byl zkrátka jiný.

Sandišůti měli na vznik tohoto vesmíru několik krásných teorií, bohužel měly všechny stejnou vadu jako obdobné teorie na vznik vesmíru našeho – nikdo při tom nebyl, nikdo to nemohl dosvědčit a stalo se to tak dávno, že se o tom dalo opravdu jen dohadovat. Sandišůti to vyřešili šalamounsky. Uvedli všechny teorie jako možné s tím, že ve skutečnosti to mohlo být i úplně jinak, což se dnes nedá doložit.

Bylo to zajímavé čtení, ale ještě zajímavějšího toho bylo v knihách víc a nevztahovalo se to jen k pradávným dobám, ale k současnosti. Proto si Standa vybíral obory dnešku bližší.

Aby to bylo ještě zajímavější, našel brzy v jedné knize srovnání hned několika různých vesmírů, nejen zdejšího a našeho, ale i nějakých dalších. Sandišůti už dávno objevili způsob, jak do nich proniknout. Některé byly zajímavé, jiné se jim podařilo jen zběžně prozkoumat. Standa jen vzdychal, když si představoval, co všechno se v těch dalších vesmírech skrývá. Co tam ještě zbývalo objevovat! Málo platné, v každém klukovi je kousek objevitele. Začíná to objevováním tajů dětské postýlky, později dětského pokoje – a některým to zůstane do věku, kdy jsou nejvhodnějším objektem k objevování osmitisícovky v Himalájích, hlubiny moře anebo procházky ve skafandru po Měsíci.

Klukovské objevitelské sny se na naší staré Zemi většinou brzy rozplynou, jen zlomek lidí si je může splnit. Jenže tady – tady je to něco jiného! Tady je ještě co objevovat! Všude kolem jsou místa, kam lidská noha opravdu nikdy nevstoupila!

Pokud za lidi nepovažujete Sandišůty, kteří se lidem ze Země podobají jen vzdáleně, nemluvě o tvorech, kteří jsou údajně obdařeni rozumem, ale lidem se nepodobají.

Knihy byly tak zajímavé, že blížící se ples úplně hodil za hlavu.

Ples se ale blížil neúprosně…

*****

Ráno slavného dne nad hradem zakroužilo hejno průhledných bublin, snášejících se na první hradní nádvoří, kde se okamžitě rozplývaly. Cestujících se ujalo několik rytířů otce Mihoviče – inteligencí sice nevynikali, ale na uspořádání čestného špalíru byli poměrně dobře vycvičení a dokázali ukázat návštěvníkům i vchod do budovy s Velkým sálem.

Starousedlíci na Dzígvlegtu je znali už z dřívějška, nedivili se jim, ale ani se jimi příliš nezdržovali. Jakmile jim nejbližší rytíř ukázal cestu, přestávali si jich všímat a spěchali do Velkého sálu. Většinou se ani na tu cestu neptali – nebyli tady zřejmě poprvé.

Někteří přilétali rovnou v maškarních kostýmech – a tady bylo nač se dívat. Ačkoliv, jak otec Mihovič tvrdil, pro některé starší to vlastně maškarní kostýmy nebyly, někteří žili na Dzígvlegtu už od dob prvních Přemyslovců a pitoreskní dvorní oděvy z té doby jim byly přirozené. Otec Mihovič měl pravdu – tady se nikdo nepozastavoval nad kalhotami s každou nohavicí jiné barvy, nad botami se zatočenými špicemi ani nad nabíranými kalhotami z dob císaře Rudolfa. Standu napadlo, že může podle slohu oděvů návštěvníků pohodlně odhadovat jejich věk, jenže brzy zjistil, že to není tak jednoduché – to když rodina, vystrojená ve slohu gotiky, měla s sebou jen nepatrně staršího kluka, oblečeného stejně jako jeho rodiče.

„Jé – ty jsi tu ten nový?“ hrnul se příchozí kluk k Standovi.

Standa se mu tedy s obřadnou úklonou představil, ale kluk nejevil pochopení pro hradní etiketu a vůbec se nechoval tak obřadně, jako většina příchozích před ním.

„Já jsem Olda Hanzl,“ představil se mu, ale jen proto, aby nebyl úplně nezdvořilý, když už se mu Standa představil jako první. „Tohle jsou moji táta a máma. Před Dzígvlegtem jsme bydleli v Čechách v Mostě, ale tam to poslední dobou nestálo za nic, nebyla práce ani peníze, nakonec nás vyštvali z bytu a skončili jsme tady.“

„U nás to bylo ještě horší,“ odvětil Standa. „Naši měli práci i nějaké peníze, jenže se na nás vrhli podvodníci a všechno nám zabavili.“

„Zabavili?“ podíval se na něho se zájmem Olda. „Nás exekutoři taky vyhodili z bytu, jenže jsme měli dluhy, takže to bylo podle zákona – pominu-li nemravnost těch zákonů. Jak to ale ušili na vás?“

Standa si ho odtáhl stranou a v rychlosti mu vypověděl celou historii jejich příchodu.

„Tak to byl teda podraz větší než na nás!“ uznale přikývl Olda. „To by si zasluhovalo, aby tvůj táta požádal Sandišůty o »částečný návrat« a aspoň jednomu z těch gaunerů to řádně osladil. Sandišůti to někdy dovolují.“

„Nám to dokonce sami nabídli,“ vzdychl si Standa.

„A tvůj táta tam byl?“ vyzvídal Olda.

„Nebyl,“ řekl Standa.

„Tak to je pěkný srab!“ zhodnotil to ihned Olda. „Sandišůti to neumožňují každému, ale když už to někomu dovolí, je to podle mě spravedlivé a je hřích toho nevyužít.“

„Na Zemi jsem byl já,“ řekl Standa. „Přivezl jsem do Vytvezylu dva darebáky, co se na naší rodině podepsali. Sandišůti je na fleku předali gufyrům.“

„Cože? Ty?“ zůstal Olda na okamžik jako opařený. „Nehoupej mě! Ty sám že jsi byl »částečně« na Zemi? Táta tam byl a pak říkal, že to bylo jako ve zlém snu. Procházel zdmi jako duch… Taky jsi něco takového zažil? A viděl jsi na vlastní oči gufyry?“

„Gufyry jsem neviděl,“ přiznal Standa. „Jen na obrázku. Když přiletěli, byl jsem právě v tyhborgyru, vraceli mi hmotné tělo. Ale zdmi jsem procházet mohl, jenže já to bral raději skrz zavřené dveře.“

„Páni!“ vzdychl si obdivem Olda. „Za naši rodinu tam byl táta a vzal s sebou jen toho největšího lichváře. Táta ale gufyry viděl – pak tvrdil, že z nich nemohl týden pořádně spát.“

„Od nás viděla gufyry Slávka,“ řekl Standa. „Taky z nich byla dlouho špatná. Ale snad už se z toho vzpamatovala.“

„Tvoje ségra že je viděla? Jak se k tomu dostala?“

„Slávka není moje sestra,“ opravil ho Standa. „Tu jsem přivezl víceméně omylem.“

Což Olda samozřejmě nemohl pochopit a Standa mu musel vysvětlit, jak vlastně přivezl Slávku do Dzígvlegtu.

„Tě pic!“ vzdychl si Olda. „A Sandišůti tě nepředhodili gufyrům? Takže ti to uznali? To je ale bomba! A co ta holka? Jestli viděla gufyry odnášet rodiče, může mít na celý zbytek života noční můru!“

„Doufám, že ne,“ zmírňoval to Standa. „Vypadá to, že už se s tím smířila. Pochopitelně nevím, jestli má nebo nemá noční můry. Jak bys to chtěl zjišťovat – má vlastní ložnici, kam za ní nemůžeš.“

„No – leda by tě tam sama pozvala…“ ušklíbl se Olda.

„To by byl poprask!“ otřásl se Standa. „Nejprve poprask a potom výprask.“

„Tak pověř zjišťováním některou z vlastních sester!“ navrhl Olda. „U holek by snad hra na »škatulata hejbejte se« nevadila.“

„Dobrý námět!“ přikývl Standa. „Uvidíme, jak to dopadne. A poslyš, přivezl sis nějakou masku na maškarní?“

„Nepřivezl – a neprozradím!“ ušklíbl se Olda. „Koukám, že jsi na Dzígvlegtu teprve krátce, jinak bys věděl, že se tady žádná zavazadla nenosí. Cestovat s plnými kufry harampádí je pošetilý pozemský zlozvyk, za který bych se styděl. Až budu něco potřebovat, řeknu si o to. Masky musí být přece překvápko! Jestli sis připravil něco zajímavého, nech si to až na vyhlášení maškarády. Rád se nechám překvapit.“

„Samozřejmě že si to nechám pro sebe,“ usmál se Standa. „Jen mě zajímalo, jestli jsi na to nezapomněl. Já vím, ve vzornících je i spousta masek, ale bylo by trapné, kdyby tu měli na sobě všichni to samé.“

„To u mě nehrozí!“ zasmál se Olda. „Nemám masku podle vzorníku, takže je to přímo dvojité tajemství! Uvidíš, nech se překvapit!“

„A co říkáš na zdejší knihy?“ zkoušel Standa změnit téma.

„Jdi někam s knihami!“ otřásl se Olda. „Slyšel jsem, že se na vás učitelé chystají, tak si koukej užít svobody od školy, dokud nějakou máš! Kdyby to bylo podle mě, zrušil bych školu okamžitě a bez náhrady!“

„Mně přijdou zdejší knihy docela zajímavé,“ pokrčil rameny Standa. „Sandišůtové je tu mají místo našich počítačů a připadají mi mnohem chytřejší.“

„Na zdejších knihách nenajdeš jedinou počítačovou hru,“ namítl Olda. „Kdysi, tedy za dob hojnosti, když měl táta práci, jsem měl docela slušný herní počítač. To bys nevěřil, jak jsem se na něm vyřádil! Jenže přišla nouze, naši museli prodat všechno co se dalo, takže mi prodali do bazaru i počítač. Stejně to nestačilo – a od té doby jsem o solidní počítačovou hru nezavadil. A tady vůbec ne!“

„Třeba by šla nějaká udělat!“ navrhl Standa. „Zdejší knihy jsou překvapivě chytré a dají se přemluvit k různým zajímavým trikům.“

„Na to ti kašlu!“ odsekl otráveně Olda. „Kdybys tady objevil nějakou hru, dej mi hned vědět, ale pochybuji, že tu něco objevíš. A už vůbec tady nenajdeš pořádnou střílečku, ty by se Sandišůtům už ze zásady nehodily.“

„Střílečky asi ne,“ připustil Standa. „Ale co to jsou střílečky? Vlastně jen obraz zabíjení lidí, válek a jiných násilností – podle mě mají Sandišůti pravdu, když jsou proti tomu.“

„Tys nikdy žádnou střílečku nehrál?“ podíval se Olda na Standu podezíravě.

„Ani ne,“ přikývl Standa. „Nebavilo mě to.“

„Táta je někdy hrál se mnou,“ pochlubil se Olda. „Říkal, že se člověk při tom může báječně odreagovat od křivd a nespravedlností dnešního světa – myslel tím Zemi. Ale když jsme přišli o můj počítač, už jsme se neměli na čem odreagovat. Naposledy si smlsl na panu Jarcovi, to byl exekutor, který nám na Zemi všechno zabavil a ještě nás vyštval z bytu. Jen si pak říkal, jestli nebyla ta pomsta příliš tvrdá…“

„Proč si to myslel?“ zamračil se Standa.

„No – táta říkal, že by Jarce s chutí na místě odpráskl, být neviditelný a mít pistoli. Ale předat ho zaživa gufyrům bylo podle něho přece jen příliš drsné.“

„Já to tak necítím,“ pokrčil rameny Standa. „Kvůli naší rodině dostali gufyrové do spárů hned čtyři darebáky, ale podle mě to bylo spravedlivé a navíc, zabránili jsme jim dělat totéž dalším lidem.“

„Čtyři?“ podivil se Olda. „Neříkal jsi, že jsi přivezl jen dva? Tu holku snad nepočítáš, když neskončila u gufyrů?“

„Já jsem přivezl jen dva,“ trval na svém Standa. „Jenže dva další, exekutor i s jedním policajtem, nás ještě na Zemi pronásledovali až do jeskyně, kde jsme prošli chitsaldilem, takže vlastně za námi vběhli skoro až ke gufyrům.“

„Patřilo jim to!“ souhlasil Olda krvelačně. „Ani toho policajta nelituju! Všichni se jen chvástají, jak jim jde o dodržování zákonů – pominu nemravnost zákonů jako takových, ale oni se přímo vyžívají v tom, jak své oběti ponížit a dát jim najevo, jak jsou bezmocní!“

„Tomu se říká, že moc korumpuje a absolutní moc korumpuje absolutně,“ řekl Standa. „Ani já žádného z těch postižených nelituju.“

„Ty jsi ale gufyry neviděl!“ připomněl mu Olda. „Ani nevíš, co to je!“

„Viděl jsem jejich obrázky,“ namítl Standa. „Uznávám, že jsou odpudiví a nic bych za to nedal, že to není jediné, co je na nich strašné. Ale na druhé straně se jim do spárů dostali jen skuteční darebáci, co dělali lidem na Zemi peklo. Pokud jde o mě, já bych je klidně nechal na pokoji, ale vypravil jsem se na »částečný návrat«, aby jejich lumpárny přestaly.“

„A přestaly?“ zeptal se Olda.

„U těch čtyř jsem si tím naprosto jistý,“ přikývl Standa.

„U těch čtyř jistě,“ souhlasil Olda. „Ale na jejich místo se hned vecpou jiní. Grázlů po našem bývalém světě běhá víc než dost a nemusíš mít obavy, že by vyhynuli, i kdybychom je gufyrům servírovali čtyřstupem.“

„»Částečné návraty« samosebou nestačí napravit všechno zlo na Zemi,“ připustil Standa klidně. „Ale nemusí hned pršet, stačí když kape. Sandišůtům nejde o nápravu Země. To by ji mohli obsadit, převzít moc a předělat podle sebe, jenže to nemají v úmyslu. Mohli by také na Zem poslat gufyry, aby si odnesli všechny, kdo mohou za zlo na Zemi. Jenže pak by se asi zhroutily všechny státy světa, pochybuji, že by pak někde něco fungovalo a nakonec by to mohlo být ještě horší než teď.“

„Proč si to myslíš?“ popichoval hned Olda. „Myslíš, že by to bez darebáků nešlo?“

„Možná šlo,“ ustoupil trochu Standa. „Ale za strašných zmatků.“

„To si myslíš, že by si ti zbývající poctivci nevěděli rady?“

„Kdyby to proběhlo příliš rychle, nejspíš by si rady nevěděli,“ tvrdil Standa. „Podle mě jsou někteří darebáci důležití, i když ne všichni. Například kdyby zmizeli vojáci, ani pes by po nich neštěkl a na světě by bylo hned líp. Právě tak si myslím, že by nikdo neoplakával exekutory, politiky a jiné mafiány – až na jejich rodiny, pokud je mají. Ale představ si, že ze světa znenadání zmizí všichni bankéři, policisté a podnikoví manažeři. Všude zůstanou jen poctiví zaměstnanci, jenže jich bude v některých odvětvích zanedbatelný zlomek a brzy si nebudou vědět rady. Spousta prostředků bude pro ně bez nutných pravomocí nedostupná. Kdo bude pracovat, když za práci nedostane peníze? Z hladu bude brzy krást každý a bez policie si ani životem nebude nikdo jistý. Poctivci by asi dokázali udržet v chodu vrtné věže, ale nedokáží zajistit dopravu paliv – možná to ještě nějakou dobu poběží setrvačností, ale brzy vypukne absolutní nedostatek benzínu, zastaví se továrny a rozpadne se obchod. To by byl konec pozemské civilizace!“

„Takže chod světa záleží podle tebe na darebácích?“

„Na darebácích i na těch poctivých,“ vrtěl hlavou Standa. „Kdyby zmizeli poctivci a na světě zůstali jen gauneři, zhroutilo by se to ještě rychleji a neběželo by to ani setrvačností.“

„Jak to?“

„Manažeři by to neudrželi ani týden,“ řekl Standa. „Kdybys chtěl zlikvidovat darebáky a nepřivodit pád celé civilizace, musel bys to udělat po kapkách, postupně, tak aby to místo darebáků stačili přebírat jiní. Samozřejmě by byl problém, aby poctivci zůstali poctivými i na místech dosavadních darebáků, jak se říká, příležitost dělá zloděje. Já jen doufám, že by mizení nejhorších lumpů mělo výchovný vliv, takže by se menší darebáčci polepšili dřív než by na ně přišla řada.“

„Představuješ si to jako Hurvínek válku!“ odfrkl si Olda.

„Možná,“ připustil Standa. „Máš snad lepší představu?“

„Nemám žádnou,“ přiznal Olda. „Jen si myslím, že to na nás nebude záviset. Jsme na Dzígvlegtu jako ve vatičce, ale bez nejmenšího vlivu na starou Zem. Můžeme se přizpůsobit a na starou Zem zapomenout, podle mě ani jinou možnost nemáme.“

„Proč tedy ti staří ještě na Zem nezapomněli?“ nadhodil Standa.

„Nevím,“ pokrčil rameny Olda. „Vždyť jsou tu někteří přes pět set let, snad měli dost času na přizpůsobení. Nevím, proč se na vzpomínky už dávno nevykašlali.“

„Na tohle ti neodpovím,“ opáčil Standa. „Jsem tady příliš krátce. Ty vlastně také, takže si teď můžeme vymýšlet cokoliv, všechno bude mimo realitu.“

„To si taky říkám,“ přikývl Olda. „Nejlépe bude, když se tu lépe rozkoukáme. Dneska to nevyřešíme – náš první úkol je přežít dnešní ples. Pojďme se raději zařadit do davu!“

„Přežít ples snad dokážeme,“ usmál se Standa. „Pak se někdy sejdeme, zavolám ti.“

„Já taky umím volat,“ pochlubil se Olda. „Schválně, kdo po plesu zavolá první?“

„Uvidíme,“ řekl Standa.

*****

Ve Velkém sále hradu Jukagyri bylo už plno, když tam přišli.

„Olí!“ ozvalo se náhle zleva.

Stála tam dívka v blankytně modrých plesových šatech a natahovala k nim ruce.

„Kristýnko!“ rozzářil se Olda. Bylo vidět, že se ti dva už dávno znají.

Standa využil situace, potichu vycouval a za okamžik byl v protilehlé chodbě, než kudy přicházeli další. Tady nikdo neměl být – ale k Standově údivu – nebo spíš zděšení – tu na něho čekal někdo, koho by tu očekával jedině v nejtemnější noční můře.

Dva kroky od něho stál – soudce Jaroslav Thorovský, kterého nedávno unesl ze Země, aby ho předal gufyrům. Teď tu ale stál a usmíval se na něho ledovým úsměvem.

„Pojď si pohovořit někam stranou!“ vyzval ho.

Standovi zamrzla slova v krku. Nebyl schopen vydat ani hlásku, tak ho objevení hlavního padoucha a ničitele jejich rodiny zaskočilo a přimrazilo. Napadlo ho sice otočit se a dát se na útěk, ale nebyl schopný se ani pohnout.

„Jak… jste se sem…“ vykoktal po chvilce.

„Mě se neboj!“ řekl s klidem Thorovský. „Nejsem ten, za koho mě považuješ.“

„Ne?“ vyjekl Standa. „A kdo tedy?“

„Moje pravá podoba by tě šokovala ještě víc,“ řekl Thorovský. „Tuhle tvářnost jsem si vypůjčil, abych tě na první pohled zaujal. Myslím, že se mi to podařilo.“

„Vy nejste…?“

„Nejsem otec Slávky,“ zavrtěl hlavou – jako kdyby to nebyla lež jako věž.

„Kdo jste tedy?“ vyhrkl Standa.

„Správná otázka!“ ušklíbl se Thorovský. „Kdo jsem…? Jsem gufyr, momentálně v těle gaunera, kterého bys měl poznat na první pohled. Chci si s tebou pohovořit někde stranou, kde nás nebude nikdo vyrušovat. Co kdybychom si udělali výlet na ochoz Velké věže?“

Standu nabídka tak zaskočila, že jen němě přikývl.

Uvnitř věže bylo točité schodiště, jenže po něm nikdo nešlapal snad od chvíle, kdy byl hrad postaven. Kdyby se v polovině výšky věže část schodiště zřítila, nikdo by si toho ani nevšiml. Schody byly na hradě buď tak krátké, aby nikomu nevadily, nebo neužívané. Standa si ale ihned po vzoru pana Thorovského – či spíše gufyra v jeho těle – pořídil ration, vyletěl nejbližším oknem ven a zamířil přímo na vrchol Velké věže.

Trvale otevřená okna na chodbách zajišťovala všude dostatek čerstvého vzduchu. Ve zdejším světě panovalo stálé léto, nebyly tu bouřky ani vichřice, takže chyběl důvod okna zavírat. Jen roztažitelné těžké sametové závěsy na oknech ložnic zajišťovaly noční tmu, jak byli pozemšťané zvyklí.

Jakmile se Standa nahoře na ochoze postavil na nohy, zrušil ration a čekal, až totéž udělá jeho podivný protějšek. Byly zde sice pohodlné sedačky, ale oba zůstali stát. Proč zůstal stát gufyr, zůstalo Standovi nejasné, jen cítil, že tady pozemskou zdvořilost neuplatní. Sám by se ani neodvážil posadit v přítomnosti někoho – či snad něčeho – tak podivného.

„Sem nikdo mimo mě nechodí,“ ujistil Standa návštěvníka. Snažil se vypadat klidně, ale hlas se mu trochu třásl. „Co vás za mnou přivádí?“

„Rád si s tebou proberu, proč přicházím,“ řekl gufyr. „Pravděpodobně jsi už slyšel, že jsme zdejší trestající pól spravedlnosti – na rozdíl od Sandišůtů, kteří se trestům vyhýbají i v případech, kdy jsou plně namístě. Je od nich příliš pohodlné předávat ničemy nám, místo aby je trestali sami, ale co je horšího, příliš často různé ničemy a darebáky na Zemi chrání. Vlastně je tím podporují a mají do jisté míry spoluvinu na rozšíření tamního Zla. Kdysi jsme s nimi uzavřeli smlouvy, kde se zavázali chránit na Zemi nevinné lidi. Občas to i dělají, ale častěji místo nich chrání před námi ty zlé. Naneštěstí jsou smlouvy dané a nám nedovolují ani vstupovat na půdu vašeho původního světa.“

„Vám se zdá spravedlnost Sandišůtů nedostatečná?“ naježil se trochu Standa.

„Trestuhodně nedostatečná!“ odvětil gufyr. „Máme úplně jiné představy o tom, jak by měl váš svět vypadat.“

„Myslíte, že by byl náš svět podle nich lepší?“ nedůvěřoval mu Standa.

„My to víme téměř s určitostí,“ ušklíbl se gufyr.

„Zajímalo by mě, jak to můžete tak jistě tvrdit!“ zamračil se Standa.

„Jednoduše,“ usmál se gufyr, i když to díky obličeji pana Thorovského vyznělo značně ironicky. „Kdysi jsme si rozdělili dva podobné světy. Sandišůtům připadla Země, my jsme převzali do správy Yraachyn. Na obou byla populace srovnatelná jak co do hustoty osídlení, tak také vyspělosti obyvatel i znalostí. Ale zatímco na Zemi dnes vládne teror, válčí se tam prakticky nepřetržitě a čím dál tím bezohledněji, na Yraachynu je populace na vyšší úrovni. Nejen co do hloubky znalostí, ale především ve vztazích. Ačkoliv jsou tamní obyvatelé biologickým původem šelmy, přestali už před dvěma tisíci lety používat násilí. Dnes se jim vede podstatně lépe.“

„Vy jste ale na Zemi taky zasahovali, ne?“

„Párkrát nás tam Sandišůti pozvali, zřejmě si nevěděli rady. Ale než aby nám přiznali úspěch, vždycky to otočili proti nám. My jsme pak byli ti špatní.“

„Ale já si myslím, že to dělají dobře,“ zastal se jich Standa. „Kdyby vám dovolili odnést si všechny darebáky, náš svět by se zhroutil.“

„Zhroutil, kdyby zmizeli všichni grázlové naráz,“ přisvědčil gufyr. „Ale kdyby mizeli pomalu, nestalo by se nic zlého. Poctivější a rozumnější lidé by stačili ty největší lumpy na jejich postech nahrazovat, a za druhé, veřejně provedené mizení těch největších darebáků by na lehčí případy působilo jako odstrašující případ. Vědomí, že trest není jen cosi mlhavého, čemu se dá při troše šikovnosti celkem úspěšně vyhnout, ale že začíná na viníky dopadat se železnou pravidelností a bez výjimek, má hodně výchovné síly.“

„Takže byste chtěli na Zemi zasahovat víc,“ došlo Standovi. „A co vám v tom brání?“

„Smlouvy se Sandišůty,“ odpověděl přímo gufyr. „Nikdo z nás nesmí vstoupit na půdu Země, leda na jejich přímé pozvání. To se stalo za posledních deset tisíc let pouze čtyřikrát a to se nedá považovat za soustavné působení. Čtyřikrát jsme Sandišůtům tahali trn z paty, ale nikdy to správně neocenili.“

„Slyšel jsem něco o Lučanech, mělo to být dokonce na území Čech…“

„To byl právě poslední případ,“ přikývl gufyr.

„Ale není správné řešit válku genocidou, i když genocidou útočníka!“ namítl Standa.

„Jakou genocidou?“ zavrtěl hlavou gufyr. „Oddělili jsme válečnické Lučany od zbytku obyvatel Čech, co je na tom špatného? Lučany jsme odnesli ze Země a přidělili jim místo na světech Roponoch a Ažefkoj, kde si od té doby celkem klidně žijí.“

„Vy jste je nepobili?“

„To my neděláme,“ řekl gufyr. „Na Zemi jsme ještě nikoho nezahubili, ačkoliv nám to kdekdo vyčítá, včetně Sandišůtů. Na ty se nejvíc hněváme, protože pravý stav znají. Tenkrát jsme se navíc neshodli na vydání zbytku jejich kmene. Roztržení rodin dodnes považujeme za chybu, zejména když Sandišůti nedokázali zabránit vraždění Lučanů po okupaci jejich území vojskem Čechů. Lučané jsou dnes jako kmen zastoupení už jen v našem vesmíru.“

„Češi je snad vyvraždili?“ zamračil se Standa.

„Zčásti vyvraždili,“ přikývl gufyr. „Zbytek kmene už neměl sílu vzchopit se a rozprchl se po celém okolí, kde splynul s jinými kmeny. Jejich potomci se dnes považují za Čechy.“

„Aspoň že tak,“ oddychl si Standa. „A vy se nepokoušíte dostat na Zem? Nemáte na to možnosti?“

„Možností máme více než Sandišůti,“ ušklíbl se gufyr v těle Thorovského. „Jenže jsou tu ty staré dohody. Bez jejich pozvání tam nesmíme, proto tam nevstupujeme. Uznáváme, že se smlouvy mají dodržovat, ostatně Sandišůti by mohli dělat větší nepříjemnosti nám, proto je dodržujeme, ačkoliv to právě teď odnášejí nevinní obyvatelé Země…“

„A proč mi to říkáte?“ vyjel si Standa na gufyra. „Chcete nás proti nim poštvat? My jim vděčíme za azyl na Dzígvlegtu, zachránili nás a starají se o nás.“

„To museli podle dohod udělat tak jako tak,“ mávl rukou gufyr. „Komu se podaří projít bránou chitsaldilu, má na azyl nárok. Ani vás nesmí nikdo vydat zpátky na Zem, když vám tam hrozí nebezpečí, to je už v té nejstarší dohodě. Zpočátku dovolovali návrat azylantů na Zem, když o to požádali a trvali na tom, ale s tím byly problémy, takže s tím brzy přestali. Na Zemi se z té doby uchovaly pověsti o lidech s neuvěřitelnými vlastnostmi – to se ví, kdo dokázal létat pomocí rationu, toho na Zemi ostatní lidé považovali buď přímo za boha, nebo přinejmenším za někoho blízce spřízněného.“

„Ale to je jen v hodně starých pověstech!“ řekl Standa.

„Jistě,“ přikývl gufyr. „Sandišůti s tím brzy přestali, nehodilo se jim to do koncepce.“

„Takže jim přece jen za azyl vděčíme,“ pokrčil rameny Standa.

„Zač jim vděčíte?“ ušklíbl se gufyr. „Uvrhli vaši rodinu na Zemi do bídy, nechali vás pronásledovat pijavicemi pod svou ochranou a když jste ze zoufalství došli až sem, poskytli vám milostivě to, co tak jako tak museli? A navíc vám budou bránit v návratu, s tím už jste se taky smířili, což?“

„Když to jinak nejde…“ ustupoval trochu Standa.

„Je mi opravdu líto, že jsme to nepředvídali a nevtělili jsme do smluv, jak se musí obě strany chovat k ochraňovaným,“ ušklíbl se pan Thorovský s gufyrem v těle. „Představovali jsme si zkrátka ochranu rozvojové civilizace jinak. Oni upřednostňují nezasahování, i když se jejich svěřená civilizace vyvražďuje po milionech, jak to lidé Země nedávno dokázali ve dvou celosvětových a spoustě místních válkách, proti kterým Sandišůti nehnuli ani prstem. Naše výchova je tvrdší, ale ve výsledku je vůči svěřeným bytostem laskavější.“

„Až na ty, které vám Sandišůti předávají k potrestání,“ namítl Standa. „Z toho, co o tom zatím vím, bych se nikdy nechtěl ocitnout na jejich místě!“

„Nechtěj!“ schválil mu to gufyr. „Není oč stát. Vždyť to jsou vyvrhelové! Na Zemi se k jiným lidem chovali hanebně! Koho dostaneme k potrestání? Jen pijavice, zodpovědné za utrpení jiných lidí, otrokáře, vrahy a ničitele ve velkém. Ti si soucit nezasluhují! Kdybys byl také takový, měl bys proč se nás obávat, k vyvrhelům se chováme spravedlivě. To ale často znamená tvrdě.“

„Na Zemi se tomu ale říká peklo. Nebo ne?“ sondoval Standa opatrně.

„Jo, říká,“ připustil gufyr. „Sandišůti se postarali, aby to mělo odstrašující zvuk, ale to nejdůležitější zpackali. Peklo, které největším darebákům nehrozí, odstrašuje asi jako šelma s vyraženými zuby a vytrhanými drápy. Nic si z toho nedělají. Neškodilo by ukázat lidem to pravé a opravdu strašné peklo, jak se mezi nimi traduje, ale především by měli získat pocit, že gaunerům skutečně hrozí. Až pak by mělo ten správný smysl.“

„To je možné,“ připustil Standa. „Takže tam ty lidi vlastně mučíte zbytečně, co?“

„Mučíme?“ ušklíbl se gufyr. „No dobře, mučíme je, však si to zasluhují. Jistě by snesli i krutější muka a kdybychom jim je nabídli výměnou za zkrácení trestů, brali by je oběma rukama. Jenže si nemohou vybírat – asi jako jejich oběti na Zemi. Ačkoliv – zvýšili jsme jim úroveň pudu sebezáchovy, aby nám sami neskákali do lávových jezer.“

„Opravdu je ve vašem pekle horko?“

„Proti Zemi strašné a i proti Dzígvlegtu je tam znatelně tepleji,“ připustil. „Využíváme pro ten účel jeden z méně příjemných polosopečných světů, pojmenovaný Ad. Příliš malý, než aby se tam vyvinuly plnohodnotné sopky, ale přitom příliš horký. Místo pravých sopek jsou tam jezírka lávy a často tam bývá zemětřesení, ale to je asi tak všechno.“

„Na Zemi lidé žijí i v těsném sousedství pravých sopek,“ pokusil se to Standa zlehčit.

„Náš Ad je žhavější,“ řekl gufyr. „Půda je tam pokrytá žhavým popelem, na boso se tam rozhodně chodit nedá. I vzduch je tam horký. Trestanci těží z lávových jezírek minerály, aby odčinili škody, kterých se na Zemi dopustili.“

„A nebylo by jednodušší použít tam něco jako bagr?“ otřásl se Standa.

„Rozuměj – my žádné těžené minerály nepotřebujeme,“ ušklíbl se gufyr. „Používáme je jen na vyčíslení vynaložené námahy. Přepočítáváme je na mzdu, ze které pak fiktivně hradíme jejich dluhy, stejně tak fiktivně vyčíslené podle toho, kolik škod předtím napáchali. Kdo své dluhy tímto způsobem splatí, tomu trest skončí.“

„A jak dlouho to může trvat?“ zajímal se Standa.

„Kdo jen někoho ožebračil, ten to může splatit poměrně rychle, někdy i za pouhých pět let tvrdé práce, ale to jsou spíš výjimky u lehčích provinění. Třeba Thorovskému a jeho ženě jsme splácení škod spočítali na osmadvacet let a kdo přímo nebo nepřímo zaviní něčí smrt, zaplatí za každý zmařený život dvaceti lety tvrdé práce.“

„Fí ha!“ vylétlo Standovi. „A co by čekalo hromadného vraha nebo válečného zločince?“

„Naše tarify jsou spravedlivé,“ pokrčil rameny gufyr. „Za každého mrtvého dvacet let tvrdé práce a teprve když počet mrtvých překročí tisícovku, pak se trest dál nezvyšuje a po dvaceti tisíci letech bude zpopelněn.“

„Po dvaceti tisíci letech?“ zarazil se Standa. „Řekl bych, že se tak vysokého věku žádný člověk ze Země nedožije! U nás je výjimečný věk i sto let.“

„Víme,“ souhlasil gufyr. „U nás je lidský život delší, ale dá se celý strávit tvrdou prací při napravování způsobených škod.“

„To je ale příšerný!“ otřásl se Standa.

„Trest má odpovídat vině,“ odvětil gufyr. „Trestanci mají u nás právo na život, nic víc. Naopak mají povinnost pracovat. A přísně trestáme porušování mezilidské i pracovní kázně. Netrestáme zbytečně, ale spravedlivě – to už patří k věci. Máme ještě jeden podobný svět, jménem Nugutto. Dodnes tam pracují a ještě dlouho budou pracovat zločinci z Yraachynu. Jsou tu ale některé podstatné rozdíly. Jakmile se na Yraachyn vrátili první lehčí trestanci, příliv dalších prudce klesl. Odstrašující příklad Nugutta působil na všechny ostatní natolik, že se začali překotně napravovat, jen aby se tam také nedostali.“

„Jak se ale mohli napravovat vrazi?“ nedůvěřoval tomu Standa.

„Kdo věnuje veškerý majetek pozůstalým, odčiní jednu vraždu,“ kývl hlavou gufyr.

„Vím o případech, kdy by to některým nevadilo, protože nic nemají,“ odfrkl si Standa.

„Majetek musel mít hodnotu nejméně dvaceti let práce u nás,“ řekl gufyr. „Kdo mohl věnovat pozůstalým méně, hodnota se od trestu odečetla a odpracoval si jen zbytek. Každý uspořený rok pak vítali! Podmínkou bylo, aby to věnovali dobrovolně již před odsouzením. Když to nestihli, provedlo se to i proti jejich vůli, ale už bez toho bonusu.“

„Takže ti bohatí, kdo na to měli, mohli zase vyváznout bez trestu,“ vzdychl si Standa. „Zase mohli vraždit podle libosti! Tomu říkáte spravedlivé?“

„Dala se tím odčinit jen jedna vražda,“ zarazil ho gufyr. „Uvědom si, úplně všechno za jedinou vraždu! Čím byl provinilec bohatší, tím přišel o víc. Pro boháče bylo strašné přijít o všechno, vše opustit a později začínat jako nejchudší. Museli to věnovat dobrovolně, sami a včas – jenže když se ukázalo, co je podstatou trestu, dávali to rádi, jen aby se vyhnuli Nuguttě. My jsme to zato chápali jako projev účinné lítosti.“

„No dobře,“ spokojil se s tím Standa. „Účinná lítost, to jsem už slyšel. To by se asi dalo pochopit a nakonec – proč ne? Ale co s tím mám společného zrovna já?“

„Máš něco, co nám může pomoci,“ řekl gufyr.

„Co mám jiného než ostatní?“ zeptal se Standa zvědavě.

„Dvě věci – přesněji, dvě vlastnosti,“ řekl gufyr tajemně.

„Vlastnosti? Které?“

„Podívej se, Stando, situace na Zemi se v poslední době neustále zhoršuje,“ začal opět zeširoka a oklikou gufyr. „Nakonec to můžeš potvrdit i z vlastní zkušenosti. Lidé si nejsou dnes jistí ničím. Kdykoliv je může někdo okrást a děje se to na Zemi jako na běžícím pásu. Sandišůtové proti tomu v podstatě nic nedělají. Vaše rodina měla štěstí, dostali jste se skrz jejich chitsaldil do zdejšího vesmíru a tím jste získali právo na azyl – ale kolik tisíc jiných rodin v Čechách tohle štěstí nemělo? Každou zimu umrznou v Evropě stovky bezdomovců – a nikomu to nevadí! Zkrátka je nejvyšší čas proti tomu něco udělat, pokud se nemá celá civilizace na Zemi zhroutit. Sandišůtové to ale neřeší a navíc s odvoláním na staré smlouvy nedovolují řešení ani nám.“

„No dobře, ale co s tím mám dělat já, když jste vedle vy i Sandišůtové?“

„Naši moudří nakonec zjistili, že v těch starých smlouvách je jedna skulinka. Trhlinka je tam sice nepatrná, ale přece tam je. Podle dohod máme zakázáno vstupovat na váš svět sami i využívat k tomu lidí ze Země, kteří již dostali azyl v našem vesmíru. Jenže dohody o azylu hovoří pouze o dospělých s tím, že si mohou vzít s sebou děti. Ty podle těch dohod nedostávají azyl přímo, ale jedině prostřednictvím rodičů. Znamená to jen jedno – na děti se zákaz posílání na Zem nevztahuje.“

„Aha – a vy byste chtěli…“ začínalo Standovi docházet.

„Možná to vypadá hrozně. I na Zemi dnes někteří gauneři používají místo vojáků děti. A právem se to považuje za odporné, zejména když je tím vystavují velkému utrpení. Dětští vojáci nemají ve válkách co dělat, ale v našem případě je to snad omluvitelné. Bez porušení smluv můžeme na Zem posílat jen děti, ovšem musíme je zabezpečit, aby jim nic nehrozilo. Vybavíme je lépe než Sandišůtové. Děti nemají potřebné zkušenosti, ale to se dá částečně obejít výběrem těch nejzkušenějších. Největší rozdíl je, že po nich nepožadujeme zabíjení. Nesmí tam nikomu fyzicky ublížit a jejich úkolem bude naopak pomáhat nevinným.“

„Aha!“ povzdychl si Standa. „Asi jsem jediný z dětí, kdo má zkušenosti i s částečným návratem…“

„Ano, to jsou ty potřebné vlastnosti,“ přikývl gufyr. „Jsi pořád dítě, takže Sandišůti nemohou tvou cestu na Zem označit za porušení dohod. A máš už zkušenosti s duchovitou allohmotou. Ostatně i Sandišůti tě už využili ke stejnému, nebo skoro stejnému účelu.“

„To sice ano, ale nedopatřením jsem ze Země přinesl i jednu nevinnou holku a dodnes mě to mrzí,“ namítl Standa trochu zamračeně, když si představil, co by to mohlo znamenat.

„A to jsi právě udělal dobře,“ pochválil ho k jeho překvapení gufyr. „Slávka si opravdu nezaslouží trest, určený jejím rodičům. Věděla o jejich podvodech, měla i tušení, že nejsou poctivé, ale byla na nich závislá a nemohla proti tomu nic udělat. Kdybys ji nechal na Zemi, pohybovala by se mezi podobnými lidmi, kteří by ji připravili o prostředky nutné k životu. Sama by se jim neubránila a brzy by strádala nouzí. Od toho osudu jsi ji zachránil. Měla by ti být vděčná a i když to zatím cítí jinak, časem na to jistě sama přijde. Kdyby někdy příště došlo k podobné situaci, měl by ses zachovat stejně. Není chybou snažit se co nejvíc zmírnit škody, které při těchto akcích nevyhnutelně vzniknou. I největší a nejtěžší zločinci mohou mít nevinné rodiny, které je třeba chránit.“

„Takže vy to nakonec nechápete jako něco, čemu jsem jen nedokázal zabránit, ale jako něco správného?“ přestal se Standa mračit.

„Tak nějak,“ přikývl gufyr – a náhle mu byl sympatičtější i v těle padoucha. Nevnímal ho jako zločinného soudce Thorovského, ani jako odpornou bytost, jak tvrdili Sandišůtové.

„Na pomáhání spravedlnosti nevidím nic špatného. Kdy bych měl začít?“

„Nejlépe ihned,“ řekl gufyr. „Čím dřív začneš, tím méně umožníš darebákům škodit. Můžeme tedy s tebou počítat?“

A natáhl k němu ruku.

„Můžete,“ přikývl Standa a podávanou hladkou ruku pana Thorovského stiskl.

Ruka patřila Thorovskému, ale také gufyrovi a Standa si najednou uvědomil, že se to dá chápat i značně odlišně, než to v této chvíli chápal on.

Jako smlouva s ďáblem…

*****

Peklo

Gufyrové měli skutečně jiné prostředky než Sandišůtové.

První, s čím se Standa seznámil ještě na ochozu věže, bylo gufyrské ohnivé kolo adchyf.

Když na stvrzení dohody podal ruku gufyrovi v těle pana Thorovského, přitáhl si ho gufyr náhle blíž k sobě, kolem nich vzplálo na krátký okamžik ohnivé kolo, pevná dlažba jim zmizela pod nohama a oba se do ní propadli. Vykřikl leknutím, ale v témže okamžiku se z ohnivého kruhu vynořili – a v první chvíli nemohl ani uvěřit svým očím.

Krajina kolem opravdu připomínala peklo.

Okolní zubaté skály byly rozpálené do běla, z puklin v zemi stoupal dým a spojoval se nad nimi do souvislého hnědého oblaku. Nedaleko, kam ale nebylo pro dým zřetelně vidět, svítila jezírka žhavé lávy, vystupující i z některých skalních trhlin. Kolem se táhly závěje žlutého prášku, pozvolna stravované modravými plameny, horkým vzduchem se nesl štiplavý zápach hořící síry.

Standa se vynořil i se svým průvodcem z horké skály na tmavší, očividně chladnější plošince a oba zůstali stát.

„Můžeš už jít!“ ozvalo se vedle něho.

Standa se po tom divném řezavém hlase ohlédl, ale slova zřejmě nebyla určena jemu. Náhle totiž vedle něho stáli dva. Podivně shrbený pan Thorovský, zuřivě si mnoucí kořen nosu – a cosi mlhavě černého…

Až se otřásl odporem. Gufyry mu nedávno ukázali jen na náčrtcích, teď ho ale poprvé spatřil na vlastní oči. Nebylo oč stát. Gufyr skutečně neměl hmotné tělo – Standovi se zdálo, že je to jen chuchvalec černého kouře, vznášejícího se ve vzduchu, ale chuchvalec, průsvitný jako oblak černého dýmu, s obrovskou půlkulatou tlamou, plnou trojúhelníkových žraločích zubů. Neměl zřetelné oči, zato v něm byly znát některé vnitřní orgány – zejména obrovský, pohybující se, tmavohnědý mozek, rozložený přes většinu hlavy. Připomínal mu – netušil proč – bublající krupicovou kaši, tak jak ji doma vařila maminka, jenže tohle mělo barvu kávy s mlékem, kterou si rodiče kdysi vařili pro chvíle pohody.

„To říkáte vy?“ obrátil se Standa na gufyra, když se trochu vzpamatoval z prvního šoku.

„Jen odešlu trestance Thorovského do pracovního tábora,“ vysvětloval mu netvor.

Skřípavý hlas byl po lidském hlase pana Thorovského dvojnásob nepříjemný. Standa se udiveně podíval na soudce, který ho nenávistně probodával vražedným pohledem.

„Budeš prokletý, spratku!“ zasyčel, až se Standa otřásl.

„Prokletí by si musel nejprve zasloužit, přinejmenším jako ty,“ odsekl skřípavě gufyr. „Ty tady nebudeš určovat, kdo je a kdo není prokletý! A konec ulejvání, vrať se do práce!“

Bývalý soudce stáhl hlavu mezi ramena, ale pak se beze slova otočil a vykročil kamsi stranou ke skupině divoce rozeklaných řeřavých skal. Standa tím směrem zahlédl jakési lidské postavy, ploužící se tímto bezútěšným krajem.

„Nejste na něho příliš příkrý?“ zastal se soudce, když se pan Thorovský trochu vzdálil. Pravda, ublížil jim, okradl je a změnil je v psance, ale tohle prostředí bylo příliš kruté.

„Jsem k němu jen spravedlivý,“ odvětil gufyr tvrdě. „Půjčil jsem si jeho tělo – jistěže se mu to nelíbilo, zejména když jsem mu nedovolil ani podrbat si svědivé místo na nose, ale za tu nedobrovolnou službu jsem mu slíbil zkrácení trestu o rok. A nejen pro něho, ale i pro jeho tvrdošíjnou ženu, která to před ním odmítla.“

„On věděl, co se s ním děje?“ otřásl se Standa.

„Jistěže to věděl,“ přitakal gufyr. „Každý ví, co se s ním děje, když si půjčujeme jejich těla. Není to příjemné, člověk nemůže pohnout ani prstem a jen bezmocně sleduje, jak jeho tělo ovládá kdosi druhý. Všechno přitom vnímá dál – vidí, slyší, jen s tím nemůže nic dělat. Teprve když ho opustím, vrátí se mu do těla jeho vlastní vůle.“

„Takže pan Thorovský teď ví, že to bylo kvůli mně?“ staral se Standa.

„Je tady příliš krátce, než aby ti byl vděčný!“ sykl gufyr. „Až tak za půl roku, možná za rok pochopí, co to znamená zkrácení trestu. Ti, kdo tu jsou už déle než deset let, by totéž udělali s radostí i pro půl roku.“

„Příšerné!“ otřásl se opět Standa.

Zimou to rozhodně nebylo, okolní vzduch se horkem tetelil, panovalo tu vedro jako… jako v pekle. Vždyť je to přece peklo, dokonce to pravé, napadlo Standu.

„Jiní by to brali s radostí, jenže já jsem potřeboval jeho obličej,“ vysvětloval gufyr.

To Standa chápal. Neznámý obličej by mu asi nic neřekl a považoval by ho za běžného návštěvníka plesu. Při spatření Thorovského to bylo něco jiného, to ho ihned naježilo.

No jo – ale on, Standa, teď má do zdejšího pekla dopravovat lidi! Naštěstí jen darebáky těžkého formátu, ale přece jen… tady se mu to zdálo příliš kruté…

„Mám být ale touhle dobou na plese!“ připomněl gufyrovi ve snaze co nejdřív ukončit pobyt ve zdejším nevlídném prostředí. Bylo mu opravdu horko a z okolního sirného dýmu se mu začínala motat hlava.

„Už tam jsi,“ sdělil mu k jeho překvapení gufyr. „Právě tančíš s Slávkou za velikého potlesku všech ostatních. Do konce dětské maškarní části zbývá ještě půl hodiny, do té doby budeš zpátky a vyměníš se se svým náhradníkem.“

„Jakým náhradníkem?“ nadskočil Standa.

„Tančí tam za tebe ve tvém maškarním kostýmu jeden z nás,“ ujistil ho gufyr. „Vypadá to, jako kdybys tam byl ty sám. Až se vrátíš, oblečeš si svůj kostým a pak se ve vhodném okamžiku nenápadně vyměníte, aby ses mohl před ostatními odmaskovat. Řekl bych, že už teď máš zajištěnou cenu za nejlepší masku.“

Standa pochopil, že se zpátky do hradu jen tak nedostane. Zklamání nad tím, že mu finta nevyšla, nepatrně mírnilo gufyrovo sdělení o možné ceně za nejlepší masku.

„Však mi dala fušku!“ vzdychl si. „Dobře – tak nač tady čekáme?“

„Teď čekám na tvé svolení,“ řekl gufyr. „Abys mohl používat naše prostředky, musel bych tě maličko upravit. Jestli se na to pamatuješ, něco s tebou dělali už Sandišůti a těm jsi svolení dal. Naše úpravy by na to navázaly.“

„Nikomu jsem nedával svolení s nějakými úpravami!“ naježil se Standa. „Pokud se na to dobře pamatuji, dovolil jsem jim jen aby si vzali moje vzpomínky!“

„Zřejmě to provedli při tom,“ připustil gufyr. „Ale když ses pak probudil, ovládal jsi telepatii, jinak bys nemohl řídit ration ani jiná jejich zařízení.“

Standovi došlo, že gufyr asi nelže. Samotného ho ani na okamžik nenapadlo, že schopnost telepatie vyžadovala nějaké úpravy, ration i chitsaldil se prostě řídily myšlenkou, jenže i tu myšlenku by mu musel někdo z hlavy přečíst… takže telepatie! No – je to vlastně užitečná vlastnost a do jisté míry potřebná i ke spolupráci s knihami… zlobit by se na Sandišůty za takový dar by bylo jen zbytečné a nesmyslné trucování.

„Na vaše zařízení telepatie nestačí?“ zeptal se raději.

„Na většinu by stačila a kdybys nesouhlasil s úpravou, mohl bys být užitečný i tak. Ale naše úpravy ti dají ještě víc možností.“

„Tak dobře, souhlasím. Jak dlouho vám to potrvá?“ chtěl ještě vědět.

„Dvě vteřiny – a už se to stalo,“ ujistil ho gufyr. „Ani sis toho nevšiml, nicméně bez tvého svolení bych to neudělal, smlouvy by mi to nedovolily – a my je dodržujeme.“

„A k čemu to je dobré?“

Uvidíš – procvičíme si to…

*****

První Standova cesta na Zem měla spíš zjistit jeho možnosti. Gufyr mu označil osamělého exekutora, proslulého jednak tvrdostí a jednak podezřením na nezákonné manipulace.

„Sdělujeme ti jeho zločiny, abys neměl zábrany,“ vysvětloval mu gufyr. „Nepodnikneš žádnou akci, aby nešlo o případ prověřený z několika směrů. Nechceme abys měl sebemenší výčitky a proto bys neměl mít pochyby o vině těch, pro které tě posíláme.“

Standa to uznal a neměl žádné námitky.

Cesta na Zem byla tentokrát neporovnatelně kratší než pomocí rationu. Standa se naučil používat gufyrský »adchyf«, ohnivé kolo, velice urychlující dálkovou dopravu. Přeneslo ho prakticky okamžitě na vzdálenosti, které by rationem i nejvyšší možnou rychlostí trvaly hodiny, nebo i týdny.

Obyčejná telepatie však na jeho ovládání nestačila, bylo na ni příliš komplikované. Už nestačilo vyjádřit telepatický příkaz a letět. Telepatická část byla tady obousměrná. Nejprve musel určit, kam se chce přemístit. To se trochu podobalo vyhledávání na mapě, až na to, že nešlo o mapu, ale o telepatické obrazy. Obvykle musel na chvíli zavřít oči, aby dokázal najít cíl ve vidinách, zjevujících se mu v hlavě. Mohl si vytvořit vlastní seznam cílů, ale tím mohl urychlit jen návraty na místa, kde již někdy byl. Nepotřeboval určovat jen vlastní polohu, ta se naštěstí brala samočinně.

Největší výhodou adchyfu bylo, že jeho pomocí mohl obejít chitsaldily Sandišůtů.

Adchyf ho dokázal přenést nejen přes kosmické vzdálenosti, oddělující světy, ale mohl ho přenést i do sousedních vesmírů. Poprvé mu museli na Zemi určit cíl cesty gufyrové, ale při dalších by už mohl používat vlastní záchytné body.

Druhou užitečnou pomůclou bylo »aglomno«. Nahrazovalo »tyhborgyr« Sandišůtů, o němž se gufyr vyjádřil se značnou shovívavostí.

„Sandišůtové své tyhborgyry vymysleli tak dávno, že si ani oni sami nepamatují, kdy postavili první. Ale po celou dobu se s nimi spokojili a nenapadlo je žádné vylepšení. Jejich užitek jsme pochopili a vyvinuli jsme aglomna. Dokáží totéž nenápadně, rychle a hlavně kdekoliv. U aglomna nejsi závislý na nemotorných Sandišůtských tyhborgyrech a tím ani na nich. Jen na tobě záleží, zda chceš být hmotný či nehmotný. Přeměna je okamžitá a navíc můžeš být v nehmotné podobě podle své vůle průhledným a naopak.“

„Průhlednost jsem mohl řídit i předtím,“ namítl Standa.

„Ta možnost ti zůstane,“ přikývl gufyr. „Tvoje první cesta může začít. Máš jen jednu nevýhodu – poprvé se ve vašem světě objevíš v našem záchytném bodě, nemáš tam žádnou jinou možnost. Záchytný bod jsme vytvořili kdysi dávno, když nás Sandišůtové potřebovali a v nouzi povolali na pomoc. Není to daleko od Prahy, zbytek cesty doletíš rationem. Cestou si pro jistotu vytvoř jeden nebo více nových záchytných bodů, abys příště nemusel do Prahy cestovat opět odtud. Sandišůtové by si brzy všimli, kdyby ses objevoval pokaždé na tomtéž místě, zejména když je to poblíž jejich vlastního chitsaldilu.“

„Kde vlastně leží ten bod?“ zajímal se Standa.

„Na vrcholu kopce Ers nedaleko vsi Tursko. Je to na dohled od Turského pole, kde se kdysi odehrávala bitva Čechů s Lučany.“

„Sandišůtivé tam mají chitsaldil?“

„Už od počátků doby železné,“ přikývl gufyr. „Jsou tam staré mohyly a kopec Ers je často nabitý energií, nepocházející z vašeho světa. Tam jsme se tehdy vynořili a odtud jsme odnesli Lučany, chystající se vyvraždit tvé předky.“

„To bude přímo historické místo!“ zajásal Standa.

„Bude,“ kývl gufyr. „Ale zbytečně se tam nezdržuj, ať jim nemusíš nic vysvětlovat.“

„Nebudu,“ slíbil Standa. „Chci se vrátit včas na ples.“

„Tak hodně štěstí!“ přál mu gufyr.

*****

Kopec Ers se starodávnými mohylami byl dnes porostlý lesem. Přímo na jeho vrcholu stály jakési budovy, ale Standa se z ohnivého kruhu adchyfu vynořil mezi stromy. Při prvním kroku si málem vyvrtl kotník při došlápnutí na viklavý kámen, který se pod ním překotil. Standa sice rovnováhu vyrovnal, ale málem přitom objal kmen prastarého stromu.

Vzpamatoval se a aby tady nezůstával dlouho, změnil se v nehmotného a v rationu se rychle vznesl nad vrcholky korun stromů. Ration byl sice také nehmotný, ale větve se před ním rozestupovaly a za ním se opět spojovaly, takže místo jeho přistání brzy zakryly.

Standa se ve výšce rozhlédl. Nejbližší vesnice musela být bájné Tursko, v dálce spatřil zákruty Vltavy. Řež u Prahy mu do očí zasvítila červeně – v nehmotné podobě vnímal svět skoro jako normálně, ale drobné odlišnosti tu přece jen byly a jednou z nich byl jaderný reaktor v tamním výzkumném středisku. Za provozu produkoval proud neutrin. Tyto částice nejsou v našem světě viditelné, ani běžnými detekčními prostředky zjistitelné, ale nehmotný pozorovatel je vidí jako řeřavějící jiskřičky. V nehmotné podobě pozoroval i silnější zdroje radiových vln – zahaloval je oblak zeleného světla, vzdáleně podobného polární záři.

Musel ale nechat Řež stranou, na výzkumy nebyl čas. Raději se orientoval nad Prahou a zamířil k bydlišti „svého“ exekutora. V Čechách byl právě večer – a Standa se mohl opět po dlouhé době pokochat západem slunce. Západ slunce na Dzígvlegtu byl úplně jiný, slunce tam sice také zapadalo, ale místo večerní tmy přetrvával i po jeho západu denní jas.

Neviditelný přízrak se snesl jako jestřáb na novou, moderní a rozsáhlou vilu. Bydlel tu v přepychu jediný člověk – zatímco venku bloumali bezdomovci, z nichž některé dostal na ulici právě tenhle vyžírka.

Ration měl jednu nevýhodu. Ačkoli byl nehmotný, neprocházel ani obyčejnou hmotou, ani její nehmotnou sestřičkou allohmotou. Standa tedy musel na vhodném místě přistát, ration zrušit a do vily vniknout pěšky. Jako duch přistál na balkóně a aniž se zdržoval otevíráním skleněných dveří, prosákl jimi bez jejich poškození dovnitř.

Obývací pokoj za nimi byl tmavý, ale vpravo se předtím z oken linulo světlo a Standa tam ihned zamířil. Nepotřeboval ve tmě hledat dveře – směle vstoupil do skvostné obývací stěny a prošel nejen jí, ale i stěnou za ní.

Vynořil se neviditelný v pokoji, kde u nízkého stolečku a u láhve koňaku rokovali tři muži. Jeden byl „jeho“ exekutor, další dva neznal. Neměl ale čas čekat, až pánové dojednají. Ples na hradě Jukagyri pokračoval, brzy bude slavnostně vyhlášené odmaskování – bylo by jistě trapné, aby se z jeho dlouho a pečlivě připravené masky vyloupl poloprůhledný černý gufyr! Možná by v sále vypukla panika… to by byl pohled!

Ale co ti dva? Možná to jsou také pěkná kvítka, když tak přátelsky jednají s obávaným exekutorem, ale mohli by být i nevinní. Nepřísluší mu odnášet je, ale jak má přímo z jejich středu odnést toho pravého? Nijak si nedělal starosti s tím, že ten chlap je fyzicky mnohem silnější než on sám – až ztuhne, nebude se bránit. Jenže to zřejmě neprojde potají.

Ale co, v nejhorším se ti dva pekelně vylekají, zejména když sem po otevření brány do pekla vtrhne trocha smradu hořící síry. Nebudou to ale považovat za halucinaci? To by byla lepší varianta, ale když to správně pochopí… Nakonec, i kdyby to byli gauneři, odnesení grázlíka přímo před jejich očima by je mohlo i napravit…

Zacouval do stěny a vrátil se do vedlejšího tmavého pokoje. Jen na okamžik, potřebný k přestrojení. A pak…

Černá postava, která se vynořila ze stěny, už nebyla neviditelná. Tři muži, sedící za nízkým stolečkem, strnuli překvapením.

„Tvůj čas vypršel, Miloši!“ zahuhňal černý vetřelec a obrátil se k pánovi domu.

Exekutor zděšeně vyskočil, ale pak se bezvládně zvrátil do přepychového křesla. Jeho dva návštěvníci byli natolik šokovaní, že se nezmohli na sebemenší pohyb.

„Tak půjdeme, půjdeme!“ řekl Standa a pomalu, beze spěchu přistoupil k nehybnému exekutorovi, sedícímu v křesle strnule jako panák nebo loutka. „V pekle už na tebe čekají!“

Jeden ze dvou návštěvníků se vzpamatoval. Vyskočil, zajel rukou pod kabát a vzápětí na Standu mířil matnou černou pistolí.

„Kdo jste?“ vyštěkl na něho.

„Máte štěstí, že tu nejsem pro vás!“ odhlédl se po něm Standa. Mezitím obešel stoleček, takže stál přímo za strnule sedícím hostitelem. „Přišel jsem si pro tohohle grázla, peklo už na něho čeká!“

„A vy dejte pracky za hlavu a čelem ke zdi!“ poručil mu kurážně majitel pistole.

„Tahle hračka na nás nehmotné neplatí!“ řekl hodně pohrdlivě Standa.

Vzápětí kolem něho vzplál ohnivý kruh, zahrnující i křeslo s hostitelem. Propadli se do drahého koberce jako do propadliště. Pokojem práskl výstřel, ale střelec neočekával úhybný pohyb směrem dolů, takže kulka prolétla oknem, až se sklo rozstříklo po pečlivě udržované zahradě. Dříve než dozněl cinkot střepů, ohnivé kolo zhaslo a na koberci po něm, hostiteli i s křeslem a po tajemné černé postavě nezůstala ani stopa.

„Týýývoe!“ vzpamatoval se i druhý muž a vstal. „Co to bylo?“

„Nevím,“ roztřásl se i střelec. „Ale řekl bych, že po Milošovi někdo šel – a dokázal ho uklidit velice zajímavým způsobem. Jako by se opravdu propadl do země… ale podlaha tady vůbec nevypadá na nějaký poklop!“

„Čéčé, to… ttto vážně vypadalo, jako by si ho odnesl rohatej!“ vykoktal bázlivě druhý, když opatrně začichal.

„Neblbni, ty na to ještě věříš?“

„Ale vypadalo to tak… Ten smrad… to je přece… síra!“

„To je určitě nějaká finta… přece nikdo neuvěří, že to byl vážně rohatej… nejsme malé děti… jenže i my teď máme problém. Milošovo zmizení bude na nás, chňápeš?“

„Snad – ale radši bych tak jako tak vypadl!“

„Než dorazí poldové!“ souhlasil druhý. „Máš recht!“

Oba muži se chvatně otočili k východu.

*****

„Miloslav Ziegler…“ oslovil dobře oblečeného muže, nehybně sedícího v pohodlném křesle, chuchvalec černého dýmu s obrovskými žraločími zuby. „Člen exekutorské komory, má na svědomí tři sebevraždy nevinných a přes pět set existenčně zničených lidí… Šedesát let nucených prací jen za vraždy. Soud to celkově vyčíslil na osm set dvacet let pekla.“

Kolem byly rozpálené skály, pustou rozpálenou krajinou se válel hnědý dým a dobře oblečený muž ani drahé křeslo sem očividně nepatřili.

„Vstaň, darebáku!“ poručila žraločí tlama chlapovi. „Už dlouho jsme tu neměli takový odporný případ!“

„Kdo… nebo co… t-to… je?“ vykoktal muž, ale zůstal sedět. Obrátil se přitom k černě oblečenému chlapci, stojícímu poblíž, byť trochu stranou.

„Na mě se nedívejte, pane Ziegler!“ zavrtěl hlavou chlapec. „Já jsem jen posel, který vás sem přivedl. Ale napovím vám. To kolem nás se nazývá peklo a není to žádná kulisa, ani Potěmkinova vesnice. Je to pravé peklo našich praotců. Nevěřil byste, že se sem dostanete?“

„Cože?“ vyskočil muž z křesla, ale když už stál, zarazil se. Dýmovitý netvor před ním roztáhl do stran hned několik rukou – a zahradil mu cestu.

„Přes osm set let pekla,“ vzdychl si Standa. „Tož to vám teda nezávidím.“

„Cože?“ zavyl muž. „Jakých osm set let?“

„Byl jsi odsouzen k pobytu v pekle,“ odpověděl mu černý mrak před ním. „A nediv se tak hloupě – musel jsi to přece očekávat už zaživa!“

„Ono to vážně existuje?“ zděšeně se rozhlížel bývalý exekutor. „Ale – jakýpak soud? Nevím o žádném! To přece nejde, odsoudit někoho bez obhajoby! Chci svého právníka!“

„Nejsme na Zemi,“ odpověděl mu gufyr. „Tady se dá soudit v nepřítomnosti. Všechny viny známe do poslední lumpárny, takže obhajoba nemá smysl. U zdejšího soudu nezáleží na kvalitě právníků, ani na tom, jak se znají se soudci… to není jako na Zemi, kde úspěšný právník vyseká i nepochybného vraha a špatný právník nechá popravit i nevinného. Zdejší spravedlnost je zkrátka jiná, dokonalejší…“

„Ale já jsem přece…. nezemřel… anebo ano?“ zarazil se chlap.

„Pro svět jste právě před chvilkou zemřel,“ přidal tvrdě Standa. „A jestli máte skutečně na svědomí tři nevinné životy, pak vás ani nelituji…“

„Proboha! Nééé!“ zavyl zoufale bývalý exekutor Miloslav Ziegler.

Nikoho tím neobměkčil. A když se ohlédl, spatřil, jak jeho přepychové křeslo pohltily čadivé plameny. Vzplálo tím poslední, co tu ještě měl.

Anebo ještě ne?

Rychlým pohybem zajel pod kabát. Ale pistole, kterou se mu ještě podařilo vytáhnout, by mu nepomohla, ani kdyby ji chtěl použít proti sobě. Jakmile ji sevřel, začala mu do dlaně žhnout a pálit, až ji leknutím odhodil. Dopadla na plochou skálu, kde se okamžitě změnila v loužičku roztaveného kovu.

„Bláhový!“ odfrkl si gufyr. „Na ošetřovnu s tebou – ať jsi co nejdřív práceschopný!“

Kolem exekutora neočekávaně vzplál ohnivý kruh, do něhož se propadl se zděšeným výkřikem. V pekelné krajině zůstal jen gufyr s Standou.

„Jsou ti podobné úkoly proti mysli?“ zeptal se ho gufyr – a tentokrát bylo znát, že se sám snaží o co nejmírnější tón svého nepříjemně skřípavého hlasu. „Budeš jenom ramenem spravedlnosti, nebudeš darebáky ani vyhledávat, ani soudit, jen je přinášet na tento horký svět… Jmenuje se krátce Ad – a tento záchytný bod bude vždycky volný. Nemusíš se obávat, že bys ublížil nevinným, u každého darebáka budeš stejně jako u tohoto předem vědět, co všechno má na svědomí. Nemusím ti snad opakovat, že to považujeme za záslužnou činnost, podobnou funkci policie na Zemi. Přijímáš?“

„Nikdy by mě nenapadlo, že bych měl být pitomým policajtem!“ vzdychl si Standa.

„A víš proč?“odpověděl mu na to gufyr. „V Čechách je obecně značně rozšířený odpor proti policii, projevuje se až pohrdáním. Ale proč, když v jiných zemích má policejní služba vážnost, úctu a respekt? Mohlo by to být i tím, že drábové, žandárové, policajti a konfidenti v posledních staletích většinou sloužili cizí vrchnosti a obyčejnými lidmi pohrdali natolik, že považovali pod svoji důstojnost se jimi zabývat. Místo původní služby spravedlnosti se dali do služeb vrchnosti – a ta mívala v Čechách ke spravedlnosti daleko. Proto dnes policii nepomáhají ani krásná hesla o službě a pomáhání veřejnosti – zejména když se policisté ani v poslední době nezbavili pocitu nadřazenosti nad lidmi, kterým by měli sloužit.“

„To vypadá rozumně,“ přikývl Standa. „Ale jak to tak můžete znát, když říkáte, že jste na Zemi v poslední době nebyli?“

„Nebyl jsem na Zemi, ale mám vzpomínky několika pozemských zločinců. Jeden byl policista, jiný zločinný soudce. Kdybychom si povídali o soudcích, nestihl bys ani úplné zakončení plesu, natož odmaskování. Nepochybuj, že by to bylo smutné povídání. Soudci se nad ostatními lidmi cítí ještě nadřazenější – a ve skutečnosti je to ještě horší sběř. Zejména dnes, kdy se cítí naprosto nezávislí – jenže i na rozumu a na zákonech.“

„Se soudci ani nechci nic mít!“ řekl Standa rychle.

„Jenže budeš muset,“ pokýval hlavou gufyr. „Právě soudci dnes patří mezi darebáky, kteří mají největší moc nad osudy ostatních lidí.“

„Nemyslel jsem to tak, že bych je odmítal přinášet,“ řekl rychle Standa. „Ale opravdu se necítím na to, abych sám někoho soudil. Natož soudce.“

„To nebudeš,“ ujistil ho gufyr. „Skutečná spravedlnost musí být velmi pečlivě vážena a především nesmí postihovat nevinné. Ponech ji nám, máme schopnost dozvědět se pravdu přímo z mysli lidí a každý darebák nám i proti své vůli pomáhá vyhledávat a usvědčit další darebáky. Také Sandišůti dokáží číst myšlenky, jenže to používají jen výjimečně a považují za nutnost získat předem svolení člověka, jehož vzpomínky chtějí převzít…“

„Ode mě to svolení dostali,“ řekl Standa rychle.

„Nepracujeme s nevinnými, ale s darebáky, odsouzenými za zločiny nejhoršího druhu. Kdybychom potřebovali tvoje vzpomínky, také bychom se tě nejprve zeptali na tvůj souhlas, ale od trestanců souhlas nepotřebujeme – zločinci nemají žádná práva kromě práva na život – a to ještě jen do určité míry zločinů.“

„Kdyby tohle uměli lidé na Zemi…“ otřásl se Standa.

„Kdyby lidé na Zemi dokázali číst myšlenky jiných lidí, bylo by na Zemi další peklo,“ řekl gufyr. „Myslím, že je jednoho pekla dost. A nemysli si, že tady mučíme lidi s nadšením a s potěšením! I my se považujeme za nástroj spravedlnosti. Máme sice silnější prostředky, ale také vyšší odpovědnost.“

„To jako – kdybyste odsoudili nevinné…?“

„Ano,“ přikývl gufyr. „Kdyby někdo z nás měl podíl na odsouzení nevinného, nesmí být již nikdy soudcem.“

„Přál bych vám, aby se vám to aspoň nestávalo často,“ řekl upřímně Standa.

„Ještě se nám to za dvanáct tisíc let nestalo,“ ujistil ho vážně gufyr.

„Tím lépe!“ přikývl také tak vážně Standa. „Doufám, že mě neprozradíte Sandišůtům, ti by určitě nebyli rádi.“

„Nemusíš se bát, my slovo dodržujeme. Dobrá – ale vraťme se na ples do hradu, máš nejvyšší čas,“ připomněl mu gufyr a připlul k němu vzduchem blíž.

Spolu zmizeli v ohnivém kruhu.

*****

Filmy

Závěrem maškarní části bylo vyhlášení masek, spojené s jejich odmaskováním.

O vítězných maskách rozhodli všichni přítomní. Každý účastník plesu měl na seznamu označit tři nejzajímavější masky a na závěr maškarního reje sečetl lístky s hlasy nestranný sudí otec Mihovič. Sám proto nehlasoval, ačkoliv i on měl své favority.

Třetí místo získala maska vodní víly, v Čechách nazývané rusalky. Vznášela se sálem lehce jako pavučinka babího léta a její zelené vlající šaty byly vidět všude. Nebylo divu, že byli po vyhlášení všichni zvědaví, o koho jde – až na její rodiče, kteří měli na tvorbě masky spoluúčast, ale teď na sobě nedávali nic znát.

Ukázalo se, že rusalka je Tvrzníkům dosud neznámá Zdenka Vítová, dvanáctiletá dívka se šibalskými dolíčky ve tvářích, usměvavá pod zelenou maskou i bez ní. Přiletěla na ples se svými rodiči až ze vzdáleného světa Perchye. Cesta rationem jim trvala dva dny, dostavili se až na poslední chvíli. Tím větším překvapením byla pro všechny děti i rodiče.

Druhé místo obsadila ohnivá dívka v plápolajících červeno-žlutých šatech a s černou maskou na tváři. Většinu času tančila s obludou, proti níž vynikala jako živel, z něhož si asi vzala inspiraci. Když převzala cenu – krásný stříbrný pohár – a sejmula svou černou masku, poznali v ní Slávku Thorovskou, sirotka od nových obyvatel hradu Jukagyri Tvrzníků. Pro většinu přítomných znamenalo odmaskování první seznámení s novou dívenkou a přítomní ji proto mezi sebe srdečně přivítali. Slávka zářila, ale sama byla zvědavá na vítěznou masku, se kterou protančila většinu karnevalu.

Zlatý pohár a první místo v soutěži masek získal podle jejího očekávání rytíř v černém plášti s pancířem a černou přilbou, zakrývající hlavu i obličej a měnící jej v obludný kovový škleb. Představoval se jako Lord Darth Vader, ale mluvil pomocí sípajícího přístrojku, takže ho po hlase nemohl nikdo poznat, ani tanečnice, se kterými se při tanci bavil. Všichni tušili, že je to některý z chlapců, ale hádat jeho pravé jméno se nikdo neodvážil. Obludný rytíř měl na rukou silné rukavice připomínající kůži, na nohou těžké boty a podle jeho chůze se zdálo, že brnění skryté pod černým pláštěm váží přinejmenším tunu. Přesto se pohyboval nezvykle obratně. Místo klasického železného meče měl neobvyklou zbraň – jen obouruční rukojeť, z níž při stisknutí knoflíku vylétla dlouhá, rudě zářící čepel, tvořená jakýmsi silovým polem. Jak se brzy ukázalo, tato nezvyklá zbraň nebyla pouhá neškodná atrapa.

Během taneční části ho zastavil chlapec, oblečený také v masce rytíře, ale s klasickým gotickým brněním a ze žertu ho vyzval na souboj na meče. Mohlo to být zábavné přerušení tance, ale souboj byl příliš krátký. Vyzývající rytíř se sice postavil do střehu s napřaženým mečem, ale v té chvíli z rukojeti Darth Vadera vyšlehla čepel, mihla se vzduchem a kovový meč vyzyvatele se rázem rozpadl na tři části. Rudě svítící čepel Lorda Vadera zřejmě nebyla tak neškodná, jak se na první pohled zdála. Meč vyzyvatele byl kovová replika skutečných zbraní, byl sice tupý, nicméně z damascénské ocele. Rudé silové pole ho ale přeťalo snadno jako papír. Otavené okraje lomů dávaly tušit, že energie svítícího meče není zanedbatelná a jako zbraň by mohla být skutečně nebezpečná.

Lord Vader ale svůj meč zapnul jen v tomto jediném vyprovokovaném případě, zbytek večera měl neškodně vyhlížející rukojeť jen připnutou k opasku, ale po této zkušenosti ho už nikdo k dalšímu měření sil nevyzval ani ze žertu. Většinu večera tančil s ohnivou dívkou, jen když otec Mihovič vyhlásil dámské volenky, byl na roztrhání – tančit s ním chtěly náhle všechny dívky v sále. Nebyl div, že v soutěži masek získal první místo se zlatým pohárem.

Nepatrné zdržení nastalo, když si měl cenu převzít. Ačkoliv během vyhlašování masek sál praskal ve švech a lidé se tlačili v sále i na balkónech, Lord Darth Vader nebyl náhle k sehnání. Naštěstí, když už ho chvíli sháněli, vlétl oknem na rationu, bravurně přistál přímo na podiu a převzal cenu za velkého jásotu v sále. Nejvíc pochopitelně jásaly jeho tanečnice.

Snad jediný, kdo se na vítěze díval zamračeně, byl rytíř, Darth Vaderem ve vzájemném souboji poražený. Na listině vítězů byl až na čtvrtém místě a to ho nijak neuspokojovalo. Jeho pečlivě provedené klasické gotické brnění nemělo chybu, jenže proti Darth Vaderovi se neměl stavět. Kéž by ho nevyprovokoval k ukázce světelného meče! Právě ten mu nejspíš přihrál nejvíce hlasů, ačkoliv ho Darth Vader sám nikomu nevnucoval.

Rytířem byl Olda Hanzl – na jednu stranu se už počítal za Standova kamaráda, ale hnětlo ho, že ho předstihl ve výběru i v provedení masky. Zachoval se však jako pravý rytíř a Standovi po sejmutí přileb blahopřál. Přiznal, že vítězná maska byla dokonalá i když nenapodobovala skutečné historické předměty, ale jen smyšlenou postavu z jakéhosi pozemského filmu.

„Tos’ byl ty?“ přitočila se k Standovi Slávka, když vyhlašování končilo. Oba získali cenu, takže stála hned vedle něho.

„Čekala jsi snad někoho jiného?“ usmál se na ni.

„Netušila jsem, že umíš tančit!“ přeměřila si ho očima uznale.

„Já taky ne,“ přikývl s úsměvem.

Kdybys věděla, s kým jsi celou tu dobu tančila, pomyslel si, ale nedal na sobě nic znát. Jeho zástupce odvedl svou roli dokonale, ale to tajemství si musel nechat pro sebe.

Dětská část plesu pak sál opustila, masky se odešly přestrojit do klasických tanečních obleků. Místo nich začali tančit dospělí. Ráz karnevalu se změnil, především zmizela dětská bezprostřednost, nahrazená vážností dospělých.

Standa triumfálně vpochodoval do svého pokoje, odkud za okamžik vyšel ve střízlivém společenském obleku. Otec Mihovič pro děti vyhradil poněkud menší sál, kde se dalo tančit, a okolní salonky, vhodnější pro seznamování. Tak jim to otec Mihovič doporučil, než odešel do Velkého sálu organizovat setkání starousedlíků s nováčky. Nebyli to jen Tvrzníkovi. Od posledního seznamování uplynulo několik let a za tu dobu se na Dzígvlegtu usídlilo několik rodin i jednotlivců.

„Á – tady máme našeho Lorda Vadera!“ přivítal Standu hned ve dveřích salonku starší chlapec, kterého dosud neznal. „Můžeš nám prozradit, jak jsi dokázal sestavit světelný meč? Je na to přece nutná vnímavost k Temné straně Síly!“

Vnímavost k Temné straně Síly?

Nebylo to sice přesné, ale bylo zřejmé, že o Hvězdných válkách něco ví. Buď se tedy na Dzígvlegt dostal také až nedávno, nebo se tu mezitím staly Star Wars obecně známé.

„Otec Mihovič má vnímavost skoro na všechno,“ podotkl věcně Standa.

„Neříkej, že otec Mihovič zná i Hvězdné války!“

„Neznal je, ale inženýr Formánek nám ze Země přivezl nejen knihy, ale i filmy,“ sdělil mu Standa. „Máš-li zdejší knihu, najdi si heslo Filmy. Není jich tam tolik, Star Wars najdeš na první pokus, určitě je nepřehlédneš. A jestli to nevíš, Formánkovy filmy se dají zdejšími knihami přehrávat úplně stejně jako jeho notebookem.“

„Vážně?“ podivil se chlapec. „To si vyzkouším hned jak se vrátíme domů! Co je tam všechno za filmy?“

„Moc jich není, ale najdeš tam Star Wars, Pána prstenů, Harryho Pottera, Avatar a pár dalších perel,“ ujišťoval ho Standa.

„Paráda!“ rozjasnil se chlapec. „Jako kdyby to přinesl zrovna pro mě! Filmy mi tady opravdu chyběly. Knih je tu sice plno, ale samá věda, nic pro nás.“

„I beletrie přivezl pan Formánek spoustu,“ ujistil ho Standa. „Škoda, že se do notebooku vejde tak málo filmů. Ale mohli bychom se pokusit přivézt jich sem víc.“

„To těžko!“ ušklíbl se chlapec. „To by ses musel nejprve dostat na Zem!“

„Už jsem se tam přinejmenším jednou vrátil!“ ujistil ho Standa.

„Slyšel jsem!“ přikývl kluk. „Povolili ti »částečný návrat«. Ten ale povolují jen jednou za život a ty už jsi svou šanci využil.“

„Nehledě na to, že to dosud dětem nedovolovali,“ přidal kdosi.

„Nejsem snad tak obrovská výjimka!“ pokrčil rameny Standa.

„Budeš se divit, ale jsi!“ vložil se do debaty další. „Povolují to jen neradi a kdo z nás se může pochlubit »částečným návratem« na Zem?“

Nikdo z přítomných se nehlásil. Nebyli tu, pravda, všichni, ale salónek byl plný. Takže by byl opravdu na Zemi jako jediný z nich?

„No – budeme nad tím muset popřemýšlet!“ vzdychl si Standa.

„Přemýšlet můžeš!“ rozesmál se další. „Jen je otázka, jestli ti to bude něco platné!“

„Uvažujte, prosím!“ namítal Standa. „Občas sem přicházejí nováčci! Dokud bydlíme na hradě, mohl bych být u toho. Je sice otázka, komu Sandišůti povolí návrat, ale kdyby jo, můžeme ho pověřit vedle jeho hlavního úkolu získáním nějakých filmů.“

„To jestli dokážeš, smeknu před tebou, i kdybych si musel klobouk vlastnoručně ušít!“

„Klobouky najdeš ve vzorníku,“ upozornil ho Standa. „To nebude tak těžké.“

„Jenže nebudu žádný potřebovat!“ zasmál se kluk. „Protože nic takového nedokážeš. To je jasné jako že jedna a jedna jsou dvě!“

„No – já bych to tak zle neviděl,“ kasal se Standa. „Nezdá se mi to úplně nemožné.“

„Pak jsi pitomější, než jsem si myslel!“ vyprskl další. „Nechápeš, že »částečný návrat« je na Zemi něco jiného než výlet do Národního do Prahy? Nevíš, že bys byl přitom bez těla? Jak chceš něco odtud přinést, když nemůžeš nic hmotného uchopit?“

„Už jsem to zažil, takže to vím!“ odpálil ho Standa. „Mám takový nápad… nakonec, ty filmy vlastně taky nejsou hmotné, je to jen shluk binární informace a to by se podle mě dalo zkopírovat. Když se to podařilo otci Mihovičovi…“

„Jenže tebe tam Sandišůti už nikdy v životě nepošlou. A nedovedu si představit, že bys dokázal něco vymyslet, aby ti pomohl někdo z nováčků. Ti už teprve nebudou vědět oč jde.“

„Taky jsem byl nováček – a přinesl jsem ze Země tři lidi najednou!“ řekl uraženě.

Byl to ale pádný argument. O tom, že byl na Zemi, věděli všichni, ale podrobnosti znal málokdo. Přinést tři lidi najednou, to byla přece další výjimka!

„Tak dobře! Když to do roka dokážeš, položím se ti veřejně k nohám jako poražený!“ navrhl Olda. „Ale jestli to do roka a do dne nedokážeš, budeš poražený ty! Platí?“

„Platí!“ souhlasil Standa. „Taková porážka tě snad bolet nebude.“

„Spíš tebe!“ odpálil ho Olda.

„U toho bych chtěl být!“ požadoval kluk, který prve sliboval smeknout klobouk.

„Není nic jednoduššího!“ navrhl Olda. „Navrhneme otci Mihovičovi, aby dnešní ples přesně za rok zopakoval. Pak se tady sejdeme a uvidíme, kdo se bude před kým plazit!“

Všichni ihned souhlasili, až na Standu.

„To nepůjde!“ namítl. „To abych čekal celý rok? Co když se mi to podaří získat třeba už příští týden? Dva plesy tak rychle po sobě – nechcete po otci Mihovičovi trochu moc?“

Jeho námitka ale vzbudila všeobecné veselí. Zaznívaly hlasy o vejtahovi, který si moc troufá a moc si o sobě myslí. Kdosi dokonce navrhl, aby se Standa k nohám Oldy vrhl už teď, protože nikdo příčetný nemůže očekávat, že by něco takového dokázal. Je to přece stejně nepravděpodobné jako perpetuum mobile.

„Na to bych taky nevsázel!“ řekl Standa. „Abyste se nedivili! V tomhle vesmíru panují jiné přírodní zákony než v našem!“

„Báchorky!“ ohrnul kdosi nos.

„Aby ses nedivil!“ opakoval Standa. „Kdo už jste viděl zdejší mixér?“

„Kluci, na to pozor!“ přidala se k němu nečekaně Slávka. „Mixér možná není skutečné perpetuum mobile, ale kdo přijde na to, jak to obchází přírodní zákony, bude fakt dobrej!“

Nebylo vyhnutí, Standa musel »přičarovat« k ukázce mixér. Nalil do nádobky čistou vodu, nastavil mírné obrátky a vrtulka začala okamžitě vířit vodu.

„Tak – a kdo zjistí, proč se to točí i bez elektrického přívodu?“ zeptal se přihlížejících.

Byl to opravdu těžký oříšek. Mixér bez elektrické šňůry se očividně točil. A zřejmě se tu vykonávala nějaká práce, voda vystřikovala až ven.

„A ty víš, proč se to točí?“ zeptal se ho zaražený Olda.

„Vím,“ přikývl Standa. „Slávka má pravdu, není to pravé perpetuum mobile, jen to tak vypadá. Ale kdo neví, proč to pracuje, mohl by tomu docela klidně uvěřit.“

Mixér všechny trochu naviklal. Pochybovači pochopili, že by Standu neměli tak okázale podceňovat, neboť ten kluk nejspíš ví víc, než na co vypadá. A bylo tomu tak, Standa mezitím získal studiem zdejších knih spoustu znalostí, které by si ze Země přivézt nemohl. S tím, co znal ještě ze školy, to sice tvořilo trochu nesourodou směs vědomostí, ale kdo se o zdejší vědu nikdy nezajímal, mohl s údivem zjistit, že zaostává.

A to ještě nikdo netušil o dalším esu v Standových kartách – kdyby věděli o jeho druhé, naprosto výjimečné návštěvě Země, přinejmenším by zpozorněli.

„No tak se točí!“ vzpamatoval se Olda. „Jako ukázka je to dobrý, ale jinak je to úplně pro kočku. Nebo ne?“

Oldovia pohrdlivá poznámka nahrála Standovi na smeč.

„Mixér možná potřebovat nebudete,“ připustil. „Ale na Zemi se běžně používá a tady se můžete seznámit aspoň s jeho produkty. Kdo si ze Země pamatuje na koktejly?“

Někteří se váhavě přihlásili a Standa ihned navrhl ochutnávku. V salonku se objevily poháry s koktejly všeho druhu – mléčné, zmrzlinové, s ovocem, tak jak je paní Tvrzníková s Slávkou uložily do zdejší kuchařky.

„A abych byl spravedlivý – za největší podíl těch dobrot vděčíme zde přítomné Slávce, která si je ze Země pamatovala, vlastnoručně je umixovala a umožnila tak otci Mihovičovi zanést je do zdejší kuchařky!“ řekl slavnostně.

Pozornost a obdiv všech tím pádem padly na Slávku. Kdosi navrhl oslavit její přínos koktejlovým přípitkem, což nenásilně donutilo ochutnat koktejly i ty, kdo o ně zpočátku ani nejevili zájem. Tím větší sláva padla na Slávku.

Standu napadlo, že by toho mohl využít a nenápadně se vytratit, ale pak si to rozmyslel. Seznámení s místními mohlo být větším přínosem než něco uspěchat. Byl ale rád, že se mu nenápadně podařilo přenést střed společnosti na Slávku. Ta tím byla potěšená, zatímco jemu byla pozornost všech okolo spíš nepříjemná.

Ačkoliv – vydržet se to jistě dalo…

*****

Ples skončil, hosté se rozešli – či spíše rozletěli do svých domovů.

Standa doufal, že teď bude mít opět klid, ale v tom se trochu přepočítal. Mohl za to jeho pečlivě udělaný maškarní kostým. Slávčino druhé místo bylo další kapkou. Zlepšilo se její otřesené sebevědomí, přestala se zavírat ve své komnatě a zapadla do rodiny Tvrzníků.

Se Standovými sestrami byla jedna ruka už předtím, ale teď se začala točit i kolem Standy. Nejhorší na tom bylo, když se mu snažila připomenout, jak krásně spolu tančili.

Mohl jí říci, že netančila s ním, ale s jedním z gufyrů? Proboha!

Horší bylo, že gufyr nejspíš zvládl umění tance daleko lépe než on. Jak je to možné? Jak dokázal nehmotný oblak kouře přirozeně pohybovat poměrně těžkým kostýmem včetně helmy, krunýře, pláště, těžkých bot a světelného meče, takže nikdo nepoznal, že uvnitř není člověk? A třeba ten souboj na meče – budiž, silové pole světelného meče nebylo nevinné a otec Mihovič Standu důrazně varoval před nebezpečím zapnutého pole pro lidi kolem, ale aby se teď Standa vyhýbal tanci jako čert kříži – anebo aby se to někde stranou doučil? Obojí by bylo nepříjemné. Naučit se tančit jen aby nezavdal Slávce podezření, byla zbytečně velká námaha s nepatrným užitkem. A vyhýbat se tanci, když všechny dívky v rodině včetně jeho dvou sester neustále bájily, jaký je – či byl – skvělý tanečník?

Na gufyra si ale stěžovat nemohl. Zastoupil ho dokonale, snad až příliš dokonale, ale to mu nemohl vyčítat. Dokonalí nejsou jen lidé a on sám není žádná výjimka.

Anebo přece jen je?

Opatrným dotazem u otce Mihoviče zjistil, že počet uskutečněných částečných návratů byl nepatrný, někteří lidé nabídku ani nedostali a otec Mihovič nepamatoval, že by ji někdo dostal dvakrát. Standa se mu radši neodvážil svěřit se svou zkušeností s druhou návštěvou Země. Musel by přiznat, kdo mu k ní dopomohl! Jak by to otec Mihovič přijal?

Tohle tajemství se zdálo být důležité a bude se muset hlídat, aby nic neprořekl.

Na druhé straně mohl očekávat, že některou z návštěv Země využije i pro sebe, třeba k získání slíbených filmů. Vizuální zábava v podobě televize ani kina na Dzígvlegtu nebyla a některým přece jen citelně chyběla. Někdy se dala nahradit – místo sledování cestopisných filmů mohli zájemci sami cestovat, na výběr měli více světů, než bylo na Zemi exotických míst. Přesto mnoha lidem, zejména těm z poslední doby, pohyblivé obrázky chyběly.

Kluci měli ovšem v salónku pravdu, že to nebude jednoduché. Mysleli samozřejmě již na samotný problém návratu na Zem, ale tam pro Standu problémy teprve začínaly.

Naštěstí měl dobrého kamaráda – otce Mihoviče. Tomu byl sympatický už elánem ve vztahu k vědeckým knihám a kdykoli za ním přišel vyzvídat, setkal se s jeho ochotou. Také když se zajímal o způsob, jak dokázal převést data z Formánkova notebooku do knihy, otec Mihovič mu všechno ochotně ukázal. Výhodou bylo, že inženýr Formánek byl odborníkem na počítačovou techniku a měl v notebooku spoustu dokumentů o obecných formátech. Otec Mihovič mohl díky tomu vymyslet přechodový modul, umožňující převod dat z notebooku do knihy, takže všechna data převedl rychlostí disku.

„Ale dalo nám to fušku!“ pochvaloval si otec Mihovič. „Věnovali jsme spoustu práce na jeden jediný převod, ale stálo to za to. Zejména Pán prstenů – ty zbraně, kyrysy a přilby – mi připomněly dobu mého mládí. Viděl jsem ho zatím třikrát. Jednou jsme si to shlédli sami s Formánkem, podruhé na ukázce ostatním a pak jsem si to už o samotě prohlédl krátce před vaším příchodem. Bylo to velice působivé divadlo!“

Toho večera po skončení plesu usínal s přechodovým modulem v dlani. Podobal se nevelké USB flash-paměti a podobně se choval – jako disk. Byl rychlý, jenže potřeboval ke své činnosti poblíž knihu – připojoval se k ní bezdrátově a potom vykazoval neuvěřitelnou kapacitu, jaké se na Zemi pořád ještě u tohoto druhu pamětí nevyskytují. Standa doufal, že propašovat je na Zem nebude tak obtížné, aby to nezvládl. Musel jen počkat, až ho gufyrové pověří další akcí.

Doufal, že to nebude trvat dlouho.

*****

Příležitost se mu naskytla již druhého dne.

Po společném obědě se vytratil na své oblíbené místo na vrcholu Velké věže. Věděl, že ho tam holky hledaly jen jednou, ale Slávka si všimla neporušené vrstvy prachu na schodech a prohlásila, že šplhat po těch infarktových schodech nahoru je zbytečná ztráta času, po nich beztak nejméně sto let nikdo nešel. V tom měla pravdu, Standa ještě nikdy nešlapal na vrchol pěšky. Nepočítala jen s jeho zálibou v létání pomocí rationů.

Také toho odpoledne vylétl nahoru rychleji než vlaštovka, usadil se na své pohodlné sedačce, vytáhl z batůžku knihu a za chvíli by nevěděl o světě, jak se do ní začetl.

Ohnivé kolo se ovšem nedalo přehlédnout, ačkoliv se objevilo jen na kratší dobu než na pouhou vteřinu. Objevilo se – a zmizelo. Zdánlivě jen krátce zazářilo na dlaždicích, ale Standa už věděl, že to nebyla náhoda ani pouhé cvičné bliknutí.

„Jste tady, že?“ řekl tlumeným hlasem. „Máte pro mě další úkol?“

„Ano, máme,“ ozvalo se vedle něho, ačkoliv vedle sebe nikoho neviděl.

Nedivil se tomu ale, sám věděl, že ve stavu allohmoty musí naopak vynaložit trochu úsilí na viditelnost. Gufyr tu byl zřejmě nehmotný a neviditelný. Nebyl to nakonec od něho projev ohleduplnosti? Asi věděl, že jsou lidem ze Země nepříjemní, i když v Standovi už jejich vzhled nevyvolával odpor, jako zpočátku. Nebylo to tím, že už nepokládal gufyry za čisté zlo, ale uznával jejich snahu o spravedlnost – byť se mu někdy zdála zbytečně krutá?

„Kdo bude ten vyhlédnutý?“ zeptal se Standa. Nebyl to ani příliš zvědavý dotaz, jednak mu jeho cíl museli tak jako tak podrobně popsat a navíc by mu podle dohody museli sdělit důvod, proč má další oběť dopravit do světa zatracených.

„Zase do Prahy?“ usmál se. „Tam mám z poslední návštěvy dva záchytné body!“

„Víme o nich,“ ujistili ho. „Záchytné body se nám objevují na mapě – a na Zemi jich je zatím příliš málo. Raději si jich udělej ještě víc.“

„Byly by tedy použitelné i pro vás?“

„Jistě – jenže my musíme dodržovat dohody, že se na Zem vypravíme jedině na žádost a s doprovodem Sandišůtů. A my dohody dodržujeme.“

„A co kdybyste se s nimi dohodli jinak?“ nadhodil.

„To zatím nepřichází v úvahu,“ odvětil neviditelný gufyr. „Jakákoliv zmínka o Zemi se u nich setkává s okamžitým odmítnutím.“

„Dobře,“ souhlasil Standa. „Chcete ho opět dodat na Ad, že? Ale nemusím tam už teď?“

„To jsme natrvalo dohodli již minule,“ ujistil ho gufyr. „Leť přímo do Prahy, nemusíš dělat žádné okliky.“

„Dobrá – jdu si pro něho,“ řekl.

*****

Cestu po Praze si Standa pečlivě rozvrhl, aby se nikde zbytečně nezdržoval. Nejprve si ověřil, kde se nachází chlap, kterého má tentokrát odnést. Podle toho, co o něm od gufyrů věděl, ho nemusel litovat, jen se chtěl ujistit, že je na popsaném místě a že mu neuteče.

Umístil si nablízku další záchytný bod – ale pak se otočil, nasedl do rationu a rychlostí tryskáče se rozletěl za svým nedávným, ale teď vlastně bývalým a navíc strašně vzdáleným kamarádem Kájou.

Schválně, co bude říkat, až ho pozná!

Zakrátko přistál na balkóně, kde ještě nedávno s Kájou pozorovali cvrkot na nedaleké křižovatce, když se spolu učili. Kájovi šlo učení hůř a Standa s ním proto látku občas opakoval, hlavně matematiku a fyziku. Kája měl zase vždycky o dvě třídy lepší počítač a občas, když se zrovna neučili, spolu pařili různé hry.

Standa vyskočil z rationu a prošel francouzským oknem do obýváku.

Nikdo tam nebyl, ale Standa s tím počítal a rovnou zamířil do Kájova pokojíku. Prošel skleněnými dveřmi aniž se zdržoval klepáním nebo otevíráním a ocitl se za kamarádovými zády. Teprve pak ho oslovil.

„Čau, Kájíku!“ trhlo osloveným jako elektrická jiskra.

„Jé, Stando, kde jsi doteďka byl?“ otočil se k němu Kájík. „Zmizeli jste, ani ses nepřišel rozloučit, ve škole se po tobě ptali a když jsem byl za tebou, řekli mi u vás v baráku, že už tam nebydlíte! Prý jste se odstěhovali – co tak najednou, že sis nenašel ani chvilku rozloučit se se starými kámoši?“

„Nešlo to!“ usmál se trochu Standa. „Odstěhovali jsme se rychle, máš pravdu. Ale dál, než si myslíš. Až na onen svět.“

„Cože?“ rozesmál se Kája. „To snad ne!“

„Podej mi ruku!“ napřáhl k němu Standa pravici k potřesení.

„Nač?“ zdráhal se trochu Kája.

„Uvidíš!“ opáčil Standa. „A pevně mi ji stiskni! Co nejvíc, rozumíš?“

„Tak – že tě zase vidím!“ napřáhl ruku Kája, jenže dlaň mu prošla Standovou dlaní jako vzduchem.

„Ježišmarjá!“ vytřeštil oči na Standu. „Co to má být?“

„Ještě nikdy jsi neviděl ducha, že?“ usmál se na něho Standa. „Jsem určitě první, jinak by ses na mě tak netvářil. Nemám pravdu?“

„Ty jsi… duch?“ opakoval po něm Kája. „Vážně?“

„Udělej ještě krok – a můžeš skrze mě projít,“ ujistil ho Standa. „Poslyš, Kájo, nemám dost času, abych ho mohl zbůhdarma ztrácet. Nekoukej na mě jako tele na nová vrata, jsem opravdu duch, umím procházet stěnami i zavřenými dveřmi a přišel jsem se na tebe nejen podívat, ale především tě o něco poprosit.“

„Co… co pro tebe můžu udělat?“ vykoktal Kája.

„Máš pořád tu úchvatnou sbírku filmů, stažených z internetu?“ zeptal se ho Standa.

„Mám… jistě…“ odvětil Kája. „Dokonce ještě větší než…“

„A mohl bys mi všechny ty filmy nahrát?“

„Ale… nač by ti byly?“ namítal Kája.

„Máme na onom světě občas nudu,“ řekl Standa. „Já vím, pirátsky by se filmy kopírovat neměly, ale tohle je pro nás absolutně jediná cesta, jak se k nim dostat. Těžko mohu přijít do obchodu a jako duch si koupit dývídýčka, uznej!“

„Ale – co s tím budeš dělat? Na čem to chceš přehrávat? Máte tam snad počítače nebo dokonce videa?“

„Máme tam především geniální počítačové experty,“ ujistil ho Standa. „Nepochybuj o jejich kvalitách, ti už si s tím poradí.“

„No dobře, ale jak… na co bych to měl nahrát?“

„Něco ti tady nechám,“ řekl Standa. „Především čarodějnou knihu, bez ní to ani nejde.“

„Čarodějnou knihu?“ zaúpěl Kája. „Ty nějakou máš?“

„No jistě!“ opáčil Standa. „Prosím tě, nediv se pořád všemu, nebo z údivu nevyjdeš. Je to tak, jak ti říkám! A basta, námitky se nepřipouštějí. Kam ti ji smím položit?“

Při těchto slovech shodil ze zad batůžek a vytáhl knihu z Dzígvlegtu.

„Co třeba tady na poličku?“ navrhoval Kája a chystal se pohybem ruky smést kupu papírů, ležící tam bez ladu a skladu.

„To tam klidně nech, ta kniha je nehmotná,“ zarazil ho Standa. Knihu opatrně položil na poličku a trochu ji přitlačil, takže prolnula skrz papíry a vnořila se až do dřeva.

„Tak – ta se teď nehne, leda bys tu poličku vyboural,“ řekl spokojeně. „Jenže to není všechno, u druhé věcičky budu muset chvilku čarovat. Pojď doprostřed pokoje a nastav ke mně ruku, něco ti do ní dám!“

Kája ho jako ve snách poslechl, uprostřed pokoje opatrně nastavil ruku a Standa mu do ní opatrně vhodil klíčenku přechodového modulu. Kája si ani nevšiml, že v té chvíli Standa přestal být na okamžik průhledný, ale pokud si toho všiml, nenapadlo ho, že by tomu měl věnovat pozornost. Místo toho ulekaně vzhlédl ke stropu, kde v lustru na okamžik vzplály všechny úsporné zářivky – ale hned zase zhasly.

„Co to bylo?“ ukázal Standovi pohledem nahoru.

„To byly nějaké ionty,“ vysvětloval kamarádovi. „Vznikají stykem allohmoty s reálnou hmotou, na luminoforu úsporných žárovek se projevují krátkodobým vznikem viditelného světla, ale nevšímej si jich, nejsou nebezpečné.“

„Člověče, odkud to všechno víš?“

„Z čarodějné knihy,“ ujistil ho Standa. „Tam je vědy, to bys určitě nečekal! Víš, pro mě jsou teď kouzla, čáry a věda největší zábava.“

„A co je tohle?“ potěžkal Kája v ruce očividně hmotnou klíčenku.

„Něco jako fleška,“ mávl rukou Standa. „Strč ji do nejbližší USB-zdířky svého počítače, měla by se ti objevit jako nový disk. Potřeboval bych, abys mi na ni nahrál co nejvíc filmů, jaké máš nebo seženeš.“

„Kolik filmů se tam může vejít?“ podíval se Kája na malou klíčenku s despektem.

„Aby ses nedivil!“ varoval ho Standa. „Tolik diskové kapacity rozhodně nemáš, aby se tam něco nevešlo. Podívej se!“

Chvilku trvalo, než Kája zapnul svůj hi-tech počítač, ale když připojil klíčenku podle Standova návodu, jen si hvízdl.

„Teda, takovou flešku bych chtěl mít!“ obrátil se na kamaráda. „Ukazuje mi to něco… něco obludně velkého! Nemohl bys mi ji prodat? Nebo sehnat jinou takovou…“

„Nemohl,“ zavrtěl hlavou Standa. „Má obludnou kapacitu jen díky kouzelné knize, bez ní by ti nefungovala a ta kniha nesmí být dál než asi dva metry. Jenže je nehmotná, takže ji nikam nepřeneseš. A ke všemu ti ji nesmím nechat, to by byl průšvih, o jakém se ti nikdy ani v nejhorším snu nezdálo. Nemusím ti snad říkat, že jsem ji sem přinesl nelegálně!“

„Škoda,“ řekl Kája. „Ale když ti něco nahraju, nemohl bys mi něco na oplátku…“

„Chceš svýmu starýmu kamarádovi pomoci, nebo s ním sprostě kšeftovat?“ podíval se na něho přísně.

„Nahraju ti to zadarmo,“ urazil se Kája. „A ty pro mě nemůžeš udělat nic? I když tam na onom světě máte takové génie?“

„Jo – jenže co bych pro tebe mohl udělat?“ zauvažoval Standa. „Čarodějnou knihu ti tu trvale nechat nemůžu, to se na mě nezlob, kvůli té by byl strašnej průšvih. Leda… leda bych ti věnoval nějakou maličkost. Co bys řekl na maškarní kostým Lorda Darth Vadera, ale s pravým světelným mečem?“

„Jak – s pravým?“ zarazil se Kája.

„No – s pravým,“ opakoval Standa. „Nemyslím tím atrapu, ale světelný meč, kterým se dá doopravdy krájet železo. Jen bys mi musel slavnostně slíbit, že ho za žádných okolností nepoužiješ proti člověku, jinak bys skončil ve stejně tak pravém pekle.“

„Počkej – chceš snad tvrdit, že máš pravý světelný meč a že existuje pravé peklo?“

„Samo sebou, hned sám uvidíš. Pojď teď se mnou doprostřed pokoje, ať ti nepoškodím počítač!“ vyzval ho Standa.

Kája ho poslechl a obdržel z jeho ruky nádherný, nepochybně hmotný light-saber, meč z Hvězdných válek, zatímco úsporné zářivky v lustru opět krátce blikly.

„Hele, jestli s tím něco provedeš, ocitneš se nato-šup v pravém pekle!“ varoval ho ještě jednou Standa. „Nikdy to nezapínej naplno a nikdy při zapínání na nikoho nemiř. Je to stokrát horší než autogen, varuji tě radši dvakrát než jednou.“

„To je teda paráda!“ potěžkával Kája zálibně v ruce tu podivuhodnou zbraň. „A kde se to zapíná?“

Standa mu to vysvětlil a když se Kájovi podařilo na okamžik rozzářit rudě svítící jazyk silového pole, byl na vrcholu blaha.

„Vážně vypadá jako pravý!“ rozplýval se nadšením.

„Nevypadá, je pravý!“ napomenul ho Standa. „Na to pozor, řeže ocel jako papír, ať s tím něco nevyvedeš! Mohl bys někomu těžce ublížit a strašně snadno se tím dá i zabít!“

„A… vážně existuje i pravé peklo?“ zpozorněl Kája.

„Hele… já tam byl,“ řekl Standa trochu unaveně. „Naštěstí jen na krátké exkurzi, na pár okamžiků, ale stačilo mi to. Viděl jsem tam nešťastníky, co tam jsou za trest… Poslyš, Kájo, jsou věci, o kterých se u nás nežertuje. Pravé peklo opravdu existuje. Jmenuje se Ad a snaž se nebýt gauner, nebo se tam dostaneš taky a… zkrátka, nepřál bych ti to.“

„A ty jsi kde? V pekle zřejmě ne… takže si tam žiješ v ráji?“ zvážněl i Karel.

„Dalo by se to tak nazvat,“ přikývl Standa. „Až na to, že mám tady na tomto světě ještě nějaké zařizování, takže poletuji mezi naším starým světem a tím oným… hele, nahraj mi ty filmy, přijdu se na tebe brzy podívat a donesu ti zbytek kostýmu Darth Vadera, ale teď už se na mě nezlob, musím ještě dnes odnést do pekla jednoho darebáka…“

„Cože?“ vytřeštil na něho Kája oči. „Odnést do pekla? To přece duchové nedělají, to by snad měli dělat ti… ďáblové…“

„Taky mě to napadlo,“ usmál se trochu trpce Standa. „Ale dostal jsem to za úkol a aspoň se díky tomu ještě párkrát podívám na náš starý dobrý svět… ale teď už se na mě nezlob, čas běží a už jsem měl být dávno v Adu… totiž v pekle…“

„Přijdeš ještě?“ zeptal se ho rychle Kája.

„To víš – kdyby nic jiného, musím si odnést tu knihu,“ usmál se Standa. „A taky jsem ti slíbil ten kostým… To už bude jen atrapa, pravý přece nepotřebuješ, když máš nohy i ruce.“

„Tak se tam měj krásně!“ přál mu Kája.

„Ty tady taky,“ odpověděl mu Standa.

A propadl se do ohnivého kola…

*****

Od plesu uplynuly sotva čtyři dny a Standa si vyžádal spojení s Oldou Hanzlem.

„To je dost, že ses ozval!“ uvítal ho kamarád. „Už jsem ti dvakrát marně volal! Řeklo mi to, že nejsi dostupný a nemohu tě rušit. Kdes byl, prosím tě?“

„Někde, kde mi to nebudeš věřit. Ale k věci: když si vezmeš svoji knihu a podíváš se na obsah filmové části, zjistíš, že počet filmů prudce stoupl. Původně jich bylo něco kolem třiceti, víc se jich panu Formánkovi do notebooku nevešlo. Vzhledem k množství jiných dat, které na Dzígvlegt přivezl, byly pro něho jen výplňková vata. Spočti si ale ty filmy dneska! Je jich kolem tří tisíc, podařilo se mi dostat je sem ze Země. Tímto ti tedy dávám najevo, že jsi prohrál sázku.“

Pár minut bylo ticho. Olda se nejprve chopil knihy, ale už po minutě mu bylo jasné, že Standa nekecá a že tedy sázku vyhrál. Proboha – ale jak? Vypadalo to, že Olda přemýšlí, co má na to odpovědět, ale bylo tomu jinak. S povislou čelistí se totiž špatně mluví.

„No tak!“ pobízel Standa kamaráda. „Nemůžeš to najít?“

„Čoveče…“ vydechl Olda. „Teda, to bych vážně nikdy nečekal! Můj oblíbený Indiana Jones… celá série májovek… kdes to splašil?“

„Kde jinde než na Zemi?“

„On k vám přišel někdo nový?“ sondoval opatrně Olda. „Ale i tak – jak by se ti mohlo něco takového podařit?“

„No – mám na Zemi ještě z dřívějška pár kamarádů,“ řekl Standa. „Dobrého kamaráda poznáš podle toho, že pro tebe v nouzi udělá co může. Kája mi zkrátka nahrál asi tři tisíce filmů. Patří do party sběratelů filmů, stahují je už několik let z televize a vyměňují si je, což je víceméně legální – co mohou dělat oni, může dělat každý, stahování filmů z televize není protiprávní a jakmile byl film jednou poslaný do éteru, nemůže už nikdo tvrdit, že někoho okrádají nebo že ho mají na disku nelegálně. Takže je máme i tady na Dzígvlegtu.“

„Ale to nevysvětluje, jak jsi to sem dostal ze Země? I kdyby byl někdo na částečném návratu, jak se tam dokázal domluvit s někým hmotným?“

„Ještě sis nevšiml, že ovládáš telepatii?“ popíchl ho Standa. „Když na Zemi na někoho promluvíš telepatií, porozumí ti každý, i když ve stavu allohmoty procházíš zdmi a nikdo tě za normálních okolností nevidí. Než mě tam Sandišůti vyslali, naučili mě kromě jiného zviditelnit se, když to zrovna potřebuju. V allohmotě slyšíš, co si lidé povídají – co ti ještě chybí, aby ses dohovořil? Se Slávkou jsem se bavil už při svém prvním částečném návratu, jenže tenkrát mě, na rozdíl od Káji, nechtěla poslouchat.“

„No jo, ale snad mi nechceš tvrdit, že tě Sandišůtové poslali na Zem podruhé?“

„Netvrdil jsem, že to musím přinést zrovna já!“ odpověděl Standa vyhýbavě. Pravdivě, ale trochu zavádějícím způsobem.

„Ale kdo to tedy přinesl? Kdo byl v poslední době na Zemi?“

„Poslyš, Oldo, tohle ti nejspíš neřeknu,“ zvážněl Standa. „Prostě se to podařilo, všechny dostupné filmy jsou tady, ale nikomu nesmím vyzradit, kdo je do toho kromě mě namočený. To musí zůstat za každou cenu tajemství, neřeknu to ani vlastní mámě, pochop!“

Kdo kromě Standy je v tom namočený? Kromě Káji ještě gufyrové – ale to se opravdu nedá prozradit kdekomu. Ještě tak nějaké staré vrbě – pokud na Dzígvlegtu nějaké rostou. Jenže jak známo, ani staré vrby někdy tajemství neudrží…

„Hele… a myslíš, že by se to dalo použít ještě někdy jindy?“

„Možná ano,“ připustil Standa. „Ale právě proto to musí zůstat tajemství, jinak by se to už nikdy nepodařilo. Už na mě radši nenaléhej!“

Oldovi nezbylo, než se s tím smířit. Nepatrnou hořkost porážky měl přece víc než dost oslazenou nadšením z nové zábavy. Hned se nabídl, že s tím seznámí ostatní.

„Já vím, měl bys to zařídit ty, máš na to právo, ale já se s ostatními znám. Na plese ses pořád jen točil v kole s holkama a tak jako já kluky určitě neznáš.“

„No dobře, jak chceš,“ přikývl Standa. Nakonec mu to bylo milejší než rozhlašovat to sám, Olda to jistě zařídí jednodušeji.

Standa si už svůj triumf přece vychutnal…

*****

Osamělost

Dovezení tří tisíc filmů samozřejmě neprošlo bez rozruchu.

Mládež byla nadšená, ale ti starší a rozumnější se brzy nad některými tituly pozastavili a vyjadřovali se o nich s netajenou nechutí. Za všechny to vyslovil otec Mihovič. Standa sice za ním přišel kvůli něčemu jinému, ale když se s Standou ocitl o samotě, zavedl na ně řeč.

„Stando, Stando!“ vzdychl si. „Kdes k těm věcem přišel?“

Díval se přitom na Standu tak vyčítavě, že se Standa chtě nechtě zatvářil provinile.

„Víš, nevadily by mi pohádky,“ pokračoval otec Mihovič. „Ty jsou aspoň poetické, ale co ty příšerné válečné krváky! Co tě to napadlo? Vždyť některé vyloženě oslavují zabijáky, válečné zločince a válku jako takovou! Přímo z nich čiší krvežíznivé rádoby-vlastenectví!“

„Já jsem je nevybíral,“ hájil se Standa. „Většinu jsem ani neviděl. Skutečně mohou být mezi nimi nevhodné, ale já opravdu nevím, které. Nahrál je pro nás můj dávný kamarád, ale řekl bych, že je nevybíral ani on. Prostě nám nahrál všechno, co kdy šlo v televizi.“

„To bude asi ten problém!“ vzdychl si otec Mihovič. „Televize! Nechtěl jsem věřit, že je to taková žumpa, ale podle některých filmů je tomu tak. Proč jsi bral i takové škváry?“

„Nic jsem nevybíral, chápej!“ opakoval Standa. „Copak bych stihl prohlédnout za tak krátkou dobu tři tisíce filmů? Byl jsem vděčný, že jsme je vůbec dostali!“

„Kdo tam ale pro ně byl?“ podíval se otec Mihovič na Standu pátravě.

„To je snad z hlediska výběru filmů jedno,“ odmítl Standa odpověď.

„Já bych vážně některé filmy nejraději smazal,“ řekl otec Mihovič. „Představ si, že ty krváky sledují tvoje sestry! A následující měsíc je budou ze všech vyhřezlých střev a mozků trápit noční můry. Mě na plese už zase někteří hnidopiši kritizovali, že spím v rakvi, a už jsem uvažoval, že jim vyhovím, aby byl pokoj – ale co je to proti těm zabijáckým filmům? Vždyť je to strašlivý hnus! A některé jsou navíc obscénní, skrz naskrz nemravné…“

„Kája mi ale tvrdil, že tam žádné porno nebude!“ mračil se Standa. „Řekl bych, že jeho filmy nejsou tak nemravné, skutečné porno je určitě daleko horší!“

„Tím hůř!“ odsekl otec Mihovič. „Stačilo mi, co jsem viděl! A jestli jsou na Zemi ještě horší nemravnosti, tím hůř! To se sem ale opravdu dostat nemělo!“

„Je takový problém ty nejhorší filmy smazat?“ pokrčil rameny Standa.

„Je,“ přikývl otec Mihovič. „Jednak je to projev cenzury, kterou tady nepěstujeme, ale nejspíš by to bylo neúčinné, některé z těch filmů jsou rozlezlé aspoň na dalších deseti nebo dvaceti knihách. O těch filmech se utvořil diskusní kruh a na něm jsme se my starší dohodli založit pro nevhodné speciální přihrádku – asi jako byly kdysi církevní Libri prohibiti – tam je soustředit a opatřit poznámkou, proč je považujeme za závadné. Kdo si je chce přece jen prohlédnout, ať si je prohlédne, ale to už bude záležitost jeho svědomí.“

„A nebylo by dobré opatřit hodnocením všechny filmy?“ navrhl Standa. „Řekl bych, že by to bylo vhodné i u těch dobrých!“

„Možná,“ souhlasil otec Mihovič. „Můžeš s tím začít.“

„Já přece nejsem filmový fanda!“ bránil se Standa. „Jestli jsem viděl za poslední rok tři filmy, tak je to hodně! Tři tisíce filmů bych při tom tempu hodnotil tisíc let!“

„No vidíš! A po ostatních bys to požadoval?“

„Požadoval…“ zavrtěl hlavou Standa. „Nedělal bych z toho nutnou podmínku, ale slušně bych vyhlásil, ať každý zkusí ohodnotit film, který shlédne. Když zjistí, že patří do žumpy, propaguje válku, zabijáky a nemravnosti, ať to napíše do hodnocení a případně ho rovnou přesune do přihrádky libri prohibiti, ať už nestraší mezi neškodnými filmy. Víc hlav víc ví a kdo chce filmy sledovat, ať pro to něčím přispěje, to snad nikomu nic neudělá.“

„Ale sám se do toho nezapojíš?“

„Nejsem filmový fanatik, abych ode dneška ležel u knihy a povinně shlédl všechno,“ namítal Standa. „To je krásný úkol pro ty, komu to bude činit potěšení! Jen jsem dovoz těch filmů zařídil, asi jako pan Formánek, jen ve větším. Na tomto místě mohu slíbit, že napíšu recenzi na deset filmů, které jsem už z dřívějška viděl a pamatuji si je. Postačí ti to?“

„Měl bys to udělat,“ přikývl otec Mihovič. „Když chceš ostatní o něco žádat, měl bys jít příkladem. Když už jsi je sem na Dzígvlegt osobně přitáhl…“

„Já jsem přece neřekl, že jsem to sem dotáhl osobně!“ podotkl rychle Standa.

„Já vím, že se tomu bráníš,“ usmál se trochu smutně otec Mihovič. „Ale nevytáčej se, ty filmy jsi přinesl osobně!“

„Jak to můžeš tvrdit?“ ztuhl překvapením Standa.

„Vím to,“ řekl šibalsky otec Mihovič. „Věřím ti, že bys to rád zapřel, ale tys je přitáhl osobně. A protože ti návrat na Zem zaručeně nepovolili Sandišůti, vrátil ses tam s pomocí gufyrů! Že je to tak?“

A Standa ztuhl ještě víc. Tak rychlé odhalení věru nečekal. Chvíli se na sebe jen pátravě dívali. Standa by v té chvíli pochopil i hysterickou reakci a podvědomě se na ni už připravil, ale otec Mihovič měl k hysterii zřejmě daleko. Usmíval se chápavě a zřejmě to ani nemyslel jako obžalobu.

„Někde jsem udělal chybu,“ řekl Standa, aniž by naznačil, kterým směrem to myslí.

„Chybami se člověk učí,“ přikývl chápavě otec Mihovič.

„Jo, pokud není pyrotechnikem,“ souhlasil Standa.

Otec Mihovič se tomu zasmál nahlas, jako kdyby ten vtip slyšel poprvé.

„Myslel jsem, že jsme se skamarádili víc,“ podotkl s nádechem výčitky.

„Neřekl jsem to ani mámě,“ zavrtěl hlavou Standa. „Ale jak jsi na to přišel?“

„Čirou náhodou,“ přikývl otec Mihovič. „Víš přece, jak se do knih ukládají data, dával jsi tam přece nedávno ty filmy! Já jsem tam zase ukládal obrázky z plesu. Je tam na výběr: uložit soukromě nebo veřejně. Jenže na mě v té chvíli vyskočilo poplašné hlášení, že jedna kniha není dostupná. Přiznám se, chvíli jsem na to zíral jako tele na nová vrata, stalo se mi to poprvé v životě – a to se knihami zaobírám už šest set let a považují mě tady za experta! Asi bych to nechal plavat, jenže mě zaujalo, že je to zrovna ta tvoje. Plavat jsem to tedy nenechal a začal jsem pátrat po příčině. Nešlo mi na tebe ani spojení, kde taky nejsem žádný nováček, takže mi došlo, že chyba není v knize, ale že jsi i s knihou opustil zdejší vesmír.“

„Takže ses zeptal Sandišůtů, jestli mě neposlali na částečný návrat na Zem,“ domyslel si konečně Standa.

„To jsem ovšem neudělal,“ usmál se trochu otec Mihovič. „Bylo by to zbytečné, věděl jsem s určitostí, že tě tam neposlali. Jednak by mě na to jako vždycky předem upozornili, ale také vím, že to ze zásady nedělají. Spíš by tě mohli poslat do některého dalšího vesmíru, což bylo strašně nepravděpodobné, udělali to zatím jen párkrát, ale vždycky se dohodli s někým zkušeným. Nač by tam posílali nováčka a k tomu ještě dítě? Takže to mohla být jedině akce někoho jiného než Sandišůtů.“

„A vyšli ti gufyrové?“ dohadoval se Standa.

„To ještě ne, možností bylo pořád víc,“ vrtěl hlavou otec Mihovič. „Mohli to být třeba chlichikůrové, dajpagi, azyju nebo gufyrové, ti všichni se už o nás, lidi Země, zajímali nebo dosud zajímají… ale řekl jsem si, že se na to zeptám přímo tebe, až se vrátíš.“

„Ale nezeptal ses mě!“ vyčetl mu Standa.

„Neměl jsem proč! Najednou ses totiž objevil, jenže ne na Dzígvlegtu. Lokalizace tvé knihy tvrdila, že se nachází ve světě, nazývaném Ad. A to mě postavilo do střehu. Ad přece patří gufyrům, podle katalogu je to neobyvatelný, žhavý svět a pokud vím, ještě nikdo z lidí tam nikdy nebyl. Jenže lokátor knih tam ukazoval s naprostou určitostí a neměl jsem důvod o něm pochybovat. Další záhadou bylo, že Ad je od Dzígvlegtu deset dní cesty rationem a ty jsi byl den předtím na plese! Slyšel jsem ale, že gufyrové mají rychlejší způsob dopravy – takže to muselo být jedině s jejich pomocí.“

„Bylo,“ přiznal Standa. Rozhodl se otci Mihovičovi nic nezapírat, když už měl pro něho takové pochopení. Tajemství už zřejmě také padlo – aspoň v jeho případě.

„Už jsem se ani nedivil, když ses ještě téhož dne vrátil na Dzígvlegt,“ pokračoval otec Mihovič. „O gufyrské dopravě víme jen že je neporovnatelně rychlejší než rationy, ale není pro nás úplné neznámá, přinejmenším víme, že existuje. Takže jsi měl něco s gufyry. Zřejmě ti umožnili návrat na Zem, budiž, ale nedávalo mi smysl, proč to dělali? Aby sis přivezl pár pozemských filmů? Poslyš, co jsi měl s nimi doopravdy?“

„Něco, co mi předtím povolili i Sandišůti při mém prvním částečném návratu,“ přiznal Standa. „Předal jsem jim pár pozemských darebáků. Jenže bez vědomí Sandišůtů, to byl ten největší rozdíl.“

„To by ses ale musel domluvit s gufyry!“ vrtěl otec Mihovič nevěřícně hlavou. „Jak jsi to dokázal?“

„Oni se domluvili se mnou,“ otočil to Standa. „První rozhovor začali oni. Jeden za mnou přišel přímo na vrchol Velké věže v těle pana Thorovského, toho soudce, který nás na Zemi okradl a kterého jsem za to přinesl gufyrům ještě podle návodu Sandišůtů. Pochopitelně mě zaujal, je to totiž otec Slávky. Když se najednou objevil vedle mě…“

„Lekl ses, že tě Thorovský přišel ztrestat?“

„První vteřinu ano,“ přiznal Standa. „Jenže gufyr mě z toho rychle vyvedl, prostě se mi bez obalu představil. V lidském těle ani nepůsobil tak strašně… No, bavili jsme se na té věži hodně dlouho…“

A skoro stejně dlouho to pak vyprávěl otci Mihovičovi. Ten jen kýval hlavou, ani ho nepřerušoval. Ve Standovi se to vzepřelo, přece jen je těžké nést v sobě takové tajemství, takže mu všechno vyklopil jako do té staré vrby.

„Víš,“ zamyslel se otec Mihovič, když Standova zpověď skončila, „jako věrný služebník Sandišůtů bych tě měl pokárat. Jak tě mohlo napadnout sloužit takovému Zlu, jaké pro nás představují gufyrové? Jenže – nejsem jen zástupce Sandišůtů na Dzígvlegtu, ale také člověk přemýšlející a uvažující. Sandišůti pro nás představují Dobro, jenže Dobro tak zásadové, že na Zemi otevřeně napomáhá Zlu. No a gufyrové jsou tak důsledné Zlo, že pozemské Zlo asi jako jediní trestají. Sandišůti obětem pozemského Zla občas povolují jednorázovou odplatu v podobě »částečného návratu« vybraného člena skupiny. Pomsta je ale slabá náplast na spáchané křivdy a většina »částečných návratů« měla příliš hubený výsledek – obvykle šlo o potrestání největšího lumpa, i když byl součástí velké mašinérie zla. Vaše rodina přinesla spravedlivý trest neobvykle velkému počtu darebáků – čtyři najednou, to tu opravdu dlouho nebylo. Navíc si Sandišůti vybrali tebe – dalo se čekat, že se toho prostě zalekneš. Vzpomeň si ale, co jsem ti kladl na srdce. Nevracíš se pro pomstu, ale pro spravedlnost. A jak se zdá, gufyrové jsou v tomto směru důslednější.“

„Takže nebudeš proti, kdybych v tom pokračoval?“ rozjasnil se trochu Standa.

„Nebudu,“ slíbil otec Mihovič. „Nebýt průvodcem nováčků na Dzígvlegtu, přidal bych se k tobě. Neudělám to jen protože svou funkci považuji za potřebnější.“

„Gufyrové by tě beztak nevzali,“ ujistil ho Standa. „Oni totiž dodržují staré smlouvy se Sandišůty, které jim návštěvy Země zakazují. Rozhodli se ale využít v nich malou mezeru – nemají zakázané posílat na Zem děti emigrantů. Proto si mě vybrali. Moje návštěvy na Zemi neporušují dohody a přitom jim umožní zasahovat víc než náhodnými »částečnými návraty« nováčků, kteří se na Dzígvlegtu sotva rozkoukali.“

„Máš asi pravdu,“ připustil otec Mihovič. „Viděl jsem více »částečných návratů« a při většině z nich došlo k potrestání jednoho jediného lumpa. I kdyby šlo o největšího darebáka, žádnou bandu to nerozprášilo. Divil jsem se, že to umožnili tobě, poté co se s vaší rodinou dostali na Vytvezyl hned dva z vašich nepřátel!“

„Řekl bych, že i to bylo díky gufyrům,“ hádal Standa. „Rozpoznali, že nás zničila dobře organizovaná banda a vymohli si přídavek.“

„Tak by to mohlo být,“ připustil otec Mihovič. „V tom případě se v tobě Sandišůtové hodně zmýlili, přinesl jsi přece další dva a navíc Slávku. Ale tvé další výpady na Zem se už vaší rodiny přímo nebo nepřímo netýkaly, jak na to tedy gufyrové přišli?“

„S naší rodinou další případy nesouvisely,“ přiznal Standa. „Řekl bych, že jsem přispěl k potrestání nějaké další bandy. Podle čeho to vlastně gufyrové zjišťovali? Podle vzpomínek darebáků odnesených do Adu. V tom případě by měli přehled jen o jejich bandách a možná i o nejbližších dalších, ale i to by mohlo stačit.“

„Dejme tomu,“ připustil otec Mihovič. „Připočtěme si k tomu, že darebáci mohou znát další bandy buď osobně, nebo prostřednictvím novin, nověji i rádia a televize.“

„Mě v obou případech seznámili se všemi zločiny těch, které chtěli přinést,“ dodal mu Standa další poznatek jako střípek do mozaiky. „Prý abych je neměl proč litovat.“

„A byly to vždycky dost pádné důvody?“

„Vždycky,“ přikývl Standa. „Pokud to byla pravda – jenže všechny ostatní údaje, které mi o nich dali, souhlasily do posledního detailu.“

„Dobře, Stando,“ řekl otec Mihovič. „Když ses na to dal, pokračuj v tom. Každá kapka spravedlnosti bude na Zemi kapkou do pouště, ale každá kapka bude dobrá. Na její změnu v kvetoucí zahradu to bude málo, jeden člověk svět nepředělá, zejména když se omezíš na oblast Čech. Doufám, že gufyry napadne tohle omezení překročit, jinde na světě se dějí ještě horší věci, ale pro začátek to vypadá slibně.“

„Takže nejsi proti?“ rozjasnil se Standa.

„Rozhodně ne,“ přikývl otec Mihovič. „A měl bys to držet v tajnosti. Mohl bys také narazit na lidi, kteří s gufyry nesouhlasí a kdyby si na tebe stěžovali Sandišůtům, mohli by ti to zatrhnout. Neškodilo by získat další kluky, někteří mají vyvinutý smysl pro spravedlnost – neboli pro fair play, ale dej si pozor, ať to uspěchaným jednáním nezkazíš.“

„Dám si pozor,“ slíbil Standa.

„Víš, napadla mě ještě jedna maličkost,“ pokračoval otec Mihovič zamyšleně. „Když si dáš některé věci dohromady, vycházejí ti zajímavé souvislosti.“

„Jaké souvislosti máš na mysli?“

„Jen to, že Ad znamená rusky Peklo,“ přemýšlel otec Mihovič usilovně. „To bude jen těžko pouhá náhoda. Zajímalo by mě, kde to jméno Rusové sebrali?“

„Myslíš, že jim to už někdo řekl? To snad nemůže být něco úplně nového, když to znáš i ty? Nebo ses to dozvěděl až v poslední době?“

„Ne, znají to mnohem déle než šest set let…“ řekl otec Mihovič zasněně. „Používali ho už v předkřesťanské době. Ale až teď mi to došlo…“

„Takže – další záhada,“ vzdychl si Standa.

„Tak velká záhada to snad není,“ namítl otec Mihovič. „Sandišůti na Zemi v dávných dobách udržovali své pozorovatele, ti mohli to slovo na Zem přinést… záhadou je ale něco jiného. Ti pozorovatelé ještě nemohli znát pravé jméno pekla, to se stalo známé až po válce Čechů proti Lučanům, jenže ta znamenala konec pozorovatelů na Zemi… Rusové mohli to jméno znát jedině od někoho, kdo je znal přímo od gufyrů…“

„Ode mě to ale určitě neznají!“ trval na svém Standa.

„Pak jsi asi nebyl první…“

*****

Standa si na svůj dvojí život rychle zvykl.

Pro většinu ostatních byl zapáleným vědychtivým samotářem, věčně věků ležícím ve vědeckých knihách a vyhýbajícím se společnosti – na Dzígvlegtu s sebou tahal jen jedinou knihu, ale ta ve svých hlubinách obsahovala celé univerzitní knihovny a jen málokdy ležela ve společné knihovně, tak jako knihy ostatních.

Standovou druhou tváří byl neúplatný, nehmotný přízrak, přinášející na Zem spravedlnost a odnášející do Pekla největší darebáky z České kotliny.

Jeho cesty do Čech byly krátké. Zhmotnil se v nejbližším záchytném bodě, jejichž síť neustále rozšiřoval, nejkratší cestou zaletěl za označeným darebákem, vyhledal ho a odnesl. Každého pro jistotu ztuhnutím znehybnil a pak s ním zmizel v ohnivém kruhu, ze kterého se vynořoval přímo v pekle nazvaném Ad. Jeho akce byly pro případné svědky tak překvapivé, že se nezmohli na nic víc než na šok a údiv.

Nepřipadalo v úvahu, aby se mu někdo úspěšně postavil na odpor. Většinu času akcí strávil ve stavu allohmoty, kdy na něho okolní hmota neměla vliv. Párkrát sice narazil i na vycvičené bodyguardy největších gaunerů, kteří při jeho objevení neváhali tasit zbraně, ale ani z nich si nic nedělal, ačkoliv ho někteří při zoufalé obraně svých chlebodárců prostříleli jako řešeto. Kulky z reálné hmoty procházely allohmotou jako kdyby tam nebyla – a buď se neškodně zarývaly do stěn za ním, v horším případě rozbíjely okna a jiné omylem zasažené předměty. Standa se pokaždé na střelce soustrastně a trochu pobaveně podíval, než jim zmizel i s jejich pánem.

Nejvíce času Standovi na každé takové cestě zabralo vysvětlování gufyrů. Seznamovali ho podle slibu s důvody, pro něž má být ten který darebák odnesen do pekla, druhou částí bylo určení, kde ho na Zemi hledat. Důvody vždycky stály za trest, takže neměl problém se svým svědomím, ačkoli věděl, co odnášené darebáky čeká. Příprava akcí byla proto zajímavější v popisu, kde má daného darebáka hledat.

Nebylo to vždycky tak jednoduché. Tenhle druh lidí se nezdržoval spořádaně ve svých domech a vilách, darebáci cestovali častěji než je běžné a pro některé si musel zaletět až do Itálie nebo do Chorvatska, aby je zastihl na jejich dovolených. Ačkoliv – jaképak dovolené, většinou odtud řídili své podřízené i na dálku telefonem.

Gufyrové mu ale nezadávali víc než jednoho darebáka denně. S tím by byl vždy brzy hotov a občas si proto dopřával pobyt na Zemi, kdy se měnil v normálního kluka. Bloumal po známých místech a navštěvoval dávné kamarády. Až na Káju, který jediný věděl, jak je to s ním doopravdy, všem jen stručně sdělil, že se i s rodiči odstěhoval. Většinou si s nimi krásně popovídal a pak se omlouval, že se musí někde poblíž sejít s otcem nebo s matkou.

Této výsady si přirozeně užíval čím dál tím častěji. Nebylo divu. Kdo by na jeho místě odolal možnosti občas se setkávat s bývalými kamarády? Pravda, cestovat mohl i po novém vesmíru, ale to tam mohli všichni, kdežto po staré Zemi mohl cestovat asi jako jediný.

Spíš ho mrzelo, že mu svěřují jen jednu cestu denně.

Jeden darebák denně, to je pouhých tři sta šedesát ročně, jenže na Zemi je darebáků tolik, že je nestačí zlikvidovat! Naopak, jejich místa jistě ihned zaujmou jiní!

Gufyrové však byli jiného názoru. Podle nich každý odnesený lump způsobí napravení několika dalších, důležité bylo, aby se to mezi darebáky rozkřiklo. Starali se, aby zbytečně neodnášel polepšené, jenže k tomu potřebovali čas. A teď to bylo na samém počátku.

„No – jestli se to na Zemi skutečně rozkřikne, pak se to dozvědí i Sandišůtové!“ věštil pesimisticky Standa.

„Máme dojem, že už o tobě vědí,“ uklidňoval ho gufyr, který mu právě popisoval, kam má jít pro dalšího soudce. „Nebudou ale protestovat. Bylo by to zbytečné, neporušujeme žádné smlouvy a nemají proti čemu. A kromě toho se zdá, že jim to tak vyhovuje. Budou ještě rádi, když tu špinavou práci za ně uděláme a oni zůstanou ti dobří!“

„To by ale bylo hodně pokrytecké!“ nesouhlasil Standa.

„Myslet si to můžeš,“ pokrčil obrazně rameny gufyr…

Dobře, řekl si Standa v duchu, budeme v tom tedy pokračovat.

Uvidíme, jak se to vyvine.

*****

Rodiče se vypravili na poznávací cesty po okolních krajanech.

Během plesu se osobně seznámili nejméně s deseti rodinami a od čtyřicet dalších měli pozvání na návštěvu. Krajané se podivovali, proč pořád zůstávají na hradě otce Mihoviče? Ostatní tam pobývali jen po nejnutnější dobu, než se na Dzígvlegtu rozkoukali. Běžnější je, že si každá rodina vymyslí vlastní sídlo. Upřímně řečeno, mohla na tom mít vliv i rakev otce Mihoviče? Na nováčky byla rozhodně až příliš působivá.

Ačkoliv byla planeta Dzígvlegt mnohem menší než Země, místa na ní bylo dost. Mohli si vybrat, zda si postaví sídlo o samotě stranou od lidí, nebo se přistěhují do některé vesnice, anebo, pokud jsou hodně společenského založení, mohli by se přistěhovat i do města. Byly tu ještě rozsáhlé pláně, podobné těm americkým, kdy se jimi toulali první Evropané a občas se potkávali s místními Indiány – až na to, že na Dzígvlegtu nebyli Indiáni a namísto stád bizonů tu mohl člověk narazit jedině na stáda šestinohých tvorů podobných prodlouženým lamám. Místní koně tu nebyli, ale několik chovatelů se staralo o dovezené pozemské koně, takže výlety na koních po prérii tady nebyly nijak neobvyklé. Staří tvrdili, že se sem koně dostali s vojskem Lučanů, které gufyrové přinesli přímo z bojiště se vším všudy.

Když si připočtete skutečnost, že Češi měli v posledním století slabost pro kovbojky, nemůžete se divit, že se tu v prérii vyskytovaly i ranče a chovatelé skotu s kolty zavěšenými proklatě nízko… až na to, že se tu nepřepadalo a neloupilo a neškodné makety koltů sloužily jako pouhá rekvizita kovbojského života. Bohužel zde z pozemských zvířat nebyly krávy, býci ani ovce, dokonce ani kočky a psi. Jen velká stáda koní.

Samotářský život by se Tvrzníkům asi nelíbil, ale déle váhali mezi některou vesničkou a městečkem. České vesnice byly na Dzígvlegtu jen dvě. Jedna byla rozmístěna v podhůří a nazývala se Horní Ves, takže druhá, založená v úrodné rovině na dně kráteru sopky poblíž hradu Jukagyri, se logicky nazývala Dolní Ves. České městečko bylo na Dzígvlegtu jediné, mělo jeden a půl tisíce lidí a říkalo si hrdě Kocourkov. Rodinu Tvrzníků to rozesmálo, ale dali si vysvětlit, že Praha tady přece být nemůže, na to by byla příliš malá, a nazvat město po některém skutečném by nejspíš popudilo příchozí z jiných měst.

Češi mají naštěstí silně vyvinutý smysl pro humor a když mohou za největšího Čecha zvolit smyšleného Járu da Cimrmanna, proč by si nemohli hlavní a jediné město Dzígvlegtu pojmenovat po stejně vymyšleném Kocourkovu?

Tvrzníkovi přišli z města, ale maminka, pocházející z vesnice, docela vážně uvažovala o životě na vesnici. Otec Tvrzník by jí udělal radost, ale rozhodl, že bude nejlépe pokusit se všechny možnosti nejprve poznat a rozhodnout se až se znalostí věci.

Pozvání od téměř padesáti rodin jim přišlo vhod. Rozhodli se objet všechny, porovnat různé možnosti bydlení a teprve pak si vybrat.

Původně cestu plánovali bez dětí. Chtěli je svěřit na hradě pod dohled otce Mihoviče, jenže Standovy sestry se ihned vzbouřily, že chtějí také cestovat, až jim rodiče ustoupili. Standa naopak trval na tom, že po cestování netouží, ale tím více uvítá větší klid ke studiu knihy, který na hradě nastane, až jeho hašteřivé sestřičky odcestují. A že se spokojí stejně s městem jako s vesnicí nebo s pobytem na odlehlé samotě, hlavně když tam bude klid.

Nemohl přece přiznat, že cestuje víc než zbytek rodiny a nejen po tomto světě, ale i po staré dobré Zemi!

Rodičům se to nezdálo, ale když cestování odmítla i Slávka, rozhodli se vyhovět všem. Standa a Slávka zůstanou na hradě pod dohledem otce Mihoviče, kdežto mladší ratolesti jim budou dělat doprovod na cestách.

„Nechcete si to ještě rozmyslet?“ obrátili se na oba ještě před odletem – pochopitelně měli využít jako dopravního prostředku rationu.

„Já si aspoň proberu univerzální teorii polí,“ mávl rukou Standa. „Když si představím, že si na ní na Zemi vylámal zuby sám veliký Einstein…“

„Slíbila jsem otci Mihovičovi vyzkoušet ještě nějaké kuchařské recepty,“ řekla rychle Slávka. „Zejména ty srbské. Byli jsme jednou na výletě v Bělehradu a v hotelu dávali samé srbské speciality… a otec Mihovič by je jistě nejvíc ocenil, víte přece, že ze Srbska pocházel jeho táta! Nebojte se, nebudeme tady dělat brajgl, já budu tiše jako myška a Standa bude jako vždycky pořád ležet v knihách…“

„Jak chcete,“ spokojila se s tím paní Tvrzníková. „Je to vaše rozhodnutí! Ale potom si nestěžujte, že jste něco prošvihli! Kvůli vám tu cestu opakovat nebudeme.“

„Bez obav!“ mávl rukou i Standa.

*****

Na hradě Jukagyri po Standovi už dřív občas propukla sháňka. Teď ji ale nevyvolávala Slávka v čele tlupy, tvořené jeho sestrami, ale častěji než dřív ho hledala sama. Vymyslela sice pro otce Mihoviče pár zajímavých receptů a snad mohla tvrdit, že pocházejí ze Srbska, ale to byla jen kamufláž. Otec Mihovič jí za ně jistě poskytne po návratu rodiny Tvrzníků skvělé vysvědčení a vlastně alibi – a o to jí šlo nejvíce.

Standa netušil, že Slávka má recepty jen jako záminku, ale že se především zaměří na odhalení jeho tajných úkrytů, kam dívkám až dosud úspěšně mizel.

A začala přímo s detektivními metodami. Pátrání po komnatách nepřinášelo výsledky, začala si tedy víc všímat, jak se vytrácí z dohledu ostatních. Brzy přišla na to, že nejčastěji mizí z dohledu pomocí rationu a došlo jí, že prach na schodech věží vlastně nic neznamená.

Celkem logicky usoudila, že mu rationy neumožňují navštěvovat podzemí hradu, kam to vzdušnou cestou nešlo. Hrad se jí tak zmenšil na polovinu. Uvědomila si že díky neustále otevřeným oknům může kdokoliv vstoupit i do soukromých komnat, jenže předpokládala, že to nebude jeho styl – i tím si mohla na plánu hradu odškrtnout většinu místností.

Začala také používat ration, aby si hrad prohlédla zvenčí. A brzy pochopila, že vrcholy věží jsou přímo ideální místo, kde by mohl najít samotu a klid na své knihy.

Anebo i na něco jiného? Za Věrkou Bělíkovou nelétal – v poměrně pustém okolí hradu by nemohl odlétat bez povšimnutí, vždycky jí zmizel v nepřehledném hradním areálu.

Při jedné návštěvě našla na vrcholu Velké věže Standovu zapomenutou knihu. Standu tam sice nenašla, ale kniha byla nepochybnou stopou, že tam pobýval. Zejména když pár minut poté kniha zmizela, zatímco ho Slávka marně hledala po okolí.

Uvědomila si, že Standa knihu těžko opustí nadlouho, takže její snaha hledat ho poblíž je v tomto směru zbytečná – stačilo by přece počkat si na něho u knihy!

Standa dosud netušil, co se na hradě děje – a že na něho Slávka uspořádala tajný, leč tím usilovnější hon…

A že je jen otázkou času kdy…

*****

Slávka

Další mise skončila úspěšně. Standa si pěkně popovídal s Kájou – jedině před ním mohl vystupovat v duchovité podobě allohmoty a také toho využíval. Kája se ho teď často ptal na »onen svět« – a Standa mu vyprávěl… Kája byl vlastně jediný, kdo mu musel chtě nechtě uvěřit, že si jen tak nevymýšlí. Samozřejmě by mohl přesvědčit každého – stačilo by, aby se před ním zkonvertoval do allohmoty a měl by naprosto nevyvratitelný argument, ale Standa argumenty šetřil. Nemuseli to vědět všichni. Ani Kája nevěděl všechno, tomu se zase nikdy neukázal ve hmotné podobě. Jeho největší tajemství bylo přece »aglomno«, konverze mezi reálnou hmotou a allohmotou. Sandišůti na ni potřebovali tyhborgyr, obrovský, těžkopádný stroj se spoustou efektů, zatímco on se mohl měnit nenápadně a kdykoliv ho to napadlo.

Pravda, i »aglomno« se projevovalo efekty – vždycky se poblíž projevila ionizace, což se ve vzduchu poznalo podle stopy ozónu, v luminoforech i vypnutých úsporných žárovek vznikalo světlo a nejspíš by nakrátko vyřadilo i elektroniku, nacházející se poblíž. Ionizace bývá někdy projevem nebezpečného záření, ale sama o sobě je neškodná a Kája si zatím mohl všimnout jen nakrátko se rozsvěcujících úsporek v lustru.

Jiných efektů si ale – bohužel – nepovšiml…

Standa ukončil pobyt u kamaráda jako obvykle – rychlým pohledem na hodinky a mírně sehraným zděšením, jak ten čas utíká… a jako vždycky od něho odešel skrz stěnu, nasedl do rationu, za pár okamžiků poté vtrhl do kanceláře dalšího soudce a bez ohledu na jeho dva zkoprnělé klienty – či spíše právě pro ně – vyslovil obvyklou formuli: „Miloši Dvořáku, za vaše zločiny vás musím odnést do pekla!“ – vytvořil ohnivé kolo »adchyf« a zmizel v něm i se soudcem i s jeho pohodlným křeslem.

Ohnivé kolo pohaslo a místnost byla jako dřív. Chybělo jen křeslo se svým majitelem. Standa už jako obvykle neřešil, jestli to jeho podezřelé klienty varuje či ne.

Soudce v následujícím okamžiku zjistil, že ten drzý spratek nelže, ba ani si nevymýšlí, jenže to už pro něho bylo »pozdě bycha honění«. Standa ho předal nejbližšímu gufyrovi, pak se otočil a dalším ohnivým kolem opustil nevlídný svět zvaný Ad, kde soudce zanechal jeho nezáviděníhodnému osudu.

Vzápětí se Standa vynořil z ohnivého kola adchyfu na ochozu Velké věže – jenže přímo před Slávkou, přece jen jeho neobvyklým objevením vyvedenou z míry…

To, jak se tak nečekaně ocitli tváří v tvář, zarazilo oba. Slávku více překvapil podivný způsob, jakým se Standa objevil, Standu zase zarazilo, že tu byla. Slávka se ale vzpamatovala o nadechnutí dřív.

„Jak ses tu tak divně objevil?“ vyjela na něho.

„Je to snad zakázáno?“ ohradil se a zamračil se. To mu tak ještě chybělo!

„Zjevil ses tady jako nějaký… pekelník!“ pokračovala útočně.

„Jako bys věděla, odkud přicházím…!“ vzpamatoval se i on a začal se opět usmívat.

„Ty nelétáš rationem?“ vyslýchala ho dál.

„Létám – proč bych nelétal?“ usmál se ještě víc. „To snad taky ještě není zakázáno…“

„A co bylo tohle?“ ukázala prstem přísně na podlahu, kde ale po ohnivém kruhu dávno nebylo ani památky. „Vypadalo to opravdu jako něco z pekla!“

„To byl adchyf,“ odvětil klidně a opět se trochu usmál. „To je takový rychlý dopravní prostředek. A máš pravdu, pochází z pekla. Vadí ti to?“

Vzhledem k tomu, co už beztak viděla, by ji to nemělo překvapit a Standa se rozhodl, že jí tedy řekne pravdu. Slávka to pochopí. Viděla na vlastní oči gufyra, snad unese i pravdu. Ta nakonec vždycky vyplave na hladinu, tak ať je to třeba hned.

„Srandičky, na to tě užije!“ vyprskla pohrdlivě. „Ptám se tě vážně!“

„A já ti vážně odpovídám,“ řekl už zase bez úsměvu. „Přišel jsem právě z pekla. Máš snad něco proti tomu?“

„Poslyš, to je od tebe hnusné!“ nadechla se opět. „Ty mi chceš něco bulíkovat o pekle? Já jsem gufyry viděla na vlastní oči, ty ne! Kdybys nějakého spatřil, poděláš se strachy!“

„Nejsi jediná, kdo je viděl,“ řekl trochu rozladěně z jejího podceňování. „Chceš vidět na vlastní oči i pravé peklo? Pojď se mnou, ukážu ti je!“

„Nemám zájem!“ řekla zlostně. „Do pravého pekla jsi poslal moje…“

„Chceš to peklo opravdu vidět?“ řekl už opravdu nahněvaně.

„Klidně!“ řekla v dobré víře, že si z ní jenom utahuje – a byla za to na něho naštvaná, podobně jako on na ni, že ho tak podceňuje.

„Dobře – pojď ke mně!“ podal jí ruku rázně.

Zaváhala, ale když už ho tak ve svých očích pokořila, proč by teď couvala? Přistoupila proto směle k němu a dokonce ho vzala za ruku.

V té chvíli se pod nimi propadly kamenné dlaždice Velké věže a v příštím okamžiku jí pomáhal vyrovnávat ztracenou rovnováhu na holé, hrbolaté skále v jakémsi ohnivém světě. Ze skal kolem nich občas šlehaly plameny a v nose je štípal zápach hořící síry.

„Vítej v pekle!“ řekl mrazivě.

„Týýý!“ vydechla ohromeně a trochu se od něho odtáhla. „Co je zas tohle?“

„Co jsem ti sliboval? Pravé peklo!“ ujistil ji. „Už mi věříš? Neměl bych tě tu zdržovat dlouho, tvoje nadýchané šatičky nejsou ohnivzdorné, stačil by krátký závan žhavého větru… ale když už jsme tady, pořádně se rozhlédni! To kolem nás je skutečné a pravé peklo!“

„Tady opravdu všechno kolem hoří!“ vydechla v obavách. „Kde vlastně jsme?“

„Tenhle žhavý svět se jmenuje Ad,“ uspokojil její zvědavost. „Znamená to peklo a je to peklo. Pravé a nefalšované. Kousek odtud se můžeš setkat i s vašimi, ale radši to nechtěj. Brát bych tě sem neměl a nestojím o vysvětlování, proč jsi tady. Já tady obvykle jednám s gufyry – a přestaň se na mě vytahovat, viděl jsem je víckrát než ty. Teď tu naštěstí hříšníci ani gufyrové nejsou nikde vidět, tak radši pojď!“

Přitáhl ji k sobě – a v příštím okamžiku jí pomáhal obnovit ztracenou rovnováhu na ochozu Velké věže.

„Ty – Stando!“ zajíkla se hrůzou až teprve teď, když bylo po všem. „To že bylo peklo?“

„Bylo,“ ujistil ji vážně. „Už mi věříš? Necítila jsi tam tu síru? Přesně podle Bible. I když jsme tam žádného gufyra neviděli – měli zřejmě důležitější starosti, než nás vítat.“

„Ale… jak to, že znáš cestu tam – a zase zpátky?“

„Jsem s nimi zadobře,“ řekl. „Nejsou tak strašní, jak říkáš! Vypadají ohyzdně, ale mají cit pro spravedlnost. Možná větší než Sandišůti.“

„To neříkej!“ vybuchla. „Jsou strašní, viděla jsem je!“

„Nejsou!“ zavrtěl hlavou. „Uvědom si, viděl jsem jich víc než ty. A nezdají se mi tak strašní, jak se říká. Krasavci podle našich lidských měřítek nejsou, ale proč je posuzuješ jen podle vzhledu? Nejspíš to kdysi byli dravci – už podle zubů. Ale lovci jsme snad byli i my. Jenže my jsme v tom svrabu zůstali, oni se zabíjení dávno zbavili, dnes jsme odpornější my. Vedeme proti sobě války, zabíjíme se – a když ani to ne, aspoň se podrážíme, ponižujeme a okrádáme. Což oni trestají, já tomu říkám spravedlnost a pomáhám jim přinášet ze Země další darebáky.“

„Trestají je – ale jak?“ otřásla se. „Peklem? Není to trochu přehnané trestání? To přece nemůže být spravedlivé! Proč jim pomáháš?“

„Není to přehnané,“ řekl tvrdě. „Za zločiny mají být pořádné tresty!“

„Jak můžeš být tak bezcitný?“ podívala se na něho vyčítavě.

„Bezcitní byli ti darebáci a já je pomáhám spravedlivě trestat,“ trval na svém. „A víš, co mě mrzí? Že trestáme jen malé ryby, jako tvé rodiče, zatímco největší grázly, zodpovědné za války a hromadné vraždy, necháváme dál žít v přepychu jako prasata v žitě.“

„No vidíš!“ řekla vyčítavě. „Jakápak je to spravedlnost?“

„Malé ryby – taky ryby,“ odvětil. „Snad se časem dostane i na ty větší. Někteří se toho nedočkají a zemřou ve slávě a v hojnosti, než na ně přijde řada. A spousta pokrytců je bude ještě obdivovat a oslavovat, možná budou na jejich počest vydávat zvláštní zákony, ale jestli to půjde jako dosud, dojde i na ně. A pak konečně přijdou tam, kam patří!“

„Prosím tě – proč taková nenávist?“ vybuchla. „Co tobě ti lidé udělali, že je pomáháš tahat do takové hrůzy?“

„Ti lidé pomáhají na Zemi Zlu, nechápeš to? Počínaje malými zlodějíčky, přes různé podvodníky, až po vážené soudce, kteří se zpronevěřili svému poslání – místo aby pomáhali na světě spravedlnosti, sami ji ničí. Soudců jsem odnesl už pět – a počítám mezi ně i tvého tátu, zlob se na mě, jestli chceš…“

„Zlobím se!“ vybuchla. „Pro něco malicherného jsi je poslal do věčného ohně? A ještě ti to připadá spravedlivé? Jsi už spokojený, že se tam smaží?“

„No – oni se tam nesmaží,“ viděl, že to přehnal. „Oheň je tam věčný, je to přece žhavý svět, ale oni tam věčně nebudou a sama jsi to taky chvilku vydržela.“

„Jak dlouho tam budou?“ znejistěla ve svém hněvu.

„Musíš pochopit, že tam jsou za lumpárny, které spáchali a spáchat ještě chtěli,“ řekl trochu mírněji. „Nezničili jen naši rodinu, měli jich na svědomí víc. Trest jim vyprší až za sedmadvacet let, ale pak už se s nimi můžeš setkat. A měla bys být ráda, že si nikdo z těch podvedených a okradených nesáhl v zoufalství na život – každý zmařený život znamená pro viníky dvacet let v pekle navíc.“

„Sedmadvacet let v takovém pekle je ti málo?“ vybuchla.

„Můžeš být ráda, že jen tolik,“ řekl tvrdě. „Včera jsem tam přinesl soudce, který toho měl na svědomí víc, mimo jiné tři sebevrahy. Bude v pekle osm set let – to je přece mnohem větší paleta než pro tvé rodiče, ne? Možná to vypadá strašně, ale ve zdejším vesmíru se pomaleji stárne a ani těch osm set let není věčnost. Hromadní vrahové mohou dostat trest až dvacet tisíc let pekla a ti, kdo na Zemi vyvolají válku, už z pekla nikdy nevyjdou.“

„Jenže ti největší hlavouni se tam nedostanou!“ odsekla mu. „Aspoň nevím o žádném takovém případě.“

„Co není, může být,“ pokrčil rameny. „Víš, já nelituji toho, že ve jménu spravedlnosti pomáhám gufyrům. Jeden člověk jistě svět nepředělá, ale já považuji za štěstí, že smím být u potrestání aspoň některých lumpáren. Přece musíš uznat, že náš svět je všechno možné jen ne spravedlivý. A mělo by se to změnit!“

„Ale přece jen… uznej konečně, to peklo je příšerné!“

„Uznávám to,“ přikývl. „Ale úměrné provinění. Uznej konečně, že bylo příšerné ničit lidi, až skončili jako bezdomovci, jen aby si někdo pořádně napakoval šrajtofli. Soudci mají v Čechách platy, o jakých se většině lidí ani nezdá, prý aby nebyli úplatní. Ale jak se sama dobře pamatuješ, většině to nestačí. Peníze lidi kazí a čím víc jich mají, tím jsou hrabivější.“

„No dobře, ale to žhavé peklo je trochu moc…“ pokoušela se ho zviklat…

„To peklo je normální pracovní prostředí pro některé lidi i na Zemi – hutníci, slévači, horníci, skláři, hasiči – žijí v tom už dnes a snad si nemyslíš, že jejich platy snesou srovnání s platy soudců! Tvoji rodiče se měli skvěle a jediné, co se od nich očekávalo, byla poctivá služba spravedlnosti. Místo toho se dali na organizovaný zločin a přikrádali si na nevinných. Za co brali své platy? Chovali se jako kdyby hasiči zapalovali lidem střechy nad hlavami. To peklo je pro ně naprosto spravedlivé!“

„Ale přece jen – dohadovat se s gufyry je… zvrhlé! I kdyby byli spravedliví, jsou pro nás navždycky jen čisté Zlo!“

„A Sandišůti jsou pro nás čisté Dobro?“ rýpnul si.

„To se snad rozumí!“ odvětila naježeně, že se to odvážil zpochybňovat..

„I když to jejich Dobro zapříčinilo na Zemi současné bezpráví?“ pokračoval v rýpání. „Ano, oni jsou Dobří! Tak dobří, že lumpárny netrestají, ale tolerují – a pak se snadno řekne, že příležitost dělá zloděje! Víš, co mi říkali gufyrové? Že Sandišůti už o mých únosech asi vědí – jenže museli uznat, že je to potřebné a účinné, takže nad tím raději zavírají oči. Je pro ně pohodlnější nic nevidět, když za ně někdo jiný zavádí ve světě aspoň trochu pořádek!“

„Ty snad gufyrům věříš?“ vyčetla mu už trochu nešťastně.

„Otec Mihovič s nimi také souhlasí,“ vytáhl svůj další trumf.

„Otec Mihovič v tom jede taky?“ rozšířily se jí panenky v očích údivem. „On taky lítá na Zem a tahá lidi do pekla?“

„On ne,“ vzdychl si Standa. „Víš, gufyrové dodržují prastaré dohody se Sandišůty, podle kterých sami na Zem nesmí vstoupit, ani tam nesmí posílat dospělé emigranty – nás. V těch dohodách je naštěstí skulinka, jako v každém nedokonalém zákoně. Mohou tam posílat děti. Je to málo, ale aspoň něco. Takže tam otec Mihovič nesmí, ale já tam létám bez porušování dohod a nikdo mi nemá co vyčítat. Jenže to potrvá jen dočasně, než budu dospělý. Pak s tím bude konec, ledaže si najdu někoho mladšího, kdo v tom bude pokračovat. Poslyš, Slávko, nechceš se připojit, dokud můžeš? Když nás bude víc, víc toho dokážeme!“

„Cože? Já?“ vybuchla. „Já abych tahala lidi do pekla? To nemyslíš vážně! Aby mě pak vlastní rodiče prokleli?“

„Mohla by ses naopak za ně přimluvit,“ navrhl jí.

„Vážně doufáš, že by na mě ty obludy něco daly?“

„V souvislosti se mnou jim zkrátili pobyt v pekle o rok,“ řekl. „Původně tam měli být osmadvacet let. Nečekej, že bys je vysvobodila úplně, ale i kdyby jen o rok…“

„Ale přece jen… nesnesla bych dívat se na ty bestie zblízka a jednat s nimi!“

„Většinu karnevalu jsi protancovala s gufyrem,“ sdělil jí. „Zaskočil za mě, když jsem s nimi jednal. A jak se ti to líbilo!“

„Cože?“ zděsila se docela upřímně. „Ten Lord Darth Vader – tos nebyl ty? Z té masky ses přece na konci karnevalu vyloupl ty, neříkej!“

„Jo – ale chvilku mě sháněli, vzpomeň si!“ zkoušel jí to připomenout. „Přiletěl jsem až na vyhlašování soutěže masek oknem rovnou do sálu, do té doby mě zastupoval jeden gufyr v mé masce! Tancoval asi líp, než bych to dokázal já, já jsem na tanec dřevo! Ale jak sis ho pochvalovala! A nejen ty, slyšel jsem, že se holky o něho málem popraly!“

„Podvodníku!“ vybuchla. „Nechat nás tancovat s takovou… s takovou příšerou…!“

„Jak se ti líbilo v jeho náručí?“ ušklíbl se na ni.

„Darebáku!“ rozehnala se po něm.

„Hele, Slávko,“ změnil tón na smířlivější. „Proč si myslíš, že ti to teď říkám? Byla jsi dneska v pravém pekle, předtím jsi viděla na vlastní oči gufyra a nesložilo tě to. Zřejmě jsi dost silná, abys pravdu unesla. Jen proto ti to tady na tomto místě nabízím. Zkrátka věřím, že tě to nerozhází a že budeš pořád schopná uvažovat rozumně…“

„Ty si vážně myslíš, že bych jako dcera svých rodičů mohla…“

„Ty za ně nemůžeš!“ ujistil ji. „Teď budeš jednat sama za sebe. Nikdo tě nikam tlačit nebude, máš tady svobodu, jakou jsi na Zemi neměla, nejsi na nikom závislá, tak se konečně rozhoduj sama! Já ti to jen nabízím, k ničemu tě nenutím.“

„A vážně si myslíš, že ti na to přikývnu?“

„Má to i výhody,“ lákal ji. „Když se ke mně přidáš, budeš se moci občas rozhlédnout po Zemi, třeba si jako já popovídat s bývalými spolužáky. Co se týče odnášení a trestání lidí, ujišťuji tě, že gufyrové vybírají zásadně takové, kteří si to zasluhují. Svědomí tě tížit nemusí – a jestli se ti zdá peklo příliš kruté, tak si uvědom, že některá pozemská vězení jsou daleko horší a to nemluvím o našich proslulých pozemských koncentračních táborech, ať už jsou kdekoliv a provozuje je kdokoliv! Všechny jsou neporovnatelně horší než peklo!“

„To záleží od toho, jak se gufyrové v tom pekle k lidem chovají!“

„Jistě,“ souhlasil. „Ne že by je tam obskakovali, peklo je trest a ne rekreace, ale aspoň je zbytečně netýrají a neponižují. Mohla by ses setkat s lidmi, které už gufyrové propustili. Pouštějí je prý na svět Ažefkoj, kde nemají volnost pohybu po zdejším vesmíru, ale to je prý spíš pro jejich dobro. Je to odsud daleko, ale žijí si tam v pohodě, nikdo je neobtěžuje a až tam přemístí tvoje rodiče, mohla by sis je odtud vyzvednout.“

„Oni by je pustili i k nám?“

„Gufyrové jim poskytují prakticky totéž co Sandišůtové nám, až na rationy,“ řekl. „Už jsem se o tom informoval. Nám zase Sandišůtové nedovolují cestovat na Zem. Ale cestování po zdejším vesmíru nám neomezují a nikdo ti nebude bránit odvézt si je. A kdo se nějakou dobu chová mravně na Ažefkoji, získá časem i to poslední, co mu chybí – rationy. A pak už může cestovat jako ostatní, kamkoliv se mu zlíbí.“

„Líčíš mi to sice úžasnými barvami, ale já v tom pořád cítím čertovo kopyto,“ řekla po chvilce přemýšlení. „A co když si teď vyžádám čas na rozmyšlenou?“

„Máš ho mít, rozmýšlej,“ řekl Standa bez zaváhání, ale s neskrývaným zklamáním.

„Musím si to pořádně ujasnit,“ ospravedlňovala se. „Nechám si to projít hlavou. Což znamená, že neříkám ano ani ne. Rozumíš?“

„Proč bych nerozuměl?“ pokrčil rameny. „Chceš si to rozmyslet, rozmýšlej! Uznávám, bylo toho na tebe moc. Ale když už jsi mě tady vyhmátla, musel jsem ti to objasnit. Peklo tě napadlo správně, jenže jsi to pochopila jako něco zavrženíhodného a já bych ti z toho vyšel jako zvrhlík. Tak se na mě nezlob, snad ti to bylo k užitku.“

„K užitku?“ vzdychla si. „No, možná. Ale byl to šok…“

„Užitečný šok,“ usmál se.

*****

Slávce ubyla dosud nejvýznamnější zábava – odhalování Standova tajemství. Zaměřila se raději k velké radosti otce Mihoviče do kuchyně – pokračovala v pokusech vyvářet slíbené srbské speciality. Neměla to ale jednoduché. Pamatovala si, jak ta jídla vypadala a chutnala, jenže bez znalosti přípravy se tomu mohla jen přibližovat. Metoda pokus-omyl není vždy nejvhodnější a pokud některé jídlo vyžadovalo fintu, kterou pochopitelně neznala, její šance na úspěšné napodobení se blížila nule. Měla k vaření vlohy a nechyběla jí šťastná ruka, ale některé recepty jí prostě nešly. Její výtvory byly chutné, ale od pravých se chuťově lišily. Nikdy se vám nepodaří pravé srbské čevapčiči, když nevíte, že musíte použít skopové maso. I z hovězího masa vám mohou chutnat, ale málo platné, srbské čevapčiči to prostě nejsou. Otec Mihovič znal jídla jen z vyprávění svého otce, ale na Zemi je nikdy neochutnal, takže byl spokojený s každým Slávčiným výtvorem, jenže ona sama měla ke spokojenosti daleko.

„Asi bych se měla učit od skutečných Srbů!“ posteskla si otci Mihovičovi.

„To těžko,“ povzdychl si. „Srbů je v našem vesmíru příliš málo. Vlastně tu nejsou.“

„Ale proč?“ nechápala to. „To se lidem v Srbsku daří tak dobře, že sem neutíkají?“

„Tím to není,“ vysvětloval jí otec Mihovič. „Problém je zeměpisný. Sandišůti nemají chitsaldily všude, ale jen na určitých místech naší staré Země. Někde se jim nikdy nezdařilo vytvořit průchody. Na taková hluchá místa ve světě se pak nedostali, lidé je tam ani okem nespatřili a pokud se tam pověsti o podivných nebeských bytostech přece dostaly, pak jedině odjinud, zprostředkovaně.“

„A Srbsko je takové hluché místo?“

„Nejen Srbsko, celá oblast,“ potvrdil jí otec Mihovič. „Srbsko, Bulharsko, Rumunsko i Turecko jsou bez spojení s Vytvezylem. Na Vytvezylu je na tom místě moře, kde se žádné chitsaldily vytvořit nedají. Prostě to geograficky nejde.“

„A mohl by se tam dostat Standa?“

Otec Mihovič se zarazil a pátravě se na ni podíval.

„Poslyš, dívčí, co ty máš společného s Standou?“ začal podezíravě.

„Ale otče, nedělejte se!“ odfrkla si. „Standa se přece na Zem podívá, kdy se mu zachce – a vy o tom víte!“

„O něčem vím,“ připustil, „ale nevím, co víš ty!“

Musela mu tedy vysypat, jak Standu načapala, když se vracel pomocí ohnivého kola na ochoz Velké věže, jak ji vzal s sebou do pekla zvaného Ad a po té ukázce ji přemlouval, aby se k němu přidala.

„Když mě dokázal odnést do pekla a zpátky, nemohl by mě stejně vzít i do Srbska?“ zeptala se bezelstně otce Mihoviče.

„To nevím a zeptej se na to jeho,“ řekl zachmuřeně otec Mihovič. „Ale cestovat na náš starý svět jen kvůli nějakým receptům, to snad za to nestojí!“

„A přece bych to kvůli vám udělala!“ řekla.

„Poslyš, Slávko,“ řekl zamyšleně otec Mihovič, „kdybych ti směl radit, měla bys místo přemlouvání Standy přijmout jeho nabídku, dokud to jde. Jsi přece kurážná dívčí, nelekla ses ani pekla, ani gufyrů, mohla by ses uplatnit stejně jako Standa. Každým dnem jste oba starší a kvapem se blíží chvíle, kdy vás gufyrové na Zem nepustí, abyste neporušovali dohody se Sandišůty. Zkrátka – už brzy přestanete být děti a jako dospělí se na Zem nepodíváte. Měla bys využít příležitosti, dokud to jde. A kdyby ses při tom podívala po našem starém světě a třeba i do Srbska, byla by to pro tebe zasloužená odměna, jako si to užívá Standa.“

„Užívá – ale jiným připravuje peklo, dokonce to pravé!“ naštětila se.

„To jim nepřipravuje on,“ opravil ji otec Mihovič. „To je pro ně připravené už dlouho a zajistili si ho sami. Nemůžeš to chápat jako Standovu zlovůli, on jen naplňuje spravedlnost. A kdyby ses přidala, bylo by to záslužné i od tebe.“

„Já?“ vybuchla Slávka. „Vždyť se do toho pekla dostali i moji rodiče a já abych tam přinášela další?“

„Další – koho?“ ušklíbl se otec Mihovič. „Další nešťastníky, chceš zřejmě říci? Jenže milá zlatá, ti nešťastníci patří v současné době mezi největší gaunery. Nešťastné jsou jejich oběti – a právě těm bys mohla přinést aspoň část spravedlnosti, kterou jim tvoji rodiče odepřeli. Mohla bys tak za ně splatit část jejich dluhu.“

„I vy?“ vzdychla si Slávka.

„Jo, tak si to myslím i já,“ přikývl pevně otec Mihovič. „Neváhej, čas nečeká.“

„Dobře, promyslím si to,“ přislíbila mu Slávka.

„Promýšlej, ale rychleji,“ pobídl ji.

*****

Slávka se odhodlala k činu již u večeře.

Vzhledem k tomu, že byla s otcem Mihovičem a Standou na hradě sama, mohla začít bez dlouhého vysvětlování. Oba přece věděli, oč jde.

„Víš, Stando, rozmyslela jsem si to, jdu s tebou. Představíš mě gufyrům?“

„No sláva!“ chytil se toho Standa. „Půjdeme tam hned, ne?“

„Tak moment!“ zarazil je otec Mihovič. „Slíbil jsem vašim, že na vás dohlédnu, abyste nevyváděli alotria. A teď je večer, nejvyšší čas spát. Já vím, noc se dá těžko odlišit ode dne, ale nečekáte snad, že to s vámi gufyrové sfouknou za okamžíček? Pak si ještě vezmete úkol na Zemi a vrátíte se až po půlnoci. Kdepak! Pořádek musí být! Ráno bude moudřejší večera! V kolik chcete vzbudit?“

Jeden vtip říká, jak udělat z buldoka kolii – položte před něho přihlášku do politické strany a uvidíte, jak se mu čumák protáhne! Lidem se obličej protáhne jen obrazně, ale na obou bylo rázem vidět, jak jim Mihovičova slova nepřišla vhod.

„No ták!“ domlouval jim Mihovič. „Řeknu to tedy jinak – kdybyste šli na Zem teď, nic tam neuvidíte. Zapomněli jste oba na to, že tady je v noci světlo, ale na Zemi bude tma jako v pytli. Budete tam platní jako myšinec v obilí. Nebude to přece jen ráno lepší?“

Standa s Slávkou na sebe krátce pohlédli – a oba skoro současně pokrčili rameny. Otec Mihovič měl zase pravdu. Tady i v Adu bude jistě světlo jako ve dne, ale na Zemi…

„No dobře,“ připustila Slávka. „Jak nás chceš ale ráno budit? Doufám, že nevpadneš do mé ložnice – to bych vážně křičela!“

„Toho se neboj!“ ušklíbl se otec Mihovič. „Tak v kolik hodin?“

„Dejme tomu v šest ráno!“ poručil si Standa.

„Stane se!“ slíbil otec Mihovič. „A teď hajdy do koupelen a spát!“

„Ráno uvidíme!“ řekla Slávka.

*****

Ono se řekne – jít spát. Ale když má člověk usnout v očekávání něčeho výjimečného, obvykle neusne, jakmile padne do postele. Standa se v posteli dlouho převaloval jako kapr v síti a Slávka na tom nebyla lépe. Nakonec oba usnuli, ale to už bylo hodně pozdě.

Ráno je probudilo zavřeštění několika desítek břeskných trubek.

Na nádvoří pod jejich okny stála vyrovnaná řada rytířů, každý držel dlouhou trumpetu a troubili z plných plic jako na poplach – každý ale troubil jinou melodii a po nočním tichu to byla příšerná kakofonie.

„Dost, dost!“ volal na ně z okna Standa. „Vždyť to trhá uši!“

„Už jste vzhůru?“ volal na ně z nádvoří otec Mihovič v čele svých rytířů. „A oba?“

„Jo, oba!“ rozhrnula se těžká záclona na sousedním okně a vyhlédla rozcuchaná hlava Slávky. „Uznávám, to se ti povedlo!“

Otec Mihovič pokynul svým rytířům, aby odložili trubky. Všichni je na ten povel naráz sklonili k zemi a hradem opět zavládlo ticho.

„Sejdeme se u snídaně!“ zavolal nahoru do oken otec Mihovič a vykročil v čele svých rytířů do hlavní budovy, doprovázen zvukovou kulisou břinkotu naleštěných brnění…

„Tak – a fofr!“ pobídl Standa Slávku. Neviděl ji, ale předpokládal, že když ji prve slyšel on, bude teď slyšet i ona jeho.

A vyrazil poklusem do koupelny.

*****

Podruhé toho dne na ně otec Mihovič netrpělivě čekal ve velké jídelně u oběda. Přišli spolu a jak se zdálo, v povzneseném rozpoložení.

„Tak jak jste dopadly, děti moje?“ uvítal je.

„Byli jsme dnes na Zemi oba,“ řekla Slávka slavnostně.

„Jen tak?“ usmál se na ně otec Mihovič. „Nebo s nějakým výsledkem?“

„Výsledků máme hned několik,“ řekl Standa. „První a nejdůležitější je ten, že Slávka už umí ovládat adchyf i aglomno. Umí se proměnit v ducha a samostatně se přemisťuje pomocí ohnivého kola gufyrů. Dnes jsme gufyrům přinesli každý dva hříšníky.“

„Já jednu soudkyni,“ hlásila Slávka. „Podle gufyrů má na svědomí odsouzení několika nevinných, přičemž jim s pomocí svých kompliců rozkradla majetek, zanechaný bez dozoru, takže po návratu z vězení skončili jako bezdomovci. Kromě ní jsem přinesla jejího manžela. Ten se zase vyžíval v zatýkání nevinných lidí, když byl ministrem vnitra. Jeho podřízení ze všech vymlátili přiznání k něčemu, co nespáchali, a opět jim pak rozkradli, co se dalo.“

„A mě poslali pro další dva policajty z bandy bývalého ministra,“ hlásil Standa. „To se jim to kradlo! Nejprve sami organizovali bytové loupeže a pak vinu ušili na někoho dalšího, na kom si taky pěkně smlsli. Banda zlodějská, pod svícnem na policii byla největší tma!“

„Výborně!“ povzbudil je otec Mihovič. „Další banda dostala citelnou ránu! Odnášeli jste je potají nebo veřejně?“

„Veřejně!“ odvětila stručně Slávka.

„Ty dva manžele odnesla Slávka z nějaké rodinné oslavy,“ doplnil ji Standa. „Odehrálo se to na zahradě jejich vily, bylo tam hostů nepočítaně. A když byli v nejlepším, Slávka jim to dokonale zkazila. Zrovna všechny vyzvali k jakémusi přípitku a když povstali, zjevila se před nimi přímo uprostřed slavnostního stolu a oznámila jim, že je musí za jejich nebetyčné zločiny odnést do pekla. Při těch slovech je přimrazila, aby se nemohli ani hnout, postavila se mezi ně, popadla je za ruce a všichni tři se na místě propadli do adchyfu. Měl jsi vidět ten poprask mezi hosty, zejména když tam po Slávce zůstal pach hořící síry! Slavnost skončila strašlivou panikou, ječením vyděšených ženských a hromadným úprkem ze zahrady do aut na parkovišti… no a přitom jsem si přisedl do auta k jedné dvojici policajtů. Chtěli ujet spolu a tím mi to usnadnili. Chtělo to jen trochu manipulace, abych neotevřel adchyf vodorovně na zemi, ale svisle, ale ten efekt stál za trochu námahy!“

„To muselo vypadat obzvlášť zajímavě!“ přikývl otec Mihovič.

„Taky že jo!“ přisvědčil Standa. „Před rozjíždějícím se policejním autem se znenadání rozevřela obrovská kruhová ohnivá brána, kterou bylo vidět do plamenného pekla. Chlap za volantem sice sešlápl brzdu, ale auto už jelo právě tak rychle, že setrvačností do pekla zajelo a zastavilo se až za branou, která hned poté zmizela.“

„Já jsem to viděla z druhé strany,“ přidala Slávka své dojmy. „Právě jsem předávala svoji dvojici gufyrům, když vjel do pekla ohnivou branou policejní passat. Brzdil, jen se mu kouřilo od kol, ale to už byl za branou a ti dva byli v pekle. Když začaly hořet pneumatiky, ti dva vyskočili ven. V té chvíli se objevili tři gufyrové – rozebrali si je a odnesli. Zůstal tam jen hořící vrak luxusního policejního auta.“

„Takže máš za sebou křest ohněm!“ usmál se Mihovič. „Když jste je odnesli veřejně, může to mít vliv na ostatní. Přiznám se, mám radši polepšené než potrestané darebáky.“

„A pak jsme si udělali soukromý výlet rationem do Srbska,“ řekla Slávka spokojeně. „Takže jsem se konečně dozvěděla, jak se dělají pravé srbské čevapčiči – hned po obědě se na ně vrhnu a to by bylo, abych je už konečně netrefila!“

„Ty jsi na mě ani na Zemi nezapomněla?“ blesklo otci Mihovičovi v oku dojetím.

„Zapomenout? Na tebe? To přece nejde!“ usmála se na něho.

„Tak ti díky!“ odvětil otec Mihovič.

*****

Obrat

To odpoledne Standa s otcem Mihovičem v hradní kuchyni jen pomáhali. Hlavní slovo měla Slávka, ale své pomocníky příliš nekomandovala. Otec Mihovič jí samozřejmě opatřil všechny potřebné suroviny, Standa dychtivě mlel maso a krájel cibuli až se rozbrečel a oba jí pak fandili, aby se to tentokrát podařilo.

Nakonec Slávka vítězně odevzdala otci Mihovičovi „pravé srbské čevapčiči“. Posoudit to mohla jen ona, protože si jako jediná pamatovala, jak to mělo správně chutnat, ale nikdo jí to nekritizoval, naopak. Chutnalo jim a otec Mihovič ihned zanesl nové jídlo do knihy.

Slávka se pak pustila i do dalších specialit. Stačilo jí na Zemi chvilku pozorovat rodilé Srby při vaření a to, co dříve zkoušela metodou pokus-omyl se jí najednou osvětlilo. Ani se jich nemusela ptát – jen by je vyděsila, neboť je sledovala v podobě neviditelného ducha.

Toho večera šli všichni tři spát mnohem spokojeněji než včera. Pro Slávku to byl večer kuchařského triumfu - Standa i otec Mihovič pochopitelně nešetřili chválou na její umění. Pro Standu to byl večer spokojenosti – na pozemské výlety získal parťačku a kromě toho se začal zabývat myšlenkou získat další děti z Dzígvlegtu – v první řadě uvažoval o Oldovi Hanzlovi, hned po něm o Věrce Bělíkové a předpokládal, že od nich se dozví o dalších důvěryhodných spiklencích. Tušil ale, že při jejich získávání musí být opatrný a nezapomínat, že pro většinu dětí jsou Sandišůtové dobrodinci. Nebude lehké organizovat proti nim spiknutí, nejprve jim bude muset naviklat přesvědčení a to pro ně může znít jako kacířství.

Věrka Bělíková se narodila na Dzígvlegtu a na Zemi nikdy nebyla – přidá se k nim, když je pro ni Země jen naprostou neznámou, o níž jen občas slýchala různé pověsti?

Standa se utěšoval, že kacířství v Čechách tak nějak patří k bontonu a pro ty, kdo Zemi neznají, bude dostatečným lákadlem její exotičnost. Musel si ale připravit, co udělá, kdyby se proti němu rezolutně postavili. Znamenalo to nechat si jádro věci až na okamžik, kdy se shodnou na názoru o prospěšnosti nebo škodlivosti působení Sandišůtů.

Hned prvního dne nikoho dalšího nezískali, ale Slávka si splnila předsevzetí, že donese otci Mihovičovi aspoň malý pozdrav ze země jeho otce. Správně očekávala, že ho tím naladí hezky do měkka. Oba tak usínali spokojeně a očekávali, že i otec Mihovič bude dnes ve své rakvi spát spokojenější.

Ve dvou se to lépe táhne.

A což teprve ve třech?

*****

Ráno na ně otec Mihovič čekal u snídaně.

„Vy se máte!“ vzdychl si, když všichni pořádali talířek míchaných vajíček s domácím, voňavým a měkkým chlebem, pečeným snad ještě ve středověku, protože tak dobrý chleba dnes pekaři ani nesvedou. Pravda, i tenkrát pekli chleba občas filutové, kteří recepty šidili, jenže je za to drábové veřejně koupali ve Vltavě. Dnes šizuňkům ledová koupel nehrozí, zato mají mnohem vyšší příjmy – tak by to ale být nemělo.

„Poslyšte, co by vám udělalo, kdybyste mě někdy – nemusí to být zrovna dneska – vzali na Zem?“ zkusil to s prosíkem.

„Ale co bys tam dělal?“ zajímalo Slávku.

„Víš, rád bych se podíval do Srbska, vlasti mého otce,“ řekl otec Mihovič zasněně. „Sandišůtové mě tam nikdy nepustili, ale vy byste mě tam mohli propašovat… Nikdy jsem tam nebyl, ale přes šest set let si pamatuji, co mi táta o Srbsku vyprávěl. A rád bych se tam někdy podíval. Ono to tam bude nejspíš jiné než tenkrát, ale víte… vy možná nevíte, co je to šest set let vzrůstající zvědavost…“

„Jenže to by chtělo, aby tě gufyrové taky upravili, jako nás,“ uvažoval prakticky Standa. „My tě tam klidně propašujeme, ale měl by ses na Zem dostat zásadně v podobě ducha. Mě to už víckrát zachránilo, bez téhle vlastnosti by mě tam prostříleli nejméně desetkrát. Nikdy nevíš, co se může stát. Jenže gufyrové mají zakázáno posílat na Zem dospělé.“

„Já bych se přece nesnažil nikoho odnášet!“ namítl otec Mihovič. „Gufyrové by mě tam nevysílali, prostě bych se tam podíval sám za sebe…“

„Nikdy nevíš, co se může stát,“ opakoval Standa. „Na Zemi to není nikde tak bezpečné, aby ses na to mohl spolehnout. Sandišůti mě tam poslali proměněného pomocí tyhborgyru. Jenže to je strašně nepraktický stroj a šlo by to jen s jejich vědomím a o jejich ochotě bych hodně pochyboval. Gufyrové na to mají šikovnější aglomno, ale na to by tě museli upravit.“

„Mohl bys mě přece přeměnit, jako jsi měnil různé předměty,“ namítal otec Mihovič.

„Kdyby to nešlo jinak, zkusili bychom to,“ ustoupil Standa. „Ale nejprve bych se o tom poradil s gufyry. Máš přece pravdu, že by tě tam nevysílali, abys tam pro ně něco zařizoval, jen by ti umožnili navštívit rodiště tvého otce. Nejsou to necitové, aby to nepochopili.“

„Ale co když vám to zakáží?“ namítla Slávka.

„Tak to padne,“ pokrčil rameny Standa. „Nebylo by dobré dělat to proti jejich vůli. Dost na tom, co nám zatím umožňují. Můžeme pro otce Mihoviče pořídit nějaké fotografie, ale ve vztahu ke gufyrům bych opravdu nejraději jednal rovně.“

„A co ve vztahu k Sandišůtům?“ vyčetla mu Slávka.

„Ve vztahu k Sandišůtům přece neděláme nic zakázaného!“ řekl Standa. „Vstup na Zem nám nezakázali, jen nám ho neumožnili. A to je podle mě podstatný rozdíl.“

„I tak mi to připadá tak trochu jako podraz,“ vzdychla si Slávka.

„Podraz…“ opakoval po ní zamračeně Standa. „Pravda, jsme tady na Dzígvlegtu závislí na jejich blahovůli, ale nevede se nám špatně, takže naše remcání vypadá jako čistý nevděk. Jenže na druhé straně… Sandišůtové na Zemi očividně udržují špatný systém, ve kterém se vede královsky darebákům a poctivé rodiny nemají zastání. Kdyby byli na Zemi gufyrové, bylo by možná peklo Ad zaplněnější, ale na Zemi by bylo snesitelněji. Není tedy podrazem spíš působení Sandišůtů?“

„Nesváděla bych na ně i to, co si děláme my lidi sami,“ namítla zamračeně Slávka.

„Ale jasně, že si to zlo děláme sami,“ přikývl Standa. „Jenže Sandišůti tomu nejen sami nebrání, ale jiným nápravu zakazují a tím naše pozemské gaunery podporují. A to je chyba!“

„Sandišůti zřejmě vyznávají zásadu nezasahování,“ pokrčila rameny Slávka. „To by se dalo pochopit. Na Zemi se stalo mockrát, že vyspělejší civilizace zasahovaly do těch méně vyspělých, ale většinou to pro méně vyspělé skončilo špatně. V lepším případě skončili jako otroci, v horším jako mrtvoly.“

„Nemusí být každé setkání civilizací poznamenané chamtivostí a vyspělejší bytosti se nemusí bavit tím, jak se ty méně vyspělé navzájem vraždí!“ namítl Standa. „Nezasahování je jistě lepší než vyložené škůdcovství, ale snad může být i kladné zasahování, ne?“

„Jde o to, čemu se dá říkat kladné zasahování,“ pokrčila rameny Slávka. „Nezdá se mi, že by spočívalo v dodávkách účinných moderních zbraní do Afriky, kde se mezi sebou různé kmeny dnes a denně vraždí.“

„To snad gufyrové nedělají,“ trval na svém Standa. „Trestání zločinů nemůžeš srovnávat s podporou ještě horších zločinů v Africe. Já bych případ otce Mihoviče předložil gufyrům, ať o tom rozhodnou oni. A řekl bych, že pokud to půjde, vyjdou mu vstříc.“

„Pokud to půjde…“ pochybovala.

„A pokud to nepůjde, tak se vsaď, že tomu budou bránit Sandišůti!“

„A nebylo by lepší udělat to sami, bez nich?“ navrhla Slávka.

„Nerad bych jim dělal problémy,“ řekl omluvně Standa. „Už tak nám znatelně pomáhají, neztěžoval bych jim to.“

„Já taky ne,“ vzdychl si otec Mihovič. „I když bych byl rád, kdyby to vyšlo…“

„Zkusíme to!“ slíbil mu Standa.

*****

Po snídani se Standa s Slávkou vypravili do pekla pro instrukce. Spolu se jim cestovalo snadněji než předtím Standovi samotnému. Prvním krokem tentokrát nebyl let na ochoz Velké věže. Otec Mihovič přece věděl oč jde a bylo jednodušší otevřít ohnivý kruh adchyf přímo v hradní jídelně. Otec Mihovič jim stihl jen symbolicky zamávat.

Ani peklo zvané Ad už je tak neskličovalo. Jakmile to Standa přirovnal k prostředí, kde na Zemi běžně pracují hutníci či slévači, ztratily hrůzu i plameny pekelné. Ani Slávka by se nezpěčovala navštívit slévárnu nebo sklárnu, pokud by tam někdo zodpovědný pustil školní exkurzi. Pravda, ve slévárně by to muselo být organizačně velice dobře zabezpečené, přece jen si nikdo jen tak nevezme na svědomí bandu dětí v takovém prostředí. Tady zodpovídali Standa s Slávkou jen sami za sebe, jenže měli záchytný bod v místě, kde to nebylo tak horké.

Místo dvou gufyrů ale na ně čekal jen jeden. Vylepšením byl i stoleček s kovovými židlemi, ale nečekala je tam instruktáž k další výpravě na Zem.

„Musím vám oběma vyjádřit omluvu za nás za všechny,“ začal gufyr svým nepříjemně skřípavým hlasem. Ani tón jeho hlasu už jim nenaháněl hrůzu, jako zpočátku. Gufyr přece za to nemohl, že se jeho hlas podobal skřípění špatně naladěné rádiové stanice. Oba ale přece jen zpozorněli z nezvyklého úvodu jeho řeči.

„Obdrželi jsme oficiální protest Sandišůtů proti vašim návštěvám Země,“ pokračoval stále stejně skřípavým tónem. „Věděli jsme, že o vás vědí od samého začátku, ale nijak proti vám nezasahovali ani neprotestovali, takže jsme uvěřili, že i oni pochopili, že za ně už zase taháme horké kaštany z ohně. Nebylo tomu tak. Sandišůti zřejmě převzali taktiku lidských policejních sborů – namísto očekávané jednoduché, rychlé akce zakročí až po zbytečném, dlouhém a jalovém sledování. Pro nás to bylo výhodné, stihli jste se aspoň zacvičit, nicméně pak přece jen vznesli protest proti našemu zasahování na Zemi a my proto musíme spornou činnost zastavit, dokud ji s nimi neprojednáme. Takže nebudete smět do rozhodnutí Zemi navštěvovat, abyste se nevystavovali nebezpečí odvetné akce z jejich strany. Doporučuji vám, respektujte to. Sandišůti vás budou hlídat a my vás nebudeme moci chránit.“

Oba zůstali stát jako solné sloupy. Tohle věru nečekali.

„A… co když se přece jen dohodnete?“ zkusil to Standa.

„Tak bychom vám dali vědět,“ ujistil je gufyr.

„A my jsme se chystali přibrat další děcka z Dzígvlegtu…“ vzdychla si Slávka.

„Teď to nebude možné,“ odmítl je gufyr. „Jestli se to vyřeší, jak doufáme, vezmeme je také. Jak víte, úpravy jsou rychlé, v tom není problém. Ale teď to raději odložíme. Nesnažte se překračovat zákaz, byli byste sami proti sobě.“

„Chtěli jsme udělat radost našemu kastelánovi Mihovičovi,“ řekl rychle Standa. „Rád by se podíval na Zem, už tam šest set let nebyl… Slíbil jsem mu, že se vás zeptám, jestli by to nebylo možné… Nikoho by nepřinášel, je už dávno dospělý, jen by se tam sám rád podíval.“

„Naše vztahy se Sandišůty nejsou na dobré úrovni,“ řekl gufyr. „Neprovokujte je. Dalo by se o tom uvažovat později, pokud to sjednáme, ale raději vašemu dospělému kamarádovi nic neslibujte, nemuseli byste to dodržet. Není to jednoduché. Ne že by to bylo nemožné, ale jednání o tom je složité.“

Proti tomu se ovšem nedalo nic namítat. Pro oba to byla studená sprcha. O rozšiřování týmu už nebyla řeč a zbývala jim jediná naděje – že Sandišůti přece jen ustoupí.

Gufyr ale pro ně žádné další informace neměl. Krátce se s nimi rozloučil, propadl se do ohnivého kola a zmizel. Standovi s Slávkou nezbylo než se smutně vrátit do hradu jako zmoklé slepice. Otec Mihovič je spatřil, hned jak se vynořili na novém záchytném bodu ve středu hradní jídelny, ale ihned uhodl, že něco není v pořádku.

„Copak?“ usmál se na ně chápavě. „Nešlo to? Nic si z toho nedělejte, nikdo nemůže mít všechno…“

„Jenže teď už na Zem nesmíme ani my!“ řekla Slávka kysele.

Nezbylo jim než to otci Mihovičovi vypovědět popořádku.

„Takže vám to Sandišůti zatrhli úplně…“ zamyslel se otec Mihovič. „No, to je opravdu vážné. To budeme muset držet gufyrům palce, aby přece jen něco uhráli.“

„Jen aby!“ vzdychl si Standa.

*****

Naštěstí nebylo odnášení gaunerů do pekla jedinou užitečnou činností, které se mohli na Dzígvlegtu věnovat.

Opět se ale rozdělili. Slávka se k radosti otce Mihoviče pustila do kouzlení v kuchyni, kde slavila jeden úspěch za druhým, kdežto Standa, kterého vaření nebavilo a předtím jí pomáhal jen protože to bylo pro otce Mihoviče, se začal opět zabývat podrobnějším studiem zdejšího vesmíru a okolní civilizace.

Občas se s nimi pokoušel domlouvat Olda, který se systematicky věnoval hodnocení Standou dovezených filmů a občas se s ním radil, kam má který film zařadit. Standa ale o filmy nejevil zájem. Občas o nich s Oldou diskutoval, dal si je od Oldy vyprávět, ale sám je nijak soustavně nesledoval. Spíš se s Oldou přel o zařazení filmů podle obsahu.

Standa se ale častěji domlouval s otcem Mihovičem. Zpočátku, krátce po jejich příchodu na Dzígvlegt, by si nikdy nepomyslel, že tento vysloužilý předhusitský zbrojnoš je takovým znalcem zdejšího světa. Pravda, měl tu hrad Jukagyri, kde poskytoval pomoc nováčkům, ale ti se od něho obvykle brzy stěhovali. Nebylo jasné, zda je to kvůli jeho zvyku spát v rakvi, nebo z jiných důvodů. Standa zjistil, že se má od otce Mihoviče čemu učit. Jistým příznakem mohlo být, jak rychle vymyslel způsob konverze dat z moderního pozemského notebooku do zdejších knih. Pozemské systémy vyvíjely stovky lidí a přece se jen málokdo dnes může chlubit, že zná všechny taje vnitřního kódování počítačů, jakkoli s nimi dnes stamiliony lidí běžně pracují. Ty miliony se totiž nezajímají o principy, stačí jim, že počítač funguje jak má (nebo se tomu aspoň blíží) a vhodně vybranou část jeho funkcí prostě využívá.

Otec Mihovič však dokázal pochopit strukturu dat včetně kódování pozemských filmů a dokázal je upravit tak, aby vyhovovaly schopnostem zdejších knih – výtvorů nepozemské civilizace, svěřených hrstce emigrantů k běžnému využívání.

Standa se často podivoval, jak je možné, že otec Mihovič dokáže tolik věcí? Měl přece být zaostalým námezdním vojákem, jehož vrcholem techniky byly meč a píka! Čím to je, že se vyzná i v nejmodernějším výtvoru pozemské techniky?

„To máš tak, synku,“ usmál se otec Mihovič, když mu Standa tu otázku položil. „Neměl jsem na vzdělávání šest let, jak bývá obvyklé na pozemských univerzitách, ale šest set let – a to je stokrát víc. Je sice pravda, že jsem všechen čas nevěnoval studiu, ale přece jen jsem tomu věnoval mnohem víc než uznávaní pozemští vědci.“

„No jo, ale tady jste nemohl studovat pozemskou výpočetní techniku!“ namítal Standa.

„Nemohl,“ připustil otec Mihovič. „Jenže zdejší technika je mnohem složitější.“

„Dobře,“ uznával Standa, „ale jak souvisí zdejší úplně odlišná technika s pozemskou?“

„Dostali jsme kdysi pravý turecký kanón,“ usmál se šibalsky otec Mihovič. „Nevím už kudy se do Čech dostal, ale na tehdejší dobu to byla skvostná práce, Turci měli bezesporu nejlepší dělostřelectvo na světě a Evropa se o tom ještě párkrát přesvědčila. Ale střílet jsme se z toho naučili rychle a kovář rytíře Přibíka Josef tenkrát zkoušel ukovat něco podobného, co by se dalo snadněji tahat na hřbetě koně. Husitské píšťaly se pár let poté prosadily v boji a zvěst o nich se ještě dlouho držela po celé Evropě. A to jsme to okukovali jen pár týdnů! Já jsem měl tady na okukování neporovnatelně složitější věci než bronzový kanón, ale taky jsem na ně měl neporovnatelně víc času. Chci tím říct, že technika, pocházející ze zcela odlišných civilizací, může mít dost společného a kdo pochopí princip jednoho typu, pochopí snadněji i jiné.“

„Samozřejmě pokud nejsou úplně odlišné,“ nadhodil Standa. „Pomáhá ti snad znalost civilizace Sandišůtů i v pochopení technologie gufyrů?“

„Já tu gufyrskou neznám,“ pokrčil rameny otec Mihovič. „Když o ní nic nevím, těžko se dá srovnávat. Ale říkal jsi, že aglomno myšlenkově vychází ze Sandišůtského tyhborgyru, tak by asi měly mít něco společného.“

„I když tyhborgyr je stroj jako dům a aglomno mám přímo v sobě?“

„Něco to musí mít společného, když to ze sebe vychází,“ trval na svém otec Mihovič. „Tranzistory řídící motor elektrické lokomotivy jsou taky větší než tranzistory v procesoru, kde se jich na mnohem menším prostoru tísní miliony.“

„No dobře,“ připustil to Standa. „Škoda, že tu nemáme nějakou civilizaci úplně odlišnou od všech ostatních. Ale myslím, že nám stačí ty, které už známe. Poslyš, když se tak vyznáš v technologiích Sandišůtů, jak mohli tak snadno odhalit naše cesty na Zem? Pravda, toulali jsme se po Zemi víc než dost, ale přece jen – jak nás mohli tak rychle odhalit?“

Otec Mihovič se zarazil a zamyslel.

„Vlastně máš pravdu,“ řekl po chvilce přemýšlení. „Jak vás mohli tak rychle odhalit? To přece není samozřejmé ani tady na Dzígvlegtu. Každý už jsme občas narazili na známou větu: »spojení se nedá uskutečnit, volaný není dostupný«. Nejčastěji se to stává, když se daná osoba přemístila z místa, kde naposledy o něco telepaticky požádala, bez příkazu pro ration. No jo, to bude ono! Vy jste na Zemi létali pomocí rationů, že? Takže se za vámi táhla jako červená nit šňůrka telepatických příkazů. A na Zemi jsou telepatické příkazy obzvlášť řídké, každý je kontrastní jako kdybyste měli na hlavě obrovský maják. To se rozumí, že vás hned při prvním pokusu vyhmátli!“

„Jenže Olda se se mnou nemohl spojit, když jsem byl na Zemi!“ namítal Standa.

„A bodejť by mohl!“ usmál se otec Mihovič. „Uvědom si, ration a všechny ostatní věci nemáš přímo v sobě! Musíš si je telepaticky objednat u některého obslužného »lizidu«, což je něco jako stroj na plnění našich přání. Jedině »lizid« dokáže vytvořit ration a řídit jej k cíli, ty sám létat neumíš a nemáš na to ani dost energie. Lizidy jsou umístěné ve všech světech, všude zajišťují plnění našich přání a protože jsi létal i na Zemi, musí být nějaký i tam. A pak je to jasné – jakmile někde o něco telepaticky požádáš anebo použiješ ration, místní lizid už o tobě ví. A protože jsou to produkty civilizace Sandišůtů, pak nebude divu, když jim budou nejen sloužit, ale mohou být nastavené, aby jim oznámily kdejaký pokus o jejich použití.“

„Aha – Velký Bratr!“ zaškaredil se Standa. „Takže Oldovi nedovolily vyvolat mě, když jsem byl na Zemi, protože to mají zakázané, co?“

„Řekl bych, že je to jinak,“ uvažoval otec Mihovič. „Když požádáš o spojení s osobou, nacházející se na odlišném světě, musí se nejprve spojit lizidy na těchto světech a teprve pak se dá uskutečnit spojení osob. Země se ale nachází v odděleném vesmíru a spojení se může uskutečňovat jen pomocí chitsaldilů, což nemusí být trvalé.“

„Takže spojení s Oldou odmítly, protože to momentálně nešlo, ale bonzovat uměly?“

„Nevylučoval bych to,“ připustil otec Mihovič. „Spojení mezi různými vesmíry může fungovat nespojitě, jen občas. Krátké zprávy to umožní, ale souvislé spojení ne.“

„Dobře, ale co když si budu dávat pozor, abych za žádných okolností nepoužil nic, co by lizidy aktivovalo? Když si dám pozor, abych v telepatii ani nekvikl?“

„To by mohlo mít naději na úspěch,“ připustil otec Mihovič. „Už to, že se to stává i na Dzígvlegtu – viz zprávy »volaný není dostupný«… jenže i pak se ti může stát, že si tě tam někdo všimne. Už tě přece znají.“

„Ale kdo?“ dorážel na něho Standa. „Říkal jsi, že se pozorovatelů na Zemi dávno zbavili a sami tam nechodí. Že by tam měli špionážní kamery? Ty se teď na Zemi rozmáhají, ale že by totéž dělali i Sandišůti?“

„Nevím,“ řekl rezolutně otec Mihovič. „Ale dovedu si to představit. Dokázal bych to i já, stačilo by mi věnovat se více svým sluhům. Někteří už jsou od lidí téměř k nerozeznání, kdybych je vybavil lepšími reakcemi, pohybovali by se mezi lidmi aniž by budili pozornost. Nepochybuješ snad, že bych to dokázal? A tím spíše Sandišůti!“

„To by mohlo být,“ zchladl Standa. „Jsou ale tvoji sluhové samostatní? Spíš se mi zdá, že by nad sebou potřebovali trvalý dohled.“

„Ti moji ještě ano,“ připustil otec Mihovič. „Jenže já je mám už něco kolem sta let a za tu dobu jsem se jim moc nevěnoval. Kdybych opravdu chtěl, vypadali by dnes určitě jinak! A co víme o Sandišůtech? Kolik času a energie tomu v současné době věnují?“

„Máš asi pravdu,“ řekl Standa. „Jakou péči vlastně potřebují ti tvoji? Kromě vodění za ručičku, které by opravdu potřebovali?“

„Vodění za ručičku se dá nahradit dálkovým řízením,“ uvažoval otec Mihovič. „Jenže já tu nemám nikoho, kdo by se tím zabýval. Sám na všechno nestačím, ale Sandišůti by své sluhy řídit mohli. Dalším problémem je energie. Moji potřebují buď dobíjet elektřinou, nebo pravidelně krmit biohmotou – což je opět přibližuje lidem, ačkoliv je jim úplně jedno, zda se ládují bifteky nebo slámou.“

„Takže Sandišůti mohou mít na Zemi místo pozorovatelů roboty,“ připustil spokojeně Standa. „To vysvětluje, proč nás tak rychle objevili, zejména když se orientovali podle našich telepatických požadavků. Od rationů po vytváření všeho možného.“

„Jenže to znamená, že vás tam objeví kdykoliv,“ shrnul to otec Mihovič.

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ nesouhlasil Standa. „V Evropě žijí stamiliony lidí, to není jako na Dzígvlegtu, kde zná každý každého. Rozpoznat mezi nimi určitého člověka není tak snadné, i kdyby jejich roboti měli absolutní paměť na obličeje. Jistě bude lépe připustit, že ji mají a pamatují si nás, ale očekával bych, že nebudou stoprocentně spolehliví a budou občas potřebovat nějakou údržbu, takže bych předpokládal jejich vyšší výskyt poblíž chitsaldilů. Další problém byl, že jsme se neopatrně prozradili telepatií. To jsme si jejich roboty na sebe naváděli jako laserovým zaměřovačem. Škrtneme si tedy telepatii, zapomeneme na rationy a uvažujme, co to udělá s pravděpodobností, že nás jejich roboti poznají? Podle mě stačí přimalovat si pokaždé na obličej náhodně pár pih, aby byli úplně vedle. A pokud si to dobře pamatuji, na Zemi jsou i jiné možnosti maskování. Paruky, falešné jizvy a vrásky. Nebyl by snad problém nakoupit nějaké takové věci. A pro jistotu bych se na Zem vypravoval zásadně jen v místech, kde Sandišůtové nemají chitsaldily. Gufyrské adchyfy to umožňují a hlavně – nepatří Sandišůtům, neprozradí nás. Dalo by se zjistit, kde to všude může být?“

„To ti zjistím poměrně přesně,“ ušklíbl se otec Mihovič. „Znám závislost mezi světem Vytvezyl a Zemí. Mapy těch dvou světů si odpovídají a když je položíme přes sebe, můžeme poměrně spolehlivě zjistit, kde všude chitsaldily být mohou a kde je to vyloučené. Můžeme si udělat i mapu Evropy bez chitsaldilů, jen je otázka, zda to postačí. Předpoklad, že roboti potřebují údržbu a musí se zdržovat poblíž, nemusí být pravdivý a mohlo by ti to přichystat nepříjemné překvapení. Nehledě na to, že jejich roboti mohou neomezeně používat rationy.“

„Dobře, ale čím dál od chitsaldilů, tím je pravděpodobnost setkání i odhalení menší,“ trval na svém Standa. „Dejme tomu, že použijeme záchytný bod v Srbsku. Ten by ještě mohli mít pod dohledem, protože jsme tam létali. Pro jistotu se tam přepravíme v noci a nebezpečí odhalení klesne ještě víc. Místní pozemskou dopravou se dáme odvézt na jiné místo, kde si založíme další záchytný bod. Ten už nebudou mít pod dohledem vůbec.“

„Na dopravu nemáš pozemské peníze!“ zarazil ho otec Mihovič.

„Postačí nějaký zlatý předmět,“ navrhl Standa. „Nebude přece problém vyrobit si něco, co se tam dá rychle a bezpečně prodat.“

„Zlato potřebuje nějaké… značky,“ namítl otec Mihovič. „Bez nich od tebe nikdo nic nekoupí, případně bude trvat na zdlouhavém zkoušení, jestli je to opravdu zlato.“

„Puncovní značky můžeme okopírovat,“ navrhl Standa. „Táta nám půjčí snubní prsten, ten určitě punc má. Nebude problém značku přenést naprosto přesně na cokoliv.“

„To nebude,“ souhlasil otec Mihovič. „Ale takové obchody, zejména v noci, nebudou bezpečné. Zejména ne pro děti.“

„Chtěl jsi tam přece jít s námi,“ řekl Standa. „Nikdo tě tam nezná. Zlato budeš prodávat ty, já s Slávkou tě budeme jistit. Gufyrové nám nepomohou, bude to asi nebezpečnější, ale uděláme všechno, aby to dopadlo dobře. Souhlasíš?“

„To se ví, že souhlasím!“ vydechl nadšeně otec Mihovič.

„Dobrá, dnes v noci,“ řekl Standa.

*****

Výlet

Slávka sice chvilku lamentovala, že je to podraz na Sandišůtech i na gufyrech, ale pak se dala přemluvit. Trvala jen na tom, že si na ten výlet nevezme sukni, ale kalhoty.

„Sukně by mi při nějakém fofru jen překážela,“ zdůvodňovala to.

„Jak chceš,“ vzdal Standa jakékoliv přemlouvání.

„Nebudou nám dělat potíže gufyrové?“ starala se.

„Mohli by,“ uvažoval otec Mihovič. „Jenže jsou se Sandišůty rozkmotření. Zklamali je dost na to, aby jim ještě pomáhali.“

„Tak proč jim pomáhají?“ vyhrkla Slávka. „Proč zase za ně začali dělat špinavou práci s trestáním darebáků? Proč je v tom nenechali? Náš svět je poslední dobou plný násilí, je to pořád horší, válčí se už skoro nepřetržitě…“

„Oni nepomáhají Sandišůtům,“ řekl otec Mihovič vážně.

„Myslíš?“ podívala se na něho nejistě.

„Určitě,“ odvětil vážně otec Mihovič. „Kdyby jim chtěli opravdu pomáhat, hříšníky by v pekle rovnou spalovali.“

„To by ale bylo kruté!“ vyhrkla Slávka. „To bych se už nikdy nesetkala s našimi…!“

„Víš, děvenko, tebe by se to asi dotklo, ale bylo by to rozhodně spravedlivější než co se děje dneska,“ řekl otec Mihovič chmurně. „To, co dělají gufyrové, je sice lepší než jak si to představují Sandišůti, ale do skutečné spravedlnosti to má pořád hodně daleko!“

„Ty bys to řešil jinak?“ urazila se Slávka.

„To si piš!“ přikývl otec Mihovič. „Ale o tom nemá cenu diskutovat. Pojďme se radši podívat na Zem! Už jsem tam nebyl… celých šest set let!“

„Tak jdeme!“ pobídl všechny Standa.

Přistoupili až k sobě, aby se vešli do ohnivého kola. Standa je vytvořil přímo pod nimi – a vzápětí stáli na rozpraskaném asfaltu mezi ztemnělými domy. Nejbližší dům byl rozbořený a zdál se být úplně pustý, ale ani ostatní nevypadaly obydleně.

„A teď rychle odsud!“ řekl otec Mihovič.

Vykročili po silnici směrem, kde noční tmou prosvítalo trochu světla. Před nimi byla osvětlená část města, zřejmě jeho střed, kde přece jen svítily aspoň některé lampy veřejného osvětlení a okna domů prozrazovala, že se za zataženými roletami svítí. Ale ani tady nebylo jasněji, jak Standa s Slávkou očekávali. Otec Mihovič nevypadal překvapeně – středověká města zřejmě osvětlením také nevynikala.

„Ve dne to vypadalo veseleji,“ podotkl tiše Standa.

„Tak pojďme a nezdržujme se!“ pobízel oba otec Mihovič, rovněž polohlasem.

Konečně došli na ulici, kde dokonce svítily i nějaké výlohy. Otec Mihovič brzy objevil zlatnický krámek a navrhl, že se pokusí prodat nějaké zlaté předměty.

Pro jistotu vstoupili dovnitř všichni. Otec Mihovič se chvíli dohadoval se zlatníkem, než mu předal tři prsteny a obdržel za ně tenký balíček bankovek.

„Můžeme jít na nádraží,“ oslovil své mladší průvodce.

Zlatník na okamžik ztuhl překvapením, protože otec Mihovič na děti promluvil česky. Jenže to už skupinka vyšla z krámku a zamířila směrem, kterým otec Mihovič předpokládal nádraží.

„To ti řekl ten prodavač?“ žádal ubezpečení Standa, když už všichni tři společně kráčeli po spoře osvětleném chodníku.

„Jo,“ přikývl otec Mihovič. „Ještě jsem se s ním domluvil, ale řekl bych, že se srbština za těch šest set let proměnila víc než čeština. Koukal na mě jako na zjevení.“

„Taky se divím, že jsi ještě po takové době dokázal mluvit srbsky,“ pochválil ho Standa.

„Táta mě srbsky učil a kladl mi na srdce, abych nezapomněl, odkud jsem přišel,“ řekl spokojeně otec Mihovič. „Jen se obávám, že starosrbština už nemá se současnou řečí mnoho společného. Ale nevím – kdybych na vás promluvil řečí mé matky, tedy staročesky, možná byste mi také moc nerozuměli.“

„Hlavně že ses domluvil,“ řekl Standa. „S tou starosrbštinou a staročeštinou máš nejspíš pravdu. Já bych asi staročesky nerozuměl ani slovo.“

„Ale rozuměl bys,“ usmál se otec Mihovič. „Ačkoliv, řeči se mění. Češi i Srbové žili celá staletí pod nadvládou cizinců. V Čechách lidem vládli Němci, v Srbsku Turci. Když jsme se zpod nich konečně vymanili, museli naši i srbští obrozenci sestavit mateřský jazyk ze zachovalých zbytků. Samozřejmě se jim nepodařilo obnovit původní jazyky, ale vytvořili vlastně úplně nové.“

„To je tedy smůla,“ souhlasila Slávka.

„Jazyky se zkrátka časem mění,“ opakoval otec Mihovič. „Je to vidět i na angličtině. Ta se díky dlouhodobému vládnutí Británie a spoustě psaných knih a dokumentů zachovala v původní podobě – jenže jen v psané formě, zatímco mluvená se měnila a dnes jsou to dva odlišné jazyky – mluvený a psaný. Shakespearovy verše se proti době vzniku už nerýmují. Jiným odstrašujícím příkladem je latina. Zachovala se nedotčená časem přes dvě tisíciletí, jenže v dnešní Itálii jí už rozumí jen katoličtí kněží, kteří se ji dodnes učí v původní podobě. Italština se ale od ní úplně odtrhla a je to dneska jiný jazyk.“

„Zkrátka máme štěstí, že ses domluvil,“ zhodnotil to Standa.

„Domluvil,“ přikývl otec Mihovič. „Ale musíme se rozloučit s iluzí, že bychom tady byli nenápadní. Podle řeči jsme tu cizinci všichni tři.“

„To by snad tolik nevadilo,“ utěšovala je Slávka. „Důležité je, že jsme se domluvili, získali jsme současné platné peníze, takže můžeme odcestovat. I když v nás poznají cizince, nic zlého se neděje, to dnes není nic mimořádného.“

„Měli bychom si během cestování pořídit další záchytné body,“ mínil Standa. „Tenhle poslední nevypadá v noci přívětivě.“

„Přívětivý dnes nemusí být v Srbsku žádný,“ zahučel otec Mihovič. „Může to být lepší v hlavním městě Bělehradě, ale ani tam to nebude jako v Čechách. A víte, co mi ten zlatník mezi řečí řekl? Máme se obzvlášť chránit mluvit albánsky, německy a anglicky. Promluvit těmito jazyky někde v osamělém místě znamená koledovat si o pořádnou nakládačku.“

„Ale proč?“ vytřeštila na něho oči Slávka.

„Já bych to chápal,“ vzdychl si Standa. „Srbové nesnáší Němce od hitlerovské okupace, Albánce od násilného vyhnání Srbů z Kosova a Američany, kteří je při tom bombardovali. Dodnes je tu z té doby spousta trosek a nedivil bych se, kdybychom dostali přes hubu i za češtinu. Nás Čechy dnes němčina nerozčiluje skoro vůbec a ruština jen trochu, ale Srbové, na rozdíl od nás, na křivdy nezapomínají.“

„Takže je ta moje starosrbština nakonec nejlepší volbou,“ usmál se trochu kysele otec Mihovič. „Kdo by si to pomyslel! Ještě že jsem Srbem jen napůl a po matce Čech. Slyšel jsem o tom spoustu zvěstí. Nejvíce jich nedávno dovezl na Dzígvlegt inženýr Formánek, ale je to hodně smutné čtení… Donedávna prý Češi prchali do exilu přes Jugoslávii a Srbové je přitom všemožně podporovali. Za poslední velké války byli Češi se Srby na stejné straně, jen Chorvati se přidali k Hitlerovi… a dneska aby se tu člověk bál promluvit česky…“

„Tak zkrátka budeš mluvit starosrbsky,“ vzdychla si Slávka. „Za to ti snad nic nehrozí. Horší to máme my, co umíme jen nepřátelské řeči.“

„Opravdu se mi zdá, že Srbsko nebude nejvhodnější zemí, kudy bychom se měli vracet na Zem,“ přidal se i Standa. „Budeme to muset vymyslet jinak.“

„Nejlépe přesunout se jinam a založit si tam další záchytný bod,“ řekla rychle Slávka.

„Tak pojedeme,“ souhlasil otec Mihovič a zadíval se do tabule s odjezdy vlaků. „Ještě koupit lístky a pojedeme.“

Postavili se k pokladně, jenže než se dostali k objednávce jízdenek, obstoupilo je šest uniformovaných policistů a aniž by se zdržovali zatýkací formulí, všem třem zručně nasadili kovová pouta, jen to třikrát klaplo.

„Idemo!“ zaveleli jim stručně.

*****

V první chvíli Standu napadlo zmizet.

Šlo by to hned dvěma způsoby. První – překonvertovat se bleskurychle do allohmoty, zneviditelnit se a prostě policistům zmizet. Druhá možnost by byla vytrhnout se policistovi, který ho eskortoval a zmizet mu v ohnivém kole. Okamžitě si ale uvědomil, že to neudělá – a to hned ze dvou důvodů.

Mizení v ohnivém kole by mohlo dopadnout špatně i v tom smyslu, že by se nemuselo podařit ono vyškubnutí z rukou policisty. Ne že by mu mohl zabránit v útěku, ale strhl by ho s sebou na Dzígvlegt, kde by měl obrovské problémy s vysvětlováním. Kromě toho by na Zemi zanechal Slávku – ta by se snad odtud dostala vlastním přičiněním, ale především otce Mihoviče, který tuto možnost ústupu neměl a byl na ně odkázaný.

Zmizení do allohmoty by bylo také lákavé, jenže následky by byly ještě horší. Duch může s lidmi v normální hmotě komunikovat pouze telepatií, které se museli vyhýbat jako čert kříži. A kromě toho by tu opět zůstal otec Mihovič, který možnost proměny v allohmotu nemá. Opustit ho by bylo v obou případech nepřijatelné.

Tak co tedy?

Pořád ještě by měl možnost silového řešení – nechat prostě policisty ztuhnout a odejít od nich. Jenže to by určitě vyvolalo poprask mezi okolními diváky. Jednak by si nedokázali přijatelně vysvětlit náhlé a současné mdloby zásahové jednotky a nejspíš by na ně zavolali další policejní posily, kromě toho by hrozilo, že se na ně někteří hrdinové vrhnou a donutí je použít stejnou obranu i proti nim – taková řetězová reakce by se už nedala utajit a mohla by přivolat pozornost Sandišůtů.

Nejrozumnější asi bude nechat se v klidu odvést. Silové řešení jakéhokoliv druhu se dá použít kdykoliv později, ovšem raději v klidnějším místě, kde to nevyvolá takový poprask.

Stejně zřejmě uvažovala i Slávka, protože ani ona nezmizela a něco podobného nejspíš prolétlo hlavou i otci Mihovičovi, neboť ani on nekladl odpor. U něho to bylo jednodušší, neboť se mohl ze všech akcí spolehnout jen na ztuhnutí policistů. To jediné by bylo i v jeho možnostech, coby řadového obyvatele Dzígvlegtu.

Policisté je proto bez odporu vyvedli z nádraží a zamířili s nimi k přistaveným dvěma policejním autům. Ale… Standa si povšiml, jak se jeden z policistů marně pokouší dovolat se kamsi mobilním telefonem. Nefungoval mu a nedal se zapnout, ačkoliv se policista snažil.

Standu okamžitě napadla příčina. Tasike-sipde! Ale kdo to použil? Otec Mihovič? Nebo Slávka? Standu to samotného nenapadlo, ale jeden z těch dvou to musel být. Jenže ho vedli až jako posledního a nemohl jim pohlédnout do tváří, aby zjistil, kdo z nich to má na svědomí. Trochu se zastyděl, že to nenapadlo i jeho. Ano, je třeba zabránit policistům vyvolat poplach a k tomu se zóna kovové nevodivosti hodí nejlépe. Vyřadí nejen elektroniku – jako mobilní telefony – ale všechno, co pracuje s elektřinou.

To ovšem znamená, že se budou muset nejpozději u automobilů rozhodnout, co dál. Do té doby nic nehrozí, ale nefungující automobily budou jasnou známkou, že se děje něco, co se vymyká chápání průměrného policisty a jejich chování by mohlo být nepředvídatelné.

Kdyby aspoň věděl, kdo to začal a s jakým úmyslem! Za použitím tasike-sipde vězel nějaký plán, ale čí? Standa by uvítal, kdyby to vyšlo od otce Mihoviče, je to dospělý člověk se staletými zkušenostmi, ale ochotně by se připojil i k Slávce, kdyby to bylo z její hlavy.

Automobily ale byly na dosah a Standovi nezbylo než připojit se až to začne a spolehnout se, že ten plán vyjde. Konec konců, kdyby to nešlo jinak, silové řešení se dá použít vždycky. Dalo se čekat, že by je autor současného plánu použil, kdyby mu něco nevyšlo.

„Smím se zeptat, co to má znamenat?“ zeptal se v té chvíli otec Mihovič policistů sice nahlas, ale mírně. „Jste snad lupiči?“

Jeden z policistů cosi vyštěkl, čemu Standa nerozuměl, ale na potvrzení svého výkřiku přetáhl otce Mihoviče přes záda gumovým pendrekem. Až se Standa prohnul, jako kdyby tu dardu schytal sám! Ostatní policajti na to reagovali pevnějším stiskem rukou, ale jinak se nic nedělo a k autům došli bez problémů. Auta byla dvě, takže je museli rozdělit, jenže jako na potvoru se rozhodli natěsnat Standu s Slávkou vedle sebe do jednoho a otce Mihoviče do druhého. To nebylo dobré, zůstal by bez ochrany!

Otec Mihovič si ale všiml zmatku, ve kterém se oba jeho mladí přátelé ocitli.

„Klid, děti, sejdeme se na strážnici!“ řekl jakoby nic, aby je uklidnil.

Policajt, co ho zadržoval, zase cosi vyštěkl, ale tentokrát mu to už ani nestálo za ránu pendrekem, jak to Standa už-už očekával. Došlo mu ale, že zónu tasike-sipde vyvolává otec Mihovič, zřejmě sleduje nějaký plán a Standovi s Slávkou nezbývá než se mu přizpůsobit.

Nechali se tedy nacpat do auta. Auto s otcem Mihovičem vyjelo jako první a Standa si všiml, že mu nesvítí koncová světla. Co za tím věcí? Normální to rozhodně nebylo. Brzy to ale pochopil. Policista na předním sedadle vytáhl mobil a zkoušel se kamsi dovolat, jenže to už Standovi došlo, co má dělat.

Zóna tasike-sipde, kterou vyvolal, nebyla velká, mohla mít necelý metr. Ocitla se v ní kromě zadních sedadel i část předních, ale nedosahovala ani k palubní desce. Stačila právě tak na to, aby mobil v policistově ruce zhasl a už se nerozsvítil, ačkoliv se ho policista snažil zapnout, pak dokonce otevřel kryt a zkoušel vyndat a opětně vložit baterii. Marně. Standa měl z jeho snahy tak trochu legraci, ale uvědomil si, že i jejich auto se řítí ulicí bez koncových světel a modrých majáčků na střeše – policisté si toho ještě nevšimli, ale Standa to pochopil správně. V prvním autě vyřadil mobily otec Mihovič, ve druhém on. Standu napadlo, že by cestou mohli ke své smůle narazit na nějakého silničního piráta, který by je mohl nabourat, neboť by policejní auta bez modrých světel nepoznal, ale naštěstí dojeli k policejní stanici v pohodě a bez problémů.

Vytáhli je z auta a dostrkali je dovnitř, kde jim sice sundali pouta, ale hrubě je vstrčili do zamřížované klece, každého do jiné části, kde je oddělovala mříž. Za celou dobu nepadlo ani slovo. Zatčení se na nic neptali a policisté také mlčeli.

Zamkli je a odešli.

*****

„Myslím, že je nejvyšší čas zmizet,“ řekl otec Mihovič klidným hlasem. „Vy tou mříží projdete, jestli to správně chápu, že?“

„Jistě,“ přisvědčil Standa. „Jen mě napadlo zůstat tady, než se dozvíme, proč nás vlastně sebrali. A pak bych sebral já je. To přece nejde, jen tak někoho pro nic za nic zatýkat!“

„Nech je být! Já už to vím a povíme si to doma,“ ujistil ho otec Mihovič.

„Nebudeme raději pokračovat ve výletu?“ navrhla naopak Slávka. „Máme přece nový záchytný bod v hale na nádraží! Trochu nás zdrželi – ale přece se hned nebudeme vracet!“

„Můžeme to zkusit,“ přidal se k ní otec Mihovič. „Ale bez vás se tam asi nedostanu, musíte mě z těch mříží vysvobodit. Předpokládám, že to pro vás bude maličkost.“

„Jo, jdeme na to!“ souhlasil Standa.

Změnil se v ducha, prošel mříží, jako kdyby tam nebyla a přistoupil k otci Mihovičovi. Vzápětí se oba objevili v nádražní hale a vteřinu po nich tam přistála i Slávka.

„Ti se budou divit!“ zašklebila se. „Vsadím se, že jim nedojde, jak jsme zmizli!“

„Já se vsázet nebudu,“ vrčel Standa. „Nejraději bych je odnesl do Adu. Přinejmenším toho, kdo natřel otce Mihoviče pendrekem!“

„Nechme toho,“ vzdychl si otec Mihovič a prohlížel si odjezdovou tabuli. „Vlak nám právě ujel, ale to nám nevadí, je přece jedno, kam pojedeme.“

Tentokrát koupil lístky bez vyrušování a za chvilku všichni tři nastoupili do špinavého vagonu jiného nočního vlaku. Nastoupilo s nimi více lidí, ale prázdné kupé si přece našli.

„Tak povídej!“ vyzval Standa otce Mihoviče, jakmile se vlak rozjel. „Co proti nám měli, že jsme jim stáli za takovou přepadovku?“

„Udal nás ten zlatník,“ ušklíbl se otec Mihovič. „Podezíral nás, že jsme to zlato někde ukradli. Zdálo se mu nemožné, aby někdo prodával větší množství navlas stejných prstenů, aby nebyly kradené. A protože jsem se ho zeptal na nádraží, poslal tam za námi zdejší biřice s podrobným popisem. Vy jste měli být komplici a já hlavní lupič.“

„To ti řekli v autě?“

„Vedle mě seděl trochu sdílnější,“ přikývl otec Mihovič. „Takže jsme to měli s menším neplánovaným dobrodružstvím. A nebuďte na ty biřice naježení! Dělali jen, co považovali za správné. Kdybychom byli skuteční lupiči, bylo by to přece v pořádku.“

„Jenže jsme byli nevinní jako lilie!“ opáčil Standa. „A mlátit nevinné by neměli!“

„To dělali biřicové vždycky,“ ušklíbl se otec Mihovič. „To k tomu povolání patří.“

„Snad patřilo, ale dneska by to dělat neměli,“ vrčel Standa nesouhlasně.

„Budeme muset zlomit gufyry, aby tě taky upravili, jako nás,“ navrhla Slávka. „Takhle jsi byl na rozdíl od nás příliš zranitelný.“

„To nebude potřeba,“ vzdychl si otec Mihovič. „Účelu jsme dosáhli, navštívil jsem svoji starou vlast, ale příliš mě nenadchla. První člověk, se kterým jsme se dali do řeči, nás udal. Biřicové nás pro pouhé ničím nepodložené udání zadrželi… podle slov mého táty by se tohle ve starém Srbsku stát nemohlo. Pojedu teď ještě s vámi položit pár záchytných bodů, ale to mi na dlouhou dobu postačí.“

Standa s Slávkou se na sebe podívali a jen oba současně pokrčili rameny.

Co se na to dalo říci?

*****

Po chvíli vstoupil do kupé průvodčí. Otec Mihovič mu mlčky podal lístky, ale chlap se na ně díval tak divně, že v příští stanici raději vystoupili a hned na nádraží si vytvořili další záchytný bod. Teprve pak se chvíli radili nad mapou železničních tratí.

„Srbsko pro nás asi nebude to pravé,“ mínil Standa. „Nikdo z nás srbštinu neovládáme, ani otec Mihovič ne. Tady budeme vždycky cizinci, nápadní jako papoušek v tělocvičně.“

„Máš pravdu,“ připustil otec Mihovič. „Kam bys ale chtěl jinam? Nejrozumnější bude posouvat záchytné body blíž a blíž k Čechám – nebo aspoň k Moravě. Její jižní cíp je mimo oblast Sandišůtských chitsaldilů, tam byste se mohli zjevovat. Ale napadla mě jiná finta. Na přemisťování po Čechách bychom si mohli pořídit malé šikovné autíčko.“

„To nepůjde,“ namítl Standa. „Nikdo z nás nemá řidičák – tedy oprávnění k řízení aut. Ani na to nemáme nárok – děti auta řídit nesmějí.“

„Žádné oprávnění nebudete potřebovat,“ usmál se otec Mihovič. „Řídit auto není snad tak těžké, abyste to vy dva nezvládli. Jen doufám, že vaše ohnivé kolo gufyrů můžete zvětšit aspoň tak, aby tím auto prošlo. Půjčíme si do Dzígvlegtu nějaký menší model a já vyrobím jeho kopii. Půjčené auto vrátíme a tou kopií můžete po Čechách jezdit jako páni v kočáře. O benzín – nebo na co to jezdí – se nestarejte, ten si budeme vytvářet na Dzígvlegtu.“

„Ale co budeme dělat, až nás zastaví policajti?“ chtěla vědět i Slávka. „Každý musí na první pohled poznat, že nám není osmnáct. Ledaže bys jezdil s námi a dělal nám řidiče. Ale řidičák nemáš ani ty a nedovedu si představit, že bys dělal autoškolu. I na to bys potřebovat dokumenty – nemáš přece ani obyčejnou občanku.“

„Kdo říká, že vás bude někdo zastavovat?“ usmál se spiklenecky otec Mihovič. „Když budete i s autem neviditelní duchové, můžete na biřice drze mávat, až pojedete kolem nich, nevšimnou si vás. Jízda autem udělaným z allohmoty má i další výhody. Můžete se čelně nabourat do zdi nebo do protijedoucího nákladního vozu, nic se vám nestane. Zřítíte-li se do strže, nic se vám nestane. V nejhorším případě se zaboříte do skály – a co? Opět platí – nic se vám nestane a nikomu tím neublížíte. Takže nebude vadit, že to řídíte jako děti. Tak co?“

„Otče Mihoviči, tys na to přišel!“ zajásal Standa.

„Ale začal bych až o něco dál,“ pokračoval otec Mihovič. „Srbsko je nešťastná země, měli bychom začít blíž k Čechám, přesněji k jižní Moravě.“

„Jsme pro,“ řekla za oba Slávka.

*****

Turisté

Mihovičův nápad vypadal tak lákavě, že dál vlakem ani nepokračovali. Místo toho se rozhodli poohlédnout po vhodném autíčku, které by se dalo na Dzígvlegtu okopírovat.

V noci to ale nemělo smysl. Dohodli se na návratu do hradu, tam dospat zanedbané spaní a pokračovat až druhého dne dopoledne. Vrátit se na záchytný bod bude za dne stejně snadné jako v noci.

Také to tak udělali a objevili se v Srbsku až kolem poledne. Ukázalo se ale, že Srbsko je skutečně nešťastná země. Ne že by tu auta nebyla, ale většina těch, které viděli na ulicích města, byly staré vraky. To by jim vlastně nevadilo, ale potřebovali co nejmenší model, aby pokud možno prošel i běžným kolem adchyfu.

Nakonec objevili v jedné uličce na předměstí autobazar a v něm starý, ale jakž takž udržovaný fiátek, který by jejich záměrům velikostí vyhovoval. Otec Mihovič vytáhl váček zlata, spočítal zbytek bankovek a vyšlo mu, že se ani nebudou muset vracet na Dzígvlegt pro další zlato. To by nebyl tak velký problém, horší bude, na jak ochotného člověka narazí.

Vstoupili tedy do kanceláře majitele autobazaru. Zprvu si je podezíravě prohlížel, pak se jich stroze zeptal, co si přejí.

„Potřebujeme auto,“ řekl mu bez obalu otec Mihovič. „Stačí nám malé, ale pojízdné.“

„Vy nejste zdejší, že?“ zeptal se jich majitel bazaru. „Mohu vidět váš pas?“

„Nemůžete, protože žádný nemám,“ řekl na rovinu otec Mihovič. „Můžete teď na mě zavolat vaši policii, ale dosáhnete jedině toho, že přijdete o kšeft. Ujišťuji vás, že na nás žádná policie neplatí.“

„Chcete platit hotově nebo šekem?“ nechal to prodejce bez odezvy, jako kdyby jednal se zloději každý den.

„Šeky nemám,“ odvětil stručně otec Mihovič. „A peněz mám málo. Mohu platit jedině zlatem. Berte nebo neberte – jinak půjdeme jinam.“

„To ale nebývá obvyklé,“ řekl opatrně prodejce.

„Nebývá,“ souhlasil otec Mihovič. „Ale můžete na tom vydělat. Možná i dost vydělat – záleží to jen na vás.“

„Rozumím,“ přikývl prodejce. „O jaké auto máte zájem?“

„O to nejmenší, co tu máte,“ řekl otec Mihovič. „Má na sobě značku fiat.“

„Vy tu značku neznáte?“ podíval se prodejce udiveně.

„Ne – jen doufám, že bude pojízdné,“ řekl otec Mihovič.

„Napřed bych rád viděl, čím chcete platit!“ vzpamatoval se majitel autobazaru.

Otec Mihovič vytáhl z kapsáře váček a vysypal před dychtivého prodejce osm těžkých zlatých prstenů, jeden jako druhý, které měl s sebou místo platidla.

„Kde jste k tomu přišli?“ zeptal se prodejce s podezřením. „To vypadá jako…“

„Hádáte špatně!“ řekl otec Mihovič. „Nejsou kradené. Ale to je jedno. Stačilo by vám to? Nebo si mám poslat pro další?“

„Pro další?“ podivil se prodejce. „Máte toho zlata víc? A co když řeknu, že mi nabízíte málo a že by tohle byla sotva polovina?“

„Slávko!“ obrátil se otec Mihovič na dívku. „Přines ještě deset prstenů, počkáme tady na tebe.“

Dívka přikývla – a beze slova zmizela v plamenném kruhu, který se na okamžik zjevil na podlaze kanceláře, aniž by na sešlapaném plastovém linoleu zanechal sebemenší stopy.

Prodejce na to zíral s otevřenými ústy. Nebylo divu, že mu to vyrazilo dech.

„Bohorodičko! Co to bylo?“ vykoktal po chvilce.

„Víte, pane,“ začal zeširoka a s dobrosrdečným úsměvem otec Mihovič, „tam, odkud přicházíme, žádná auta nejsou. Máme tam jen zlato – prakticky kolik chceme, ale vyměnit je za peníze musíme až tady. Nemusíte se bát, že by pocházelo z nějaké loupeže, to není náš styl. Je to naprosto poctivé zlato – i když se k vám dostane tak trochu… pekelnou cestou.“

„S tím nechci nic mít!“ vyhrkl rychle majitel autobazaru.

„Proč ne?“ pokrčil rameny otec Mihovič. „Je to přece veskrze poctivý obchod! Zlatu je srdečně jedno, zda pochází z nebe nebo z pekla… pro klid vašeho svědomí vám opakuji, že nemá vůbec nic společného se zločinem, jak jste si zřejmě myslel zpočátku.“

„Nikdy jsem na peklo nevěřil!“ vyhrkl prodejce alibisticky.

„K tomu vás ani nenutíme,“ podotkl otec Mihovič. „Tady hoch by vám mohl dokonce pravé peklo ukázat, ale neuděláme to. Nač? S naším obchodem to nemá pranic společného. Jde nám o jedno maličké autíčko a platíme poctivým zlatem. Nemusíte se bát, že by se hned po našem odchodu vypařilo, nebo se změnilo v listí. Nejde nám ani o vás, svědomí můžete mít čisté – tedy aspoň co se tohoto obchodu týče.“

„Ale přece…“ koktal obchodník.

V té chvíli opět nakrátko vzplálo ohnivé kolo a v kanceláři se objevila Slávka. Těžké zlaté prsteny držela jen tak v obou dlaních a opatrně je položila na pult před obchodníka.

„Zlato pro nás není problém,“ doplnil to otec Mihovič. „Nebudeme se na vás zlobit ani když na nás pošlete policii, ale jak jste už jistě pochopil, nebudeme si z ní nic dělat. Viděl jste přece proč! Tak naposledy – berte nebo neberte!“

„Ale jak na vás auto přepíšu, když nemáte ani pas?“ chytil se rychle jiného problému.

„Na papírování se vykašlete!“ poradil mu otec Mihovič. „Prostě nám to prodáte, dáte nám účtenku, ale hlavně – nebudete to auto hlásit jako ukradené. Přidělal byste nám starosti, o které nestojíme, což bychom naopak my museli chápat jako porušení smlouvy. Důsledky by byly horší pro vás, to si tedy pište.“

„Nemusíte mít obavy,“ koktal ještě trochu obchodník. „Máte zájem o zkušební jízdu?“

„Doufám, že se to auto rozjede,“ řekl suše otec Mihovič. „Tím by to pro vás skončilo. Výměna zlata za peníze pro vás jistě nebude takový problém, jako pro nás. Přece jen jsme cizinci, jak jste správně poznal. Dokonce ne z tohoto světa.“

„Jistě… můžete si to auto ihned převzít…“ klaněl se jim uctivě, jak se na obchodníka sluší a patří.

„Poslyš, Stando,“ obrátil se otec Mihovič na Standu. „Měli jste přece na Zemi auto, ne? Doufám, že jsi sledoval tátu při řízení a dokázal by ses rozjet. Nebo pošleme Slávku pro inženýra Formánka?“

„Rozjet se snad dokážu,“ uvažoval nerozhodně Standa. „Ale jedině v allohmotě. Jak jsi říkal – pak už je jedno, jestli o něco štrejchnu, můžu to vzít nejkratší cestou skrz plot rovnou na silnici. Zkusit to můžeme.“

Obchodník sice natahoval uši, co si jeho podivní zákazníci povídají, ale jejich slovům očividně nerozuměl. Jednak mluvili česky, ale kromě toho nemohl mít ani tušení, co vlastně znamenají neznámá slova jako allohmota. Předal jim jen auto i s papíry, které otec Mihovič ledabyle vhodil do přihrádky na palubní desce a podivní zákazníci nasedli do auta. Dívka se nasunula dozadu, ale k údivu obchodníka se za řízení posadil kluk, vedle dospělého, který zřejmě nehodlal řídit. A pak… pak se nestačil divit…

Auto i s podivnou posádkou znenadání zprůhlednělo. Aniž by se ozval zvuk motoru, vyvalil se z výfuku modravý dým, pak sebou auto škublo a školácky trhaně se rozjelo proti plotu autobazaru. Cestou narazilo do dalšího auta na prodej, ale místo rány a rachotu plechů prošlo bez škody nejprve stojícím autem, pak plotem, který se ani nezachvěl – a pak už na ulici vjelo jako tank do stojících aut, kterými bez sebenepatrnějšího zvuku projelo. Konečně se zařadilo do správného směru, jenže pak se stalo ještě průhlednější, až zmizelo úplně.

Ateista obchodník se jen pokřižoval…

*****

Průhledné auto s průhlednými pasažéry vyjelo z města na dálnici. Tady bylo aut víc, byly dražší, novější a rychlejší. Občas se některé bezohledně prohnalo skrz pomalejší fiátek, ale nikdy se nic nestalo, než že se fiátek zakymácel, jak vylekaný Standa otřásl volantem.

„Nebylo by lepší jet viditelní?“ zkritizovala to Slávka.

„Jak chceš,“ vyhověl jí obratem Standa.

Nebyl to ale dobrý nápad. Jakési rychlé auto právě v té chvíli do fiátka najíždělo, jenže když se fiátek mezi ostatními auty znenadání objevil, řidič audi prudce strhl volant, aby se vyhnul srážce a jeho auto poskakovalo po dálnici několik set metrů, než se stabilizovalo.

Naštěstí to byl jediný případ. Ostatním řidičům se už neobjevili tak znenadání, takže se k nim chovali normálně, jako k ostatním. Kdo je chtěli předjet, je nyní spořádaně objížděli. Standa se naštěstí jako pilot formule 1 necítil, zařadil se spořádaně do pomalejšího jízdního pruhu a nesnažil se jet rychleji.

„Horší je, že budeme potřebovat benzín,“ řekl Standa při pohledu na palivoměr.

„Máme ještě pár bankovek,“ uklidňoval ho otec Mihovič. „Ale budeme muset změnit strukturu, v allohmotě benzín do nádrže nedostaneme.“

„Maličkost,“ podotkl Standa. „Na nejbližší pumpě uvidíš.“

Čerpací stanice se naštěstí objevila dříve než jim došel benzín. Sjeli z dálnice a přímo na příjezdové cestě, těsně před čerpadly, změnil Standa sebe, Slávku, otce Mihoviče i auto na normální hmotu.

Krátké zdržení jim zavinil výpočet, kolik benzínu si mohou koupit. Vyšlo jim, že mají nejen na plnou nádrž, ale i na plastikový kanystr s dalším benzínem. Koupili to všechno, ale místo aby se vrátili na dálnici, projeli ohnivým kruhem na nádvoří Jukagyri. Otec Mihovič totiž navrhl vytvořit kopie auta, ale zejména kanystru s benzínem, aby je měli připravené pro příště a nemuseli již utrácet nedostatkové bankovky.

„Prodávat zlato bylo za mých časů jednodušší,“ vrčel nespokojeně. „Dneska se platí nějakými papírky… což by nevadilo, ale ty problémy okolo!“

„Dorazili jsme pár kilometrů od hranic Srbska s Maďarskem,“ kontroloval mezitím Standa, kam dojeli. „Hranice přejedeme neviditelní, abychom se vyhnuli kontrolám. Dnes už toho necháme, bude večer, ale zítra musíme položit záchytný bod na půdě jižní Moravy!“

„Nechval dne před večerem!“ pokoušela se ho přibrzdit Slávka. „Ještě musíme projet skrz Budapešť. Jen abychom tam nebloudili několik hodin!“

„Podle mapy vede skrz Budapešť dálnice, to snad zvládneme,“ utěšoval se Standa. „Za Budapeští je rovina a na Moravu je to co by kamenem dohodil a zbytek doplivl. Na Moravě si položíme další záchytný bod – a jsme vítězové!“

„A pak uvidíme!“ vzdychla si Slávka.

*****

Budapešť nakonec hladce objeli obchvatem.

Do dopravní zácpy se dostali až v Bratislavě, ale Standa auto i s posádkou zneviditelnil a tak pokračovali všudy, kudy to šlo. Občas projeli okrajem stojícího vozidla, ale dokud auta neprojížděli i obličejem, dalo se to vydržet i bez vylekaného zavírání očí. Nejvíc tím trpěla Slávka, zatímco Standa i otec Mihovič snášeli průchod cizími auty lépe.

Za Lanžhotem sjeli z dálnice k benzínové pumpě, ale další benzín nekupovali. Místo toho si položili záchytný bod a v nestřeženém okamžiku projeli branou adchyfu na nádvoří Jukagyri, aby se v pohodě a v jistém přepychu nasvačili a poradili se, co budou dělat dál.

Bylo jim jasné, že dosavadní hlavní činnost – odnášení gaunerů do pekel – provozovat nebudou. Na Zemi byli přece proti vůli Sandišůtů i gufyrů, bez nich to nemělo smysl. Standa navrhl najít někde v tomto vesmíru nějakou ohnivou planetu a založit na ní soukromé peklo, ale Slávka i otec Mihovič byli proti.

„Soukromé peklo nebude to pravé,“ varoval Standu otec Mihovič. „Nedokážeš zajistit těm gaunerům takovou spravedlnost, jako gufyrové. Ještě by tě obžalovali ze zločinů proti lidskosti a byla by velká ironie osudu, aby ses ocitl v pravém pekle Adu vedle těch, které jsi tam odnášel.“

„Zajímavé, že Sandišůtové grázly na Zemi neobžalují jak je rok dlouhý – celá tisíciletí je nechali beztrestně řádit!“ vyčítal jim Standa.

„Počkal bych, jak se s nimi dohodnou gufyrové,“ radil mu otec Mihovič. „Ti by to na Zemi roztočili! A jistě spravedlivěji, než by se to mohlo podařit tobě.“

„Tomu ještě uvěřím,“ připustil Standa. „Jen mi vadí, že jim Sandišůti dělají potíže!“

„Mají jiné vidění světa,“ omlouval je otec Mihovič. „Přiznej jim aspoň, co dobrého už pro nás udělali!“

„Poslyš, ty přece musíš znát, jaké smlouvy uzavřeli Sandišůti s námi lidmi,“ vyzvídal Standa. „Co vlastně v těch smlouvách stojí o zákazu cestování na Zem?“

„Potíž je, že nic,“ usmál se trpce otec Mihovič. „Nic, protože s námi lidmi nikdo žádné smlouvy neuzavíral. Zdá se, že jsme tady čistě z jejich dobré vůle.“

„Víš, jak mi to řekl jeden gufyr?“ podíval se Standa na otce Mihoviče vyčítavě. „Tvrdil, že nám dali jen to, co podle starých smluv museli. Nic víc. Nemůže za to jejich nekonečná dobrota, ale smlouvy. Jakápak vděčnost? Vděčni můžeme být těm, kdo ty smlouvy sepsali, jim děkujeme za náš pohodlný pobyt na Dzígvlegtu.“

„Víš, měli bychom být asi opatrnější,“ uvažoval otec Mihovič. „Kdyby to bylo tak, jak říkáš, mohli by se k nám chovat hůř, až by zjistili, že jsme jejich smlouvy obešli.“

„No jo, ale když s námi žádné smlouvy neuzavírali, jak je můžeme porušovat?“ krčil rameny Standa. „Něco jiného je, že nám Sandišůti cesty na Zem neumožňovali. Prosím, proti tomu se nedalo nic dělat. Na druhou stranu nám to nezakazovali, takže když nám návrat na Zem umožnili gufyrové, není to žádné porušování smluv z naší strany. Nebo snad ano?“

„Říkal jsi, že vám dvěma gufyrové cesty na Zem zakázali,“ pokračoval otec Mihovič.

„Ale ne protože by to vadilo jim,“ namítl Standa. „Doporučili nám počkat na výsledek jednání mezi gufyry a Sandišůty.“

„Pak bych byl skoro pro, abychom cestování po Zemi odložili,“ mínil otec Mihovič.

„Teď, když jsme konečně získali nestřežený vstup do Čech?“ zaškaredila se Slávka.

„A co tě tam táhne?“ podíval se na ni otec Mihovič. „Tolik toužíš po setkání se svými dávnými kamarádkami?“

„No – s těmi raději ne, ale ty jsi snad chtěl do Srbska…“

„Jo, chtěl,“ vzdychl si otec Mihovič. „Ale jak jsem říkal - Srbové už nejsou, co bývali! Zklamali mě. No dobře – viděl jsem, co jsem viděl, aspoň budu na Jukagyri spokojenější. Ale vy dva byste se měli zamyslet. Porušovat i zákaz gufyrů? No dobře, nebyl to ani přísný zákaz, spíš doporučení počkat, až jak se gufyrové se Sandišůty domluví. Když to dopadne dobře, budete smět na Zem naprosto legálně – ačkoliv si myslím, že budete muset dodržovat nějaká omezení. Když to dopadne hůř, ale gufyrové vám nebudou dělat překážky, budiž.“

„A když to dopadne úplně nejhůř?“ vyhrkl Standa. „Tím myslím, když nám cestování na Zem zakáží i gufyrové?“

„Obávám se, že by se pak postarali o to, aby to nešlo,“ vzdychl si otec Mihovič. „Ale když o tom tak přemýšlím, já bych teď opravdu raději zvolil trpělivost.“

„I ty, Mihoviči?“ vzdychla si Slávka.

„I já,“ přikývl tázaný.

*****

Nakonec se dohodli, že návštěvy Země pro jistotu odloží. Otec Mihovič měl přece jen víc zkušeností a mladí ho po krátkém váhání raději uposlechli. Zaměřili se na to, co se dalo na Dzígvlegtu dělat v současnosti. Slávka, povzbuzená uznáním otce Mihoviče, pokračovala v kuchařských experimentech, zatímco Standa se dál pokoušel proniknout do tajů Sandišůtské technologie, zejména knih. Otec Mihovič Slávce pomáhal zaknihovat podařené výtvory do obecných receptů, šířil je kde mohl a tvrdil, že je nejvíce oceňují Francouzi – asi mezi nimi bylo nejvíc znalců dobrého jídla. Standovi zase pomáhal s tajemnými knihami. Standa velice brzy pochopil, že se starý zbrojnoš vyzná v modernější technologii než jsou nejnovější pozemské notebooky, hrací konzole, tablety a chytré telefony s inteligencí ještěrky, a že ty starodávně vyhlížející knihy jsou o třídu nebo rovnou o celou fakultu vyspělejší. Raději poslouchal jeho přednášky co nejpozorněji a sám se ve volném čase snažil proniknout do tajemných zákoutí, o kterých neměl na Zemi ani tušení.

Proč se například Sandišůtské knihy nikdy nezaseknou? Na Zemi se mnohokrát setkal se zhroucením systému – modrou smrtí – i se zaseknutím, kdy pomohlo jen vypnout počítač síťovým vypínačem, nebo rovnou vytažením přívodní šňůry. U Sandišůtských knih poruchy prostě nebyly. Zajímavostí bylo i to, že nepotřebovaly zdroj elektřiny – ale to pochopil, když mu otec Mihovič vysvětlil principy získávání kosmické energie, která je naštěstí rozptýlená všude – nejen tady, ale i na Zemi a kterou lidstvo zatím neumí využívat a dokonce ani zjistit. Možná ke své škodě – nebo ke svému štěstí. Podle otce Mihoviče by byla kosmická energie šikovnější než atomová – jenže ještě zneužitelnější. Lizidy tuto skrytou energii zachycovaly, jednak jim sloužila k přeměně hmoty, jednak ji dokázaly bezdrátově na dálku předávat, kam bylo zapotřebí. Knihám, rationům, ale i různým motorům. Na Dzígvlegtu nebyly potřebné lampy, ale lizidy dokázaly ve sklepeních podle potřeby rozsvěcet imitace pochodní.

Oproti Zemi tady knihám ledacos chybělo. Například klasické počítačové hry. Knihy sice měly programovací jazyk, ve kterém se dalo ledacos vytvořit, jenže pro začátečníka to nebylo snadné. Standa naprogramoval pár jednoduchých her typu tetris, ale pak ho to přestalo bavit – kdyby se tomu věnoval soustavně, jistě by si časem troufl i na složitější výtvory, ale jen by ho zdržovaly od pochopení jiných zajímavých výtvorů nepozemské civilizace.

Poměrně brzy ale dokázal změnit jejich vzhled. Knihy nemusely být napodobeninami pozemských manuskriptů se stránkami z pergamenu, jak je kdysi dávno vytvořili Sandišůti pro Evropany. Standovi více vyhovoval tablet – jeho třetí verze měla formu destičky, podobné mobilnímu telefonu, až na to, že se zatáhnutím za okraje dala roztáhnout až do rozměru metr krát metr. Potmě svítila jako obrazovka, ve dne se chovala jako papírová obrázková knížka. Obrázky se ale mohly pohybovat, takže se na ní daly přehrávat i pozemské filmy.

Tato verze se začala rychle šířit, zejména mezi mladšími. Otec Mihovič potvrdil, že si ji oblíbili i představitelé nejpočetněji zastoupených pozemských národů – mladí Francouzi, Rusové i Švédové. Stejně často si na ní promítali pozemské filmy, zejména když se naučili dabovat je v jiných jazycích. Jen škoda, že většina filmů skončila jako »nevhodné pro děti«, hlavně z důvodů přílišné krutosti, které jsou pozemské filmy z poslední doby plné a které mezitím lidé na Dzígvlegtu odvykli. Rusové ale ohlásili, že se pokusí natočit vlastní film a dokonce prý již vybrali námět a začali psát scénář. Místo kamery si na ration namontovali Standův mobil-tablet – kromě zabránění otřesům by umožnil natáčet i letecké snímky.

Standa jim fandil, ale mezi Čechy se nic nechystalo – bylo jich na Dzígvlegtu málo.

A ti, co tu byli, se neprojevovali.

*****

Z neznámého přistěhovalce se Standa stal časem známým po celém Dzígvlegtu, zejména mezi mladými. Přitom většina mládeže byla starší než on.

I na Dzígvlegtu přibývaly děti, ale mnohem méně než na Zemi. Čas plynul pomaleji, na nic nebyl spěch. Biologické hodiny tady ženám netikaly, přinejmenším ne tak brzy jako na Zemi. Pravda, bylo tu pár dětí narozených až tady, za všechny by bylo třeba jmenovat nedalekou Věrku Bělíkovou, ale většina rodin tady byla bezdětná. Například rodina Mincířů – pan Jíra Mincíř býval zemanem za doby krále Boleslava, jeho žena Johanka byla o celých tři sta let mladší. Jejich první a zatím jediný syn Vuk Mincíř byl teprve dvacet let starý – na Zemi by bylo nemyslitelné mít maminku sedm set let starou a otce tisíciletého. I tady to byl tak trochu extrém, ale věkový rozdíl těch, kdo se brali až tady, býval mnohem větší než by na Zemi bylo vůbec možné. Napadlo by na Zemi někoho vzít si partnera o dvě nebo tři sta let staršího? Tam byl přece už stoletý věkový rozdíl prakticky nemožný.

„Proč ses ještě neoženil?“ zeptal se jednoho dne Standa otce Mihoviče.

„Počkám si, až se sem na Dzígvlegt dostane nějaká, která by mě chtěla,“ usmál se otec Mihovič. „Pak si nejspíš oholím bradu, nechám si zastřihnout vlasy a požádám ji o ruku. Ale zatím je na to dost času. Na Zemi bych už byl touhle dobou jen hromádkou kostí v nějakém hrobě, nejspíš jako můj spolubojovník Vilém.“

„Ale když tě Sandišůtové zachránili, byl jsi mladý!“ dorážel dál Standa. „Tenkrát tady nebyly žádné ženy?“

„Jo, byly,“ přikývl otec Mihovič. „Jenže jich bylo vždycky míň než chlapů, ženské se přece jen málokdy toulají jeskyněmi. Vaše rodina s převahou žen a dívek je z toho hlediska velkou výjimkou! Za našich časů se považovalo za slušnost, aby měl muž pro rodinu nějaké zabezpečení, než se vydá na námluvy. Na Zemi jsem byl začínající mladíček, tady jsem se cítil zajištěný až po dostavení hradu Jukagyri, jenže mi to trvalo dvacet let. Staví se tu sice snadno, ale Jukagyri je pěkně bytelný hrad, jak snad uznáš. Jenže když si tady připravuješ rodinné hnízdečko příliš dlouho, může se stát, že vhodnou příležitost prošvihneš. Docela se mi tu líbila jedna dívčí, Magdalénka jí říkali. Měla takové krásné velké oči… Jenže než jsem dostavěl Jukagyri, přebral mi ji jeden hončí… no, bydlí dnes až kdesi daleko na Romezuje, sem na Dzígvlegt už se, co já vím, nikdy nevrátili. No a co? Počkám si na jinou.“

„No – hradní paní by tu nebyla marná,“ připustil Standa. „Kolik je tady na Dzígvlegtu v současné době volných žen?“

„Moc ne,“ připustil otec Mihovič. „Tvoje sestry, Slávka, Věrka Bělíková… ale tu abych raději nechal pro tebe…“

„Počkej!“ zarazil se Standa. „To jsou všechno ještě malé holky, já taky, takže by to byla, co já vím, pedofilie!“

„Nejsem tak nedočkavej, abych si na ně nemohl počkat,“ usmál se otec Mihovič. „Teď to jsou malá koťátka, ale čas se nezastaví, ještě vykvetou… Anebo sem přijdou jiné, nechme to zkrátka osudu… A co ty, která se ti líbí víc? Slávka nebo Věrka?“

„Na holky mám ještě dost času,“ otřásl se Standa. „Naši by mě hnali, kdybych se kolem nich začal motat…“

„Času máte všichni dost,“ přikývl s pochopením otec Mihovič. „Ale úplně by ses jich stranit neměl. Volných kluků je tady víc, aby ti ji některý neodvedl – jako Vitold Magdičku. Taky bys mohl na tu svou čekat sto let – i déle!“

„Nestraš!“ podíval se na něho Standa pátravě, aby zjistil, do jaké míry to otec Mihovič myslí vážně a nakolik si z něho jen tak utahuje.

Otec Mihovič se ale vážně tvářil. Aby tak měl pravdu!

*****

Gufyr

Dětem na hradu Jukagyri skončily prázdniny.

Letos je měli neočekávané, neobvykle dlouhé, ale jako všechno, i tyto prázdniny měly konec. Na Jukagyri přiletěl učitel Nejezchleba se svou paní. Oba byli oblečení starodávně, učitel v černé sutaně a s černým plochým baretem, paní Jasmína v nabírané sukni a vyšívané jupce, jako kdyby vypadla z dobových ilustrací k Magdaleně Dobromile Rettigové. Přiletěli rationem, ale při vystoupení a zrušení rationu se nezakymáceli, jak se to stávalo nováčkům, zřejmě pro ně tento způsob cestování nebyl nový. Učitel Nejezchleba měl plnovous, ale věk obou byl pro všechny záhadou. Ke starobylému oblečení by každý čekal víc vrásek, ale jak učitel, tak jeho paní měli tváře hladké a svěží.

Jako otec Mihovič, kterému bylo už šest set let, což tady nic neznamenalo.

Pozdravili se s otcem Mihovičem, prohodili pár slov s manžely Tvrzníkovými a učitel Nejezchleba dětem oznámil, že vyučování začne zítra ráno. Do té doby jim připraví učivo.

„Mám jako učitel nevýhodu – je nás na Dzígvlegtu málo,“ řekl. „Vyvažují to výhody, jaké jsem na Zemi nikdy nezažil. Například zdejší knihy.“

„Smím si vzít místo knihy tablet?“ zeptal se trochu provokačně Standa.

„Á, náš malý Edison!“ usmál se na něho Nejezchleba. „Jak vidím, studovat jsi už začal i beze mne, budu mít lehčí práci. Samozřejmě si vezměte tablety, když už jste na ně zvyklí. Ale vědění nejsou jen knihy, v těch všechno nenajdete. Budu mít asi na Jukagyri dvojí práci. Učit mladé a zpovídat rodiče. Spojení se Zemí máme zřídkavé, novinky ze Země přinášejí jen nováčci. Vlastně jsme pořád o něco pozadu. I vy děti si můžete ledacos pamatovat. Byl bych pro dohodu – já budu učit vás a vy budete učit mě.“

„My vás?“ podivil se Standa.

„Máte přece čerstvější informace o Zemi,“ řekl učitel. „Takže vás budu učit po ránu, ale v podvečer se vás budeme oba vyptávat, platí?“

„Beze všeho,“ souhlasil Standa i za sestry a za Slávku.

*****

Nejezchlebovo vyučování se od pozemských škol poněkud lišilo. Vycházel z poznatků Komenského, že škola má být hrou, a používal více Sandišůtské knihy namísto pozemských papírových. Výměna těžkých manuskriptů za Standovy tablety neměla na učení vliv, naopak se s lehčími tablety lépe manipulovalo. Nejezchleba měl připravené učebnice s pohyblivými obrázky, naštěstí se na tabletech zobrazovaly stejně jako v knihách. Kratičká videa mnohem lépe ukazovala, co by si měli žáci zapamatovat.

„Naše vyučování je jiné než na Zemi, viďte?“ zakončil školní den otázkou na své žáky.

„Vypadá zajímavěji,“ připustila Slávka.

„Škoda, že se tak neučí i na Zemi!“ přidal se Standa.

„A budete taky známkovat?“ zeptala se rychle Jíťa.

„Známky jsou měřítko,“ přikývl vážně Nejezchleba. „Známkovat znamená měřit. Ale měřítko to bude spíš pro vás. Zhoršená známka může být varování, že je třeba přidat. Když si večer přelétnete dnešní učivo a později se mrknete i na to starší, upevní se vám všechno v paměti. Zdá se, že jste všichni čtyři chytří, neměli byste mít s učením těžkosti.“

Bylo dobré znamení, že zdejší škola vypadala lépe než pozemské, ačkoliv ani s nimi neměli potíže. S učitelem Nejezchlebou se skamarádili už prvního večera, když se jich začal vyptávat na poměry na Zemi. Velice rychle pochopil, že Slávka má jiný pohled na svět než Tvrzníkovi, ale nedělal mezi nimi rozdílu. Ptal se na přeskáčku všech, zajímaly ho i detaily, které všem připadaly banální. Jak se jezdí autem, jak autobusem, co je to metro.

Rodiče zpovídal, jaké jsou dnes daně, co všechno vrchnost vyžaduje a v čem je to lepší a v čem horší než dřív. Na oplátku je potěšil, že se mu všechny děti jeví jako dostatečně chytré, aby jim mohl doporučit nespokojit se se základním vzděláním, ale pokračovat i po jeho ukončení.

„Myslíte, aby šli všichni na vysokou školu?“ sondovala opatrně paní Tvrzníková.

„Nemáme tu školy jako na Zemi,“ ujistil ji Nejezchleba. „Po základním vzdělání se dá pokračovat samostudiem vybraných oborů, ale to neprobíhá tak, jak je zvykem na Zemi. Spíš se tomu blíží Standovo dosavadní samostudium s občasnými disputacemi s odborníky stejného oboru. Standa vlastně začal samostatně studovat na zdejší vysoké škole, což může i během základního studia pod mým vedením.“

Standa se narovnal pýchou.

„To samostudium se také známkuje? A jak?“ zeptal se.

„Samostudiem nestuduješ kvůli známkám, ale pro své znalosti,“ odpověděl vážně pan Nejezchleba. „Disputace pak slouží ke vzájemnému srovnávání znalostí odborníků. Tam už známkování vůbec nemá smysl. Při tom se může jeden učit od druhého a učitel nemusí vždy vědět víc než žák. Je pravidlo, že i staří harcovníci rádi diskutují s nejmladšími v očekávání, že právě oni mohou, díky své nezkušenosti, přijít na něco nového.“

„Nezkušení že přijdou na něco nového?“ nedůvěřoval mu Standa. „Jak?“

„Inu, právě proto, že nejsou svázaní dosavadními znalostmi,“ snažil se mu to objasnit učitel. „Jistě to znáte – spousta lidí chodí kolem nějaké věci a samozřejmě předpokládá, že ta věc funguje určitým stylem. Pak přijde někdo, kdo se s ní teprve učí – a použije ji tak, jak by starého borce nikdy ani nenapadlo. A objev je na světě! Právě tak, jako Standa přistoupil k našim knihám z pozice nováčka a první, co ho napadlo, bylo dát jim vhodnější formu. Nás staré by zřejmě nenapadlo měnit osvědčený vzhled knihy na pergamenu, vázané v bytelné kůži, s těžkým kovovým kováním. A ejhle – jde to i jinak, šikovněji!“

Standa se opět pyšně rozhlédl po rodičích i po dívkách.

„Slyšeli jsme také, jak starého harcovníka Mihoviče překvapila tady Slávka!“ obrátil se pan Nejezchleba na jinou stranu. „A nejde jen o to, co si pamatovala z dřívějška, ačkoliv i tam mu přidala celou spršku zajímavých a chutných receptů. Ale to otce Mihoviče ani tak nepřekvapilo, jako když začala sama experimentovat – a její výtvory, kterým můžeme říkat vynálezy, jsou podle jeho dobrozdání ještě překvapivější, než co vymysleli jiní.“

Slávce se jen údivem rozšířily oči. Že by její pokusy měly takový věhlas?

„Všem bych vám doporučil nějaké to samostudium,“ řekl pan Nejezchleba. „Slávka se jistě bude zajímat o biochemii – kuchařské obory k ní mají blízko, Standa bude spíš technický typ a jeho sestřičky se jistě také brzy vybarví. Zatím budeme pokračovat v základech, bez nich by to nemělo smysl.“

Děti i rodiče pozorně poslouchali jeho vize. Takhle, jak to říkal, to vypadalo nadějně. Přece jen – být odborníkem má cosi do sebe.

Zdálo se, že i ve škole si všichni polepšili…

*****

Večer se učitel Nejezchleba i se svou paní Jasmínou změnili v pozorné posluchače. Při společné večeři všech obyvatel hradu si nechali znovu vyprávět celý příběh rodiny Tvrzníků i Slávčin. Pak se jich vyptávali na pozemské poměry. Z jejich otázek bylo znát, že už leccos z jejich příběhů slyšeli. Nebylo divu, stačilo si vzpomenout na činnost otce Mihoviče při zaučování nováčků do poměrů na hradu Jukagyri a obecně na Dzígvlegtu. Také on se jich vyptával na všechno možné a neskrýval před nimi, že nejen on, ale všichni pozemšťané na Dzígvlegtu i dalších světech chtějí být v obraze ohledně poměrů na Zemi. Ačkoliv se pro zdejší obyvatele Země změnila jen ve vzdálenou vzpomínku a většina už ztratila naději, že se tam kdy vrátí, pořád si o ní udržovali povědomí a k tomu patřila i znalost současného stavu pozemské společnosti.

Otec Mihovič posadil učitele Nejezchlebu do čela dlouhého jídelního stolu a ostatní se rozsadili co nejblíž. Večeřeli společně, i když si každý objednal něco jiného – tak to chodilo nejen na Jukagyri, ale ve všech rodinách na Dzígvlegtu. Jedlo se pomalu, každý si své jídlo vychutnával, a při jídle se vedla debata.

Nejezchleba projevoval stejné chápání jako otec Mihovič a rozhovor s ním byl docela příjemný. Standa se ho naopak pokoušel vyptávat na jeho příchod na Dzígvlegt.

Ukázalo se, že učitel Nejezchleba je mladší než otec Mihovič. Zemi opustil po bitvě na Bílé Hoře, kdy se muselo pro víru mnoho lidí z Čech vystěhovat. Nejezchleba byl ale tehdy začínající učitel hraběcí školy a na něho se to nevztahovalo. Odejít ze země museli měšťané a šlechtici, ale ne poddaní, jakým byl i mladý učitel Nejezchleba. Ti byli povinni měnit víru podle svého pána, ale útěk z poddanství byl tehdy hrdelní zločin, za který při dopadení krutě doplatili. Nejezchleba to věděl a musel se skrývat před dráby, kteří po uprchlých poddaných od počátku usilovně pátrali – dokonce i ti, jejichž páni se chystali prchnout ze země. Někdy je horlivost sluhů až neuvěřitelná a páni nestačili zrušit nesmyslné rozkazy. Neměli na to čas ani chuť. Měli vlastní starosti, poddaní je nezajímali.

Nejezchleba doufal, že až se dostane z Čech, bude konec skrývání a někde jinde snad může začít znovu. Jako učitel měl přece lepší šaty než sedláci a může se v nich vydávat za svobodného městského učitele, ne za poddanského hraběcího!

Podařilo se mu opustit panství bez pána, ale drábové ho k ránu na pomezí sousedního panství pomocí smečky psů přece jen chytili. Psi ho vyčenichali a zahnali na strom, drábové ho vysvobodili od smečky, ale zajali ho a vyslýchali – kdo je a kam putuje. Neměl bohužel dokumenty, ale naštěstí měl lepší šaty, aby mu uvěřili, že je měšťanem, kterého v lese v noci o všechno obrali lapkové. Přesto ho uvrhli do zamřížované panské šatlavy, kde měl čekat, až se vrátí posel z města a a jeho výmluvu potvrdí. Nejezchleba ale věděl, že mu posel přinese jedině ortel smrti, neboť se ukáže, že není městským učitelem, za kterého se vydával. To ho donutilo podniknout zoufalý pokus o osvobození. Uprostřed noci začal kvílet, jako kdyby se mu udělalo hrozně zle a když hlídač otevřel dveře kobky, dostal do hlavy těžkým olověným džbánem na vodu.

Nejezchlebovi se tak podařilo uprchnout z vězení a dostat se i z panského zámku, ale věděl, že až se omráčený strážný probere, pošlou za ním dráby a bude hůř. Nesměl se nechat chytit. Věděl, že za ním pošlou smečku, která ho už jednou zaskočila, ale naštěstí věděl, jak se jí zbavit. Musel se jenom dostat k nejbližší vodě. Štěstí stálo při něm, že u říčky objevil starou, zpuchřelou lodici. Opatrně nasedl, aby se neprobořil vetchými prkny dna, a odrazil se od břehu. Svěží proud říčky ho rychle unášel do tmy a ještě mu pomáhal bidlem, které v lodi našel. Pro jistotu zamířil k opačnému břehu říčky, ale to by ho nezachránilo, říčka se jistě dala snadno přebrodit. Mohl jen doufat, že se skryje do houštin na břehu.

Odplul jen pár mil, když za sebou z dálky zaslechl vzdálený štěkot smečky psů a dusot koňských kopyt. K jeho hrůze se štěkot i lomoz přibližovaly. Pronásledovatelé zřejmě věděli o chybějící loďce, správně usoudili, že uprchlík těžko popluje proti proudu a vydali se podél břehu za ním. Smečka psů byla rychlejší než vodní proud a drábové jeli na koních, uniknout jim tedy po vodě nemohl, zejména když již svítalo, z jednoho břehu bylo vidět až na druhý a ani houštiny zde nebyly dost husté.

Naštěstí se tu do říčky vléval potok. Příliš malý na plavbu s loďkou, ale snad postačí na oklamání psů. Hlavně že podél potoka rostla hustá změť houštin. S těžkým srdcem vystoupil z loďky a odstrčil ji do proudu. Pronásledovatelé poběží po protějším břehu, snad prázdnou loďku dostihnou, ale řeknou si, že to byla falešná stopa a vrátí se s nepořízenou! Sám se rychle brodil vodou proti proudu potůčku. Bude-li mít štěstí, psi ho nevyčenichají!

Pronásledovatele sice setřásl, ale vyhráno neměl. Co se dělo v jednom panství, dělo se prakticky všude. Snažil se putovat odlehlejšími cestami, ale to bylo zase pomalejší. Blížící se zima znamenala těžké zkoušení pro jeho oblek, na kterém již bylo znát opotřebování.

Během noclehu v jedné jeskyni na severu Čech zjistil, že je nebývale teplá. Vycházel z ní vlahý vzduch a když šel proti průvanu, jeho teplota ještě stoupala. Napadlo ho, že tam může být horký pramen. V poslední vesnicí mu soucitný sedlák daroval skrojek chleba, ale protože si ho neustále šetřil na horší dobu, chléb mu v mošničce ztvrdl, takže by se dal jíst jen po namočení ve vodě. Mladý Nejezchleba se vrátil z jeskyně do lesa, aby si nasbíral pár smolných borovicových větví. Křesadlo naštěstí měl, jednu větev proto zapálil a vydal se na průzkum jeskyně.

Tak se dostal až na Dzígvlegt – a tady uvízl dokonale.

Příběh jeho ženy Jasmíny byl v ledasčem podobný, jen se odehrál o třicet let později, na sklonku Třicetileté války. Mladičká Jasmína uprchla z rodné chalupy před vojáky, kteří ji nejprve vyloupili a pak zapálili. Sama jim tak-tak unikla a když se navečer opatrně vrátila, zjistila, že její rodiče visí na staré hrušni na zahradě. Vojáci je tam pověsili – zda z rozmaru, nebo jim kladli odpor… to už se nikdy nezjistí.

Také ona pak prchala, kam ji oči nesly. V té době bylo méně drábů, pronásledujících uprchlé poddané, ale i méně soucitných sedláků, kteří by uprchlici darovali kus chleba. Také ona se nakonec pokusila přespat v jeskyni, odkud vanul teplejší vzduch – a také se dostala na Dzígvlegt.

Tam je dala náhoda dohromady – možná s přispěním otce Mihoviče. Vzali se, ale děti odkládali na lepší časy – jenže ty ne a ne přijít. Na Dzígvlegtu se jim dařilo, ale oba by se raději vrátili do Čech. Další a další nováčci je ale ubezpečovali, že dobře v Čechách už bylo – naposledy před Bílou horou…

„Možná čekáte zbytečně,“ vzdychl si pan Tvrzník. „Poslední dobou se střídají světlejší období s obdobími srovnatelnými s Třicetiletou válkou. V minulém století se Čechy nejprve s obtížemi odtrhly od Rakouska, pak je okupovalo Německo a když Němci tu krvavou válku prohráli, vtrhli do Čech pro změnu Rusové. Světlé roky se střídaly s temnými, ale poslední dobou se zdá, že nastává další období temna. Biřicové – dnes se jim říká Policie a exekutoři – odírají lidi více než Němci i Rusové. Nevraždí je, ale vyhodit člověka s holýma rukama na ulici je dnes ještě krušnější než za Habsburků.“

„A Sandišůti darebáky chrání, aby je lidé nevyházeli z oken jako za naší doby císařské místodržící Martinice a Slavatu,“ doplnil pan Nejezchleba. „To už taky víme. Snad by bylo lepší, kdyby nás měli pod ochranou gufyrové.“

V té chvíli se zachvěl vzduch a na opačném konci dlouhého jídelního stolu, kde nikdo neseděl, se objevila poloprůhledná černá bytost – gufyr.

„Nerad vyrušuji,“ zaskřípal strašlivým hlasem, ze kterého všem běhal po zádech mráz. „Ale musím vám něco oznámit!“

„Pánbůh s námi – a ty Zlý pryč!“ pokřižovala se paní Jasmína Nejezchlebová.

„Hned zmizím,“ odpověděl jí gufyr s lehkou úklonou. „Ale nejprve musím vyřídit své poslání. Porušili jste zákaz vstupu na Zem, ačkoliv jsme vám to nedoporučovali.“

„Nedoporučovali, ale nezakázali!“ připomněl mu srdnatě Standa.

„Nezakázali, ale nedoporučovali,“ odvětil gufyr. „Tím jste nám zkazili vyjednávání se Sandišůty. Když zjistili, že jste přes jejich zákaz opakovaně navštívili Zem, přerušili s námi veškerá jednání. Obnovit s nimi rozhovory bude teď ještě složitější. Takže – abyste to kazit nemohli, zrušili jsme na Zemi všechny záchytné body. Schopnost používat adchyf vám brát nechceme a vlastně ani nemůžeme, podle našeho slibu vás Sandišůtům neprozradíme, ale na Zem už se nepodíváte. Jedině až vám to Sandišůti sami povolí.“

„To taky nemusí být nikdy!“ vyčetl mu Standa.

Neměl ale už komu. Gufyr zmizel stejně náhle, jak se objevil a zanechal za sebou jen sirný zápach a společnost plnou otázek bez odpovědí. Jen tři trochu chápali, oč jde.

Standa, Slávka a otec Mihovič.

*****

Vyhnanství

Po zmizení gufyra bylo v síni chvíli ticho.

„Co to, probůh, bylo?“ vyhrkla po chvilce paní Nejezchlebová.

„Co by bylo?“ opáčil zdánlivě klidným hlasem otec Mihovič. „Navštívil nás gufyr. Ale psychicky nás to nepoložilo, jak se často tvrdí.“

„Pánbůh s námi – a Zlý pryč!“ pokřižovala se opět paní Jasmína. „Ale co nám to říkal o navštěvování Země?“

„Že je s tím konec,“ vzdychl si otec Mihovič. „Škoda!“

„Navštěvování Země je přece nemožné!“ namítl opatrně učitel Nejezchleba.

„Možné by bylo,“ vzdychl si otec Mihovič. „Jen nám to Sandišůtové zakazují, ale to je něco úplně jiného.“

„Já jsem to ale slyšel jinak!“ namítl opět tak nejistě pan Nejezchleba.

„Jistě – a také, že pouhý pohled na gufyry vede k psychickým poruchám. Skutečnost je jiná,“ ujistil ho otec Mihovič. „Návštěvy Země by možné byly, jen se Sandišůtům nehodí do jejich plánů. Když ti řeknu, že jsem nedávno byl na Zemi, ani bys mi to nevěřil, co?“

„Tobě to uvěřím,“ odvětil pan Nejezchleba zachmuřeněji. „Ale nechápu, proč by nám to Sandišůti zakazovali, kdyby to bylo v podstatě možné!“

„A pořád zakazují,“ dodal Standa. „Návštěvy Země nám umožnili gufyrové, jenže jim to zkomplikovalo vyjednávání se Sandišůty, takže nám to, jak jste sami slyšeli, znemožnili.“

„Ale co jste to, proboha, měli s gufyry?“ zděsila se paní Jasmína.

„Takovou chlapskou dohodu,“ usmál se na ni povzbudivě otec Mihovič. „Umožňovali jsme jim spravedlivě trestat pozemské darebáky a jim pak nevadilo, když jsme se tam občas vraceli i kvůli našim záležitostem. Za nic z toho se ale nemusíme stydět.“

„Pracovat pro Zlo je vždycky špatné!“ otřásla se odporem paní Jasmína.

„Pak je tu ještě jiná, závažnější otázka,“ ušklíbl se otec Mihovič. „Není mi jasné, proč by zrovna gufyrové měli být tím zlem.“

„No – jsou přece zlí!“ opáčila nerozhodně paní Jasmína.

„Já bych řekl, že je to naopak,“ přidal se Standa. „Gufyrové možná vypadají hrozivě, ale jsou spravedlivější. Podle mě není tak velké zlo spravedlivě trestat darebáky, jako nechat je beztrestně řádit, jako to dělají Sandišůti.“

„Vy se do toho nepleťte!“ vzpamatovala se paní Tvrzníková. „Jsme po večeři, nejvyšší čas umýt se a do postele! A nezapomeňte na zuby!“

„Ale mami!“ pokoušel se to Standa usmlouvat. „Tohle se přece musí vysvětlit!“

„To není nic pro děti!“ odmítla ho maminka. „Řekla jsem – koupelna a postel!“

„Tak jim to aspoň za nás pořádně vysvětli – a nedej se!“ obrátil se Standa rezignovaně na otce Mihoviče.

„Konec řečí!“ neustupovala matka. Standa, Jíťa a Lenka ji poslechli, ačkoli na nich bylo znát, že hodně neradi. Slávka by také nejraději protestovala, ale když viděla, jak ostatní děti disciplinovaně ustoupily, přidala se k nim.

„To je votrava!“ ulevila si aspoň na chodbě, když za nimi zabouchly dveře jídelny.

„Snad jim to otec Mihovič natře!“ přál si upřímně Standa.

„Co jim má natřít?“ zeptala se naivně Jíťa.

„Tomu, vy holky, nerozumíte!“ vzdychl si Standa. „Slávko, co bys řekla krátké cestě do pekla? Samozřejmě po umytí, aby nebyly řeči…“

„Co tam chceš dělat?“ zeptala se ho Slávka věcně, jako kdyby o nic nešlo.

„Pokračovat v hovorech,“ odvětil Standa. „Pro mě to ještě neskončilo.“

„A co když oni další hovory odmítnou?“ starala se.

„Tak půjdeme spát naštvanější,“ pokrčil rameny Standa.

„Jo, to asi budeme,“ přikývla Slávka. „Tak kde a kdy?“

„Za čtvrt hodiny v pekle,“ upřesnil Standa.

Jíťa s Lenkou ale nechtěly být mimo.

„Na čem se to zase domlouváte?“ zaútočila na bratra Lenka.

„Slyšela jsi – za čtvrt hodiny v pekle!“ odsekl Standa. „Ale bez vás dvou.“

„To je nespravedlivý!“ namítla Jíťa.

„A to se řekne našim!“ přidala Lenka spokojeně.

„Můžeš jim to jít teď hned nabonzovat,“ odvětil s klidem Standa. „Připrav si ale předem polštářek na sedínku, až za nimi přijdeš! Neslyšela jsi mámu? Žádné courání, umýt se a do postele! Nebo bude sekec!“

„Ale jak to, že vy dva můžete?“ nedala se uražená Lenka.

„Nemůžeme!“ odvětil s milým úsměvem. „Řekni mi, kde je podle tebe peklo?“

„V pohádkách!“ odvětila naštvaně Lenka.

„Tak vidíš!“ utřel ji Standa.

Mezitím došli k pokojům. Standa a Slávka se oddělili a zapadli do svých pokojů, neboť měli každý svůj. Jíťa s Lenkou na chodbě ještě chvilku okouněly, ale pak také zmizely za dveřmi své společné ložnice.

„Za tím něco vězí!“ řekla Jíťa věštecky.

Netušíc, jakou pravdu říká…

*****

Úderem čtvrthodiny se Standa vynořil z ohnivého kola na místě, kde obvykle předávali gufyrům přinesené darebáky. Široko daleko ale nespatřil nic, co by nasvědčovalo, že je tahle planeta obývaná. Ustoupil raději stranou, aby nebránil Slávce vytvořit si vlastní ohnivé kolo. Měli zde jediný záchytný bod a věděl, že když v cíli není volno, adchyf se nevytvoří.

Slávka se objevila až s tříminutovým zpožděním.

„Čekáš tu už dlouho?“ zeptala se místo pozdravu.

„Ty sis čas zaokrouhlila, co?“ vzdychl si. „Nedá se tvrdit, že by tady bylo příjemně!“

„Za to můžou tvoje ségry!“ pohodila hlavou. „Už jsem chtěla mizet, když mě zavolaly, jestli to s tím peklem není nějaká šifra. Ujistila jsem je, že už taky mažu do postele, jenže chtěly vidět, jestli jsem v pyžamu. Musela jsem se na poslední chvíli odstrojit, takže jsem teď jako chytrá horákyně – oblečená-neoblečená!“

Opravdu měla sukni a bundu jen tak přes pyžamo, ale Standa to příliš neocenil.

„Nejsou tady,“ přešel rovnou do věcného tónu. „Pamatuji si, že trestance odváděli tady kolem té skály. Tím směrem snad na ně narazíme.“

„Nebo na úplně jiné,“ starala se Slávka, ale vykročila spolu s ním. „Co řekneš, až se tě zeptají, co tu chceme?“

„Že chceme ještě jednat,“ trval na svém Standa umíněně. „Na Zem nemůžeme, tam nám sebrali záchytné body, ale sem nám ještě přístup nezakázali.“

„Jsem při tobě, jen si nejsem jistá úspěchem!“ vzdychla si, ale šla dál vedle něho. „Asi mají pravdu i oni. Kazíme jim jednání, takže je i v našem zájmu, že nás odstavili.“

„Ale neměli nás nechávat v takové nejistotě!“ namítl.

Vstoupili odhodlaně do klikatého kaňonu mezi skalami. Netekla tu žádná řeka, jen ze skal probleskovaly modré plamínky hořící síry. Kaňon naštěstí nebyl dlouhý a skály se před nimi opět rozestoupily.

Před nimi se objevily podivné nízké stavby, podobné obrovským plástvím včelího úlu. Pravidelné šestiboké buňky byly seskládané na sobě, takže nahoře i dole měly plošky, každá měla zhruba metr na šířku, na výšku o něco méně. Průhlednými víky buněk bylo vidět, že v každé buňce leží jeden člověk.

„Pěkně stísněná noclehárna!“ zašeptal Standa, jakoby nechtěl, aby ho někdo uslyšel.

„Pohodlí tu zřejmě nemají,“ přidala se stejně tiše i Slávka.

Na podlaze každé buňky byla jakási nízká matrace, ale tím vybavení buněk končilo. Lidé uvnitř měli na sobě trestanecké oděvy s širokými pruhy černé a světlezelené barvy, asi aby se ve zdejším prostředí bez jediného zeleného stébla lépe vyjímali. Z dálky se vzdáleně podobali zeleným vosám.

Standa s Slávkou si tuto úspornou noclehárnu dlouho neprohlíželi. Náhle se před nimi zavlnil vzduch a před nimi se vznášel gufyr.

„Tady nemáte co pohledávat!“ zaskřípal na ně obzvlášť nepříjemným hlasem.

„Potřebujeme dokončit rozhovor z Jukagyri,“ řekl trochu stísněně Standa.

„Ten už skončil,“ odbyl je gufyr.

„Nějak divně,“ zkritizoval to Standa. „Nedozvěděli jsme se, co se děje.“

„Dozvěděli jste se, že vás přes zákaz objevili Sandišůti na Zemi,“ zaskřípěl gufyr. „To nás vedlo k tomu, abychom vás od Země odstřihli. To je snad všechno.“

„Není!“ namítl Standa. „Dobrá, dozvěděli jsme se, že jsme potrestaní za něco, co si ani trest nezasluhuje. Dejme tomu, že vám to má usnadnit vyjednávání, to by se dalo snést, ale neřekli jste nám, jak si stojíte ve vyjednávání se Sandišůty a jak dlouho to, podle vás, může ještě trvat. I zdejší trestanci vědí, kdy jim trest skončí, proč ne my?“

„Protože to sami neumíme odhadnout,“ zaskřípěl gufyr. „Nezáleží to na nás, ale hlavně na Sandišůtech. Uvědomte si, jednáme s nimi s různými přestávkami už více než kolik trvají dějiny vašeho světa. Teď jste nás zase posunuli nazpátek, vyčítejte si to sami sobě!“

„To je nemilé,“ přikývl Standa. „Ale jak se dozvíme, jak jste na tom s jednáním?“

„Jednoduše,“ řekl gufyr. „Zatím to prostě nejde. Vraťte se na Dzígvlegt. Kdyby se nám podařilo sjednat váš občasný pobyt na Zemi, dozvíte se to ještě téhož dne. Víc vám k tomu sdělit nemůžeme.“

„To je dost smutné,“ řekl Standa. „Já vím, zkazili jsme si to částečně i sami, ale připadá mi dvojnásob příšerné, že se už zase někde jedná o nás bez nás. To není spravedlivé.“

„Není,“ souhlasil s ním překvapivě gufyr. „Také to tak cítíme. Proto pořád jednáme.“

„A nemohli byste nás k některému jednání přizvat – aspoň jako pozorovatele?“ zeptal se ho Standa. „Dovedu si představit, že to asi neovlivníme, ale aspoň bychom věděli, na čem jsme a co můžeme očekávat!“

„Bláhoví!“ zpražil je. „Vaše přítomnost by taková jednání vrhla o dalších dvacet tisíc let nazpět! Buďte rádi, že se vás vůbec někdo zastává!“

„Jsme rádi, že se vás zastáváte!“ připustil Standa. „Ale připadá nám zbytečně kruté držet nás pořád v nejistotě. Zvlášť kdyby taková nejistota mohla trvat dalších dvacet tisíc let! Kdo to má tak dlouho snášet? A dočkáme se vůbec někdy výsledku?“

„To nevíme ani my,“ odrazil ho gufyr. „Jednání se Sandišůty jsou mimořádně obtížná. Používáme velice silné argumenty, ale oni pořád dokola melou ty své, i ty dávno vyvrácené. Je to velice složité jednání.“

„A nemohli bychom vám v tom nějak pomoci?“ smlouval Standa.

„Nemohli,“ odpálil ho gufyr. „Kdybychom něco vyjednali, dozvíte se to včas. Ale do té doby – nemůžeme ani nechceme vám lhát. Pochopte to a vraťte se na Dzígvlegt!“

„Myslím, Stando, že jsme skončili,“ obrátila se na kamaráda Slávka. „Víc nevyjednáš!“

„Asi máš pravdu,“ odvětil sklesle. „Myslel jsem, že aspoň v tomhle vesmíru najdeme spravedlnost… Škoda!“

„Vy si myslíte, že na vaší Zemi byla spravedlnost větší než tady?“ zasyčel gufyr.

„To ne, to jsem neřekl!“ zavrtěl rychle hlavou Standa. „U nás spravedlnost není, jenže to víme už dávno. Tady jsme aspoň na chvilku doufali, že to tu bude lepší. Jak vidět, nebude.“

„My za to vinu necítíme!“ odsekl gufyr – zřejmě trochu zatlačený do obrany.

„Ani to jsem neřekl!“ opáčil Standa. „Ale vždyť je jedno, kdo nese vinu. Je ale jasné, že ani tady skutečná spravedlnost není. Teď abychom vám aspoň fandili, když už pro vás nic víc udělat nemůžeme.“

„To opravdu nemůžete,“ odvětil gufyr. „Vraťte se na Dzígvlegt!“

„Tak se aspoň snažte!“ připojila se k Standovi Slávka.

„A my jdeme!“ vzal ji Standa za ruku.

*****

Vrátili se společně, tentokrát na záchytný bod na konci chodby.

„Tak holt půjdeme spát naštvanější,“ vzdychl si Standa. Ačkoliv s tím už předem počítal a řekl to s chápajícím úsměvem, z hlasu mu bylo znát zklamání.

„To nic,“ usmála se na něho Slávka. „Aspoň jsme se snažili. Sibiř by byla horší.“

„Jakápak Sibiř?“ podivil se, kde k tomu přišla.

„Ále… kdysi v Rusku posílal car nepohodlné lidi do vyhnanství na Sibiř,“ vysvětlovala mu, co si pamatovala ze školy. „To snad bylo ještě snesitelné – vyhnanci si postavili domky a dalo se tam jakž takž žít. Bolševici to později vylepšili o lágry, zvané gulagy, kde drželi lidi za ostnatým drátem a zacházeli s nimi jako s dobytkem, takže lidi umírali jako mouchy. To bylo mnohem horší než za cara. Dzígvlegt je jako vyhnanství proti Sibiři přímo fajnové. Zima nám není, máme se dobře, nic nám nechybí – až na návrat na Zem. Ale z nezaujatého pohledu je to pořád vyhnanství. Vy jim můžete být vděční, vytáhli vás z bryndy do lepšího, ale já jsem se dostala do horšího. I když mám taky, cokoliv mě napadne.“

„Vy jste byli na Zemi ti, kdo to tam kazili,“ řekl trochu přísněji.

„Já vím,“ neprotestovala. „Já jsem tady za trest. Za své rodiče i za sebe.“

„V jistém smyslu máš pravdu,“ vzdychl si. „Ale podle mě není spravedlivé trestat děti za hříchy rodičů.“

„…když mají vlastních hříchů dost…“ usmála se Slávka. „Hele, nechme toho. Dobrou noc a hoďme to za hlavu!“

„Jo, ráno je moudřejší večera,“ připustil Standa. „Dobrou noc, Sláví!“

„Tak čao!“

*****

Život v ráji se jistě nedá srovnávat se životem ve vyhnanství, jenže když člověk někde žije z donucení, zhořkne mu i pravý ráj a stane se vyhnanstvím. Jíťa s Lenkou i Standovi rodiče o ničem netušili, na hradu Jukagyri se cítili jako v ráji a zářili spokojeností. Na hrad začala naopak docházet Věrka Bělíková. Pan Nejezchleba ji až dosud učil u nich doma, ale teď bylo výhodnější, aby se připojila ke skupině na hradě. Věrka se rychle skamarádila s Standovými sestrami Jíťou a Lenkou, jen Slávka a Standa se s ní tolik nesblížili.

Standa s Slávkou se rozhodli nechat si setkání s gufyrem přímo v pekle pro sebe, aby to nekazili ostatním. Sami ale věděli, že žijí ve vyhnanství. Nemohli s tím nic dělat, poslední pokus vložit se do osudových jednání jim nevyšel a další by ani neměly smysl.

Snad jediný, kdo tušil, co Slávku s Standou trápí, byl otec Mihovič.

Slávka se opět uzavřela do sebe. Jíťa, Lenka i Věrka ji marně lákaly do své dívčí party. Také Otec Mihovič si všiml, že přestala vymýšlet další recepty. V Nejezchlebově škole sice nezaostávala, ale to bylo asi tak všechno – žádný elán přitom neprojevovala.

Standa se vrhl na samostudium. Pan Nejezchleba to považoval za vynikající nápad, jen otec Mihovič tušil, že pravda je jiná.

Pár dní se chtěl s Standou setkat někde o samotě, ale příležitost k rozhovoru mezi čtyřma očima se mu nenaskytla. Standa byl na společných obědech a večeřích málomluvný a i když se jich jako všichni účastnil, vždycky se po nich rychle vytrácel. Slávka se chovala podobně. Otec Mihovič je nechtěl oslovit před ostatními, ale nemohl za Slávkou přijít do její komnaty a Standa byl teprve k nezastižení.

Nakonec mu nezbylo než vsadit na jednu kartu. Vybral si raději Standu, vyvolal spojení a když se přesvědčil, že je Standa sám, požádal ho o rozhovor mezi čtyřma očima.

„Hned jsem u tebe,“ slíbil mu Standa.

„Poslyš, raději bych přišel za tebou,“ odmítl otec Mihovič. „Jak jistě vidíš, jsem právě v knihovně a tady se může každou chvíli někdo objevit.“

„Tak přijď za mnou, jsem nahoře ve Velké věži,“ souhlasil Standa.

„Říkal jsem si, že budeš někde zašitý!“ usmál se otec Mihovič. „Ale máš za sebou jen holou zeď, to může být na hradě prakticky kdekoliv. Jen vrchol Velké věže mě nenapadl.“

Spojení se uskutečňovalo tak, aby volající i volaný stáli přímo proti virtuálnímu oknu a byli si tak tváří v tvář. Nejlépe bylo postavit se čelem ke zdi, okno se otevřelo přímo na ní, ale kde zeď poblíž nebyla, zůstalo viset jen tak ve vzduchu. Když se Standovi objevila žádost o spojení, povolil ji, ale i když věděl, že ho volá otec Mihovič, nejprve se natočil, aby za ním byla jen holá zeď, aby volajícímu nic neřekla.

Otec Mihovič však byl sám, takže ho pozval k sobě. Samozřejmě neočekával, že by nahoru poctivě šlapal po schodech, takže ani nemrkl okem, když se otec Mihovič přehoupl přes cimbuří v rationu a přistál přímo před ním.

„Posaď se u mě!“ vybídl ho a pokynul mu k pohodlným křesílkům u nízkého stolečku.

Když se oba usadili, nabídl hostu košík cukroví a sklenici ovocného džusu, které se před nimi objevily na stolku, ale příliš se do jeho chutí nestrefil. Otec Mihovič ovocný džus i cukroví odmítl a poručil si pořádný kus uzeného s chlebem a pivo v klasickém půllitru.

„Tak povídej!“ vybídl Standa svého návštěvníka.

„Já?“ usmál se spiklenecky otec Mihovič. „Ty povídej! Jak jste pochodili u gufyrů?“

„U gufyrů?“ Standa se trochu zarazil a dělal, že nerozumí.

„Nedělej, že jste tam nebyli!“ vzdychl si otec Mihovič. „Při všech oknech otevřených a vhodném směru vánku musíš počítat s tím, že smrad hořící síry dovane až do jídelny. Sice dost zředěný, aby se dal zaměnit za kouř z trochu sirnatějšího uhlí, jenže tady se přece uhlím netopí. Takže jste byli u gufyrů. Přímo v Adu, ne?“

„No dobře, byl jsem tam,“ přiznal trochu neochotně Standa.

„Byli jste tam oba, ty i Slávka,“ opravil ho jemně otec Mihovič. „Nezapírej. Hned mě napadlo, že tam nebudeš sám. Zkusil jsem spojení s Slávkou. Mohl jsem čekat odmítnutí, třeba kdyby už byla v nočním nebo dokonce v posteli, ale mohla být ještě vzhůru. Jenže mi to ohlásilo, že je nedostupná. Proč nedostupná? Tady na hradě by se to stát nemohlo, byla tedy s tebou. Ad je sice ve stejném vesmíru, ale ohnivá kola adchyfů mohou zpřetrhat vazby na zdejší lizidy a ty pak o vás nevědí, dokud opět nepoužijete telepatii. Vy jste zřejmě v Adu telepaticky mlčeli, že?“

„No dobře – mlčeli jsme tam,“ přiznal Standa. „Ale jen telepaticky.“

„To si umím představit,“ usmál se otec Mihovič. „Vám jejich odmítnutí nestačilo a chtěli jste je ještě ukecat, co?“

„Chtěli,“ přiznal Standa.

Vyprávěl pak otci Mihovičovi o jejich cestě do pekla, o čem se pokoušeli jednat a jak to nakonec dopadlo.

„Kdybyste přišli nejprve za mnou, předpověděl bych vám, jak tam dopadnete,“ usmál se smutně otec Mihovič.

„Věděl bys, že to nepůjde?“

„Věděl,“ přikývl. „To jen my lidé měníme smlouvy a dohody, jak se nám zachce. Tihle jednají mnohem déle, ale když něco dohodnou, platí to u nich déle než u nás. Nemůžeš chtít, aby změnili prastaré dohody ze dne na den. Až je ale dohodnou, budou trvalejší.“

„Jenže kdy to bude?“

„To nevím,“ pokrčil rameny otec Mihovič. „Možná za rok… anebo za sto let…“

„Takže se toho nedočkáme? To je k vzteku, ne?“

„My tady na Dzígvlegtu se dočkat můžeme. Tady se žije déle. Až ti bude šest set let jako mně, ani ti to nepřijde.“

„Ale kolik lidí na Zemi se toho nedočká?“ vybuchl Standa. „Víš přece, jak je tam život krátký! Jak dlouho ještě o nás chtějí jednat? Mohli se dohodnout už před šesti sty lety!“

„Vím,“ přikývl otec Mihovič. „Máš pravdu, ale oni uvažují v jiných poměrech – pořád mají dost času. Ale s tím nic nenaděláme, my je nepředěláme.“

„Ale když si představím, kolik lidí to mezitím odnese…“

„Tak si představ, kolik lidí nepřežilo těch šest set let, co to sleduji já,“ poradil mu otec Mihovič. „A to jsem tu jen chvilku proti celkové historii lidstva. Kolik bylo zatím na Zemi válek? Mrtví se v nich počítali po milionech a když přidáš ty, kdo mohli žít, kdyby se lidé nezpronevěřili původní smlouvě se Sandišůty, pak jde o miliardy. Můžeš být rád, že jsi tady a že se tě to netýká.“

„Jo, můžu být rád!“ zavrčel Standa. „Až tu budeme žít sto let, budou všichni moji bývalí kamarádi na Zemi dávno mrtví. Kolik je tady lidí? Nebo aspoň Čechů?“

„O všech přehled nemám. Jen o nás Češích, u jiných národností bych to teprve musel zjistit, naštěstí mám příslušné kontakty. Na plese bylo nás Čechů tisíc sto osmdesát, tedy zhruba každý čtvrtý, celkem nás je tu v současné době čtyři tisíce dvě stě osmnáct. Mohli bychom připočítat i národy, které v Čechách kdysi žily, ale dnes už nežijí. Lučanů je tu pět tisíc – díky Lucké válce se sem dostalo skoro celé jejich vojsko a dodnes jich je tu víc než Čechů, jenže se nás straní, jako kdybychom za tehdejší válku mohli my. Jsou tady i Keltové, jenže mají blíž k Irům a dneska se počítají spíše k nim.“

„No vidíš – a to je určitě výběr z několika staletí, takže to ještě poděl počtem generací, kolik se jich mezitím na Zemi vystřídalo – a vyjde ti, že je nás tu nepatrný zlomeček.“

„Šíleně nepatrný,“ souhlasil otec Mihovič. „Ale když víš, že je tu Němců jen kolem dvou tisíc a Francouzů pět set, tak je nás tu až dost.“

„Jenže Čechů je na Zemi deset milionů a Němců ještě osmkrát víc. Ta zdejší hrstka je opravdu jen symbolická,“ namítal Standa.

„Je,“ připustil otec Mihovič. „Naši předkové nám to důkladně zavařili. Kdyby dodrželi Sedmero… ale nechme planého lamentování, teď už nic nespravíme.“

„Ne?“ pozastavil se nad tím Standa. „Poslyš, a co se obrátit na Sandišůty? Nedalo by se jednat přímo s nimi? Když už nad námi drží protektorát… mimochodem, v Čechách je tohle slovo symbolem hodně kruté nadvlády, naposledy ze strany Němců…“

„O tom jsem slyšel,“ přikývl rychle otec Mihovič. „Protektorát neboli ochrannou ruku si většina protektorů plete s právem poroučet a především trestat, často krutě. Naštěstí jsou aspoň v tom Sandišůti lepší – příliš nám neporoučejí a na trestání využívají gufyry.“

„Zajímalo by mě, jestli by po nás i gufyrové vyžadovali dodržování Sedmera,“ zasnil se Standa. „Kdyby ano, jaký by byl rozdíl mezi nimi a Sandišůty?“

„Gufyrové by podle mě vyžadovali dodržování Sedmera nekompromisněji,“ zamyslel se otec Mihovič. „Zločiny, které jim Sandišůti předají k potrestání, považují za trestuhodné i oni. Jen by jich sami trestali víc, ne jen pár náhodných případů.“

„No právě! Co takhle obrátit se na Sandišůty s žádostí, aby se na Zemi více věnovali spravedlnosti?“

„To bude těžké,“ podrbal se otec Mihovič za uchem. „Asi se ti to bude zdát divné, ale já jsem je ještě nikdy nevolal. Vlastně ani nevím, jak je volat. Vždycky volají jen oni mě.“

„To je tak těžké požádat o spojení s nimi?“ zarazil se Standa. „Vždyť je to prosté!“

„To se ti jen zdá,“ nesouhlasil otec Mihovič. „Prosté je to jen mezi námi. Ano, stačí si přát spojení s někým z nás – a proběhne standardní proces, na jehož konci je to známé okno mezi volajícím a volaným. Má to jeden háček. Při požadavku na spojení musíš jednoznačně určit volaného, nejlépe jménem. Na mě ti postačí Mihovič, nikdo jiný toho jména tady není. Jednoznačné určení je i »majitel hradu Jukagyri«. Ale kdo chce tebe, musí žádat »Stanislava Tvrzníka mladšího«, jinak se s tebou nespojí. Problém je, že Sandišůti nemají jména, nebo je aspoň neznáme. Jak říkám, vždycky volají jen oni mě.“

„A volají ti aspoň často?“

„Jak kdy!“ pokrčil rameny otec Mihovič. „V souvislosti s vaší rodinou mi volali hned několikrát, ale byly doby, kdy mi po celé dlouhé roky nezavolali. A nikdy mi nevolali, aby se se mnou radili. Vždycky na mě vysypou, co mám zařídit, případně koho sehnat, ale na mé názory nejsou vůbec zvědaví.“

„Ale co kdyby si chtěl někdo stěžovat, že se mu na Dzígvlegtu děje křivda?“

„Tady se nikomu křivdy nedějí,“ vrtěl hlavou otec Mihovič. „Kdo by nebyl spokojený, obrátí se na mě a já mu zařídím, co se dá. Většinou se mi to daří. Materiální požadavky pro mě nejsou nepřekonatelné a za těch pár století jsem řešil i nějaké spory, jenže nikdy nevedly k neřešitelné situaci. Lidi se tu zbytečně nehádají.“

„Pravý opak Země!“ odfrkl si Standa.

„Jestli to nebude tím, že se sem darebáci prostě nedostanou,“ uvažoval otec Mihovič. „Sandišůti sem posílají jen oběti, darebáky předávají gufyrům. Ti je po odpykání trestu sice propustí, jenže zkušenost s peklem z nich darebáctví důkladně vyžene, sem přijdou už jako beránci. A tady vlastně ani nemáme důvody ke sporům. Nejčastějším důvodem sporů jsou na Zemi peníze – a ty tady nemáme, dostaneš všechno nač si vzpomeneš.“

„Nevím, nezdá se mi to,“ přemýšlel Standa. „Ale o to teď nejde. Chceme se domluvit se Sandišůty, ale nevíme, jak je zavolat. Možná máš jedinou možnost ty, a to ve chvíli, kdy oni sami po tobě budou něco chtít. Nemohl bys takové chvíle využít?“

„Mohu to zkusit,“ přistoupil na to otec Mihovič. „Jen nemám nejmenší tušení, kdy to zase bude. Co když se taková příležitost objeví až za pár let?“

„Tak to bude až za pár let, ale nepromarni ji,“ souhlasil Standa. „Poslyš, ale napadlo mě ještě něco. Jak se tady lidé dívají na Sedmero zákonů? Nedělá někomu potíže, že tady platí Sedmero a ne Desatero a že se liší?“

„Tady je dodržují všichni,“ ujistil mladého kamaráda otec Mihovič. „Když se na tyhle zákony díváš nezaujatě, není v nich nic, co bys mohl považovat za nepřípustné omezování. Všechny se dají přijmout. Pokud vím, dodržují je i jiné národy než křesťané. Setkal jsem se na Dzígvlegtu s Číňany, jsou tu Indiáni – my patroni nováčků se občas setkáváme, abychom si předávali zkušenosti.“

„A jak se na to dívají ti, kdo kdysi předělali Sedmero na Desatero?“

„Myslíš původní Židy?“ usmál se trochu otec Mihovič. „No, abych pravdu řekl, zdá se mi, že Sandišůty pořádně dopálili, protože tu z té doby není žádný.“

„A co ti dnešní?“

Otec Mihovič se zarazil a zamyslel.

„Poslyš, Stando, to je možná zajímavý problém,“ řekl po chvilce přemýšlení. „Vlastně si nevzpomínám, že by tu byl nějaký patron nováčků za Židy. Zdá se mi, že je to zde rozdělené jinak. Tady jsou si všichni rovní, katolíci jako protestanti, všichni se přizpůsobili Sedmeru. Je přece logičtější než jiné zákony. Židé byli dlouho rozptýlení po celém světě a možná jsou stejně rozptýlení i tady. Kdo pochází z Čech, je tady prostě Čech. Jako já – i když bych měl být po otci Srb. Mohlo by to platit i o Židech.“

„Jenže Židé jsou sice pořád rozptýlení po světě, ale mají dnes už zase vlastní území, Izrael,“ namítl Standa. „Neměli by mít i vlastního patrona nováčků?“

„Možná mají smůlu, stejně jako Srbové,“ uvažoval otec Mihovič. „Na území Srbska se nenachází žádný chitsaldil, takže tady na Dzígvlegtu Srby prostě nenajdeš. Nemají kudy by se sem dostali.“

„To je mi divné,“ namítl Standa. „V pradávných dobách přece měli Židé se Sandišůty velmi dobré kontakty, když jim posloužili jako vzorek tehdejšího lidstva.“

„Dobrá, podíváme se na to,“ řekl otec Mihovič a sáhl po knize.

Opět se projevila jeho zběhlost v zacházení s knihami, neboť za malou chvilku našel, co hledal. Mapku, kde byly přes sebe zanesené pevniny Země a Vytvezylu, s vyznačením poloh všech Sandišůtských chitsaldilů. Aktivní byly červené, zrušené šedé. Zrušených bylo mnohem více než aktivních, ale v Čechách se to hodně červenalo, těch bodů bylo něco přes stovku a Standa se až divil, kde všude se nacházejí. Nejspíš to byla i příčina zdejšího poměrně silného zastoupení Čechů.

Celý jihovýchod Evropy ale překrývalo na Vytvezylu moře. Proto neměli Srbové na svém území ani jeden Sandišůtský chitsaldil a důsledkem toho bylo, že na Dzígvlegtu byl ze všech Srbů jen otec Mihovič, který se navíc počítal za Čecha.

Oblast středního východu od Egypta po Indii ale pokrývaly jen šedé skvrny zrušených chitsaldilů. Kdysi jich tu bylo více než jinde – dnes žádný.

„Páni!“ řekl Standa, když se na mapě objevila právě tato místa. „Ti ale museli Sandišůty tenkrát dožrat!“

Chvíli na mapku zíral nevěřícně i otec Mihovič. Pak si odfrkl i on.

„Myslím, že jsem až teď pochopil pojem, který mi doposud nebyl jasný,“ řekl.

„Jaký pojem?“ zeptal se Standa.

„Dědičný hřích!“

*****

Standův nápad

Při probírání knižních vědomostí Standa narazil na matematický problém, převyšující jeho schopnosti. Chvíli se s ním mořil sám, ale pak se obrátil na pana Nejezchlebu s prosbou o pomoc. Učiteli by to mělo být přece jen bližší.

Na každého učitele působí jako pohlazení, když může někomu poradit v oboru školní látky, ale Nejezchleba se současně podivil, co to jeho žáka zajímá.

„Poslyš, Stando, tohle je vysokoškolská matematika, k té by ses měl dostat, až přejdeme na vyšší úroveň!“ upozornil svého žáka.

„Když já bych to potřeboval vědět už teď…“ smlouval Standa.

„Budeš mít nevyrovnané vědomosti,“ varoval ho pan Nejezchleba. „A k čemu bys to vlastně chtěl použít?“

Standa mu tedy na svém tablu ukázal, kam zatím došel. Pan Nejezchleba si prohlížel, co je to za obor – a pak prohlásil:

„Tohle je zatím nad tvé schopnosti. Vícerozměrné prostory jsou obtížný matematický oříšek i pro kované matematiky. Ale zkusíme to spolu, třeba to půjde.“

Následující týden se tedy zabývali především matematikou. Standovi nevadilo, že to patří až do vyšší matematiky, chtěl to prostě pochopit.

„Takže konvertor prostorů, jaký mají Sandišůti, je jen jedna z více možností?“ zeptal se na jednu z mnoha vlastností transformace vícerozměrných prostorů.

„Dá se to tak nazvat,“ souhlasil pan Nejezchleba. „Určitě ses už setkal přinejmenším se dvěma způsoby. Sandišůti používají chitsaldily, gufyrové adchyfy. Oba způsoby jsou na sobě nezávislé a oba umožňují projít do paralelních struktur vesmírů. Gufyrský adchyf navíc umožňuje skoky i v rámci jednoho vesmíru – bohužel o nich nemáme bližší informace. Jen o nich víme – vlastně jen díky tobě.“

„Dobře – ale proč Sandišůti ohýbají prostor podle dimenzí, kterým přidělili pořadí sedmá a devátá?“

„Asi jim to šlo podle nich snadněji,“ hádal pan Nejezchleba. „Možná to zjistíme, až se podrobněji podíváme na konstrukci chitsaldilů.“

K tomu se už ale nedostali. Standa potřeboval ještě pár lekcí z vyšší matematiky, aby na pana Nejezchlebu nezíral nechápavě – takové vysvětlování by určitě nemělo smysl. Jenže se to nedalo stihnout za pouhé odpoledne a pan Nejezchleba nakonec prohlásil, že je zítra taky den a není dobré ani zdravé nacpat si všechno do hlavy na noc.

Takže se pro tento den rozloučili a Standa se rozhodl podívat se za otcem Mihovičem.

„Napadlo mě něco zajímavého!“ hlásil mu už ve dveřích knihovny, kde ho našel.

„Povídej!“ vybídl ho otec Mihovič a zvedl pohled od knihy, kde si také něco studoval.

„Tvrdil jsi, že neumíš zavolat Sandišůty, protože neznáš jejich jména, ale tobě se přece dá volat i jako »majiteli hradu Jukagyri«, nebo ne?“

„Ano. Hrad Jukagyri mi skutečně patří a je to dostatečné určení mé osoby.“

„A nebylo by stejně postačující určení: Chci toho Sandišůta, který se mnou vyvolal spojení naposledy? Nebo ti naposledy volali dva najednou?“

Otec Mihovič chvíli hleděl na Standu a mlčel.

„To je tedy na pár facek!“ prohlásil po chvilce.

„Snad jsem tolik neřekl!“ urazil se Standa.

„Na pár facek pro mě, že jsem na to nepřišel už dávno!“ doplnil otec Mihovič. „Tohle mě mělo napadnout asi tak před pěti sty lety, když jsem je potřeboval poprvé!“

„A předtím jsi je sto let nepotřeboval?“

„Předtím jsem byl ze všeho vyjukaný zajíc,“ přiznal otec Mihovič. „Ze začátku by mě pouhá myšlenka na tu drzost naplnila hrůzou. Ale poslyš, Stando, to bychom měli vyzkoušet. Připrav si, co jim chceš říci ty, já už mám dávno sesumírované, co bych jim chtěl říci já.“

„Ještě nevíme, jestli to bude fungovat!“ připomněl mu Standa.

„Nevíme, ale brzy to vědět budeme!“ opáčil otec Mihovič, otočil se k nejbližší stěně a poručil si: „Spojení se Sandišůtem, který mi volal naposledy!“

Chvíli byl klid, nic se nedělo. Když už to chtěl Standa zklamaně komentovat, spojovací okno se otevřelo a oba se dívali do obličeje jednoho ze Sandišůtů. Standa jich zatím viděl jen málo, takže mu připadali všichni stejní, ale otec Mihovič zřejmě Sandišůta poznal.

„Máte nějaké přání?“ zeptal se jich Sandišůt zdvořile, ale nezdálo se, že nadšeně.

„Ano,“ kývl otec Mihovič. „Ale bylo by lepší, kdybyste nás navštívili tady na hradu Jukagyri. Máme toho na projednávání hodně a u nás na Zemi máme pravidlo, že se má při vyjednávání sedět u jednoho stolu.“

„To pravidlo neznáme,“ odvětil Sandišůt. „Ale pozvání na návštěvu přijímám. Budete muset počkat, cesta na Dzígvlegt nějakou dobu potrvá. Podle vašich měřítek tak půl dne.“

„Budeme vás očekávat,“ řekl otec Mihovič – a zrušil okno spojení.

„Nedostal jsem se ke slovu,“ postěžoval si Standa, ale nemyslel to jako výčitku, neboť i jemu bylo jasné, že toho při osobním setkání projednají víc a jistě i na jeho slova dojde.

„Takže máme půl dne na přípravu,“ vzchopil se otec Mihovič. „Navrhoval bych přibrat k jednání učitele Nejezchlebu a možná i tvé rodiče, budou-li mít zájem. A měli bychom si pořádně připravit, o čem chceme jednat.“

„Já je oběhnu!“ nabídl se Standa. „Jen bych k tomu přibral i Slávku jako zástupce další rodiny, přítomné na Jukagyri.“

„Slávku?“ podíval se na něho otec Mihovič. „Ale pro mě za mě, pozvi ji.“

Standa přímo vystřelil ze dveří…

*****

Na příchod Sandišůtů se připravoval celý hrad i s Jíťou a s Lenkou, které se nechtěly účastnit aktivně, ale chystaly se aspoň přihlížet. Tvrzníkovi, oba Nejezchlebovi i Slávka se jednání předem vzdali, ale zajímalo je a nechtěli si je nechat ujít. Jednání mělo probíhat ve velké knihovně, kam by se všichni vešli, ale jednat měli jen otec Mihovič a Standa, kteří již měli připravené nejdůležitější jednací body.

Pro jistotu si je sepsali, aby na něco nezapomněli. Standa na tablet, otec Mihovič do své knihy. A vzájemně si je kontrolovali, aby na nic důležitého nezapomněli.

Oběd toho dne proběhl v napětí, ale ze lhůty chybělo ještě pár hodin. Nikdo netušil, odkud návštěva přiletí, ale otec Mihovič tvrdil, že v kruhu přesně půl dne rationem kolem Dzígvlegtu není žádný svět, takže musí letět z větší dálky, jenže vyšší rychlostí, než je běžná cestovní rychlost rationů. Jejich maximální rychlost v technickém popisu v knihách nenašli, takže se mohli jen dohadovat, odkud návštěvník přiletí a kde tedy může být i domovský svět Sandišůtů. V každém případě mohli vyloučit všechny světy bližší než půl dne cesty – už to byla vlastně zajímavá informace.

Pak se ale nad hradem Jukagyri objevila známá bublina rationu a uvnitř ní byla vysoká postava. Tentokrát nebyla oblečená ve světlezeleném oděvu, ale v bílém oděvu, se kterým jeho brčálově zelená kůže ještě víc kontrastovala.

Z výšky se snesl přímo na nádvoří a bez nejmenšího zdržování přistál proti lidem, kteří ho přišli uvítat. Byla tu – jak jinak – celá posádka hradu, jen bez robotů. Otec Mihovič je pro tentokrát uklidil, Sandišůti měli roboty také, ale nepovažovali za slušné, aby je vítali.

„Kde máte stůl pro jednání?“ byla první slova Sandišůta místo pozdravu.

Otec Mihovič vykročil napřed, zatímco ostatní zdvořile čekali, až Sandišůt vykročí za ním. Tak došli do knihovny, kde otec Mihovič vyhradil návštěvě čestné místo v čele stolu, jenže Sandišůt nabízené místo nepřijal, sám si vybral místo uprostřed délky stolu a pokynem ruky určil všem ostatním místa naproti sobě, aby je měl všechny proti sobě přes šířku stolu.

Otec Mihovič pohotově určil nový zasedací pořádek. Sám s Standou si sedl přímo proti Sandišůtovi a ostatní rozmístil nalevo a napravo od sebe. Jednání mohlo začít.

„Předneste svá přání!“ vyzval je Sandišůt.

*****

Setkání se Sandišůtem ale jen potvrdilo slova gufyra, jimiž popisoval jejich obtížnost. Nepříjemnou stránkou jednání s ním bylo, že mu chyběla obvyklá pozemská mimika. Měl v obličeji stále stejný výraz, jakoby nosil usměvavou masku z nějaké pevné hmoty. Nebyly na něm znát žádné city, kladné ani záporné. Ale zdálo se, že je rozzlobený.

Po dvou hodinách trpělivého přesvědčování byli stále na začátku. Sandišůt jejich plány zklamal – ačkoliv to mohli po zkušenosti s gufyrem očekávat.

Žádost o občasné návštěvy Země odmítl. Není to v zájmu žádné zúčastněné strany.

Trval na tom, že by vstup pozemšťanů z Dzígvlegtu na Zem vyvolal nepředstavitelný chaos a tomu je nutné za každou cenu zabránit.

Spravedlnosti na Zemi podle něho nejvíce pomáhají »částečné návraty« pozemšťanů, zaměřené proti zjevným škůdcům. To je dostatečná satisfakce a další cesty nejsou žádoucí.

Rada Sandišůtů naopak považuje za hanebnost, že se někteří pozemšťané spojili přímo s gufyry. Gufyrové jsou sice bytosti kruté a zlé, ale v jednom je na ně spolehnutí – dodržují smlouvy, pokud se k nim zaváží. V tomto případě to sami gufyrové uznali, slíbili, že veškeré kontakty s pozemšťany na Dzígvlegtu přeruší, přestanou je v rozvratné činnosti podporovat a tím jí zabrání. Nemá smysl zjišťovat, kdo z pozemšťanů to byl, nicméně se to dál považuje za hanebný čin a Rada Sandišůtů pověřuje otce Mihoviče, aby mezi pozemšťany rozhlásil, že v případě dalších pokusů toho druhu bude postižena celá komunita pozemšťanů.

„Aha – namísto ochrany pronásledovaných se z Dzígvlegtu stalo vězení,“ podotkl otec Mihovič. „Dobře – to rozhlásím.“

„Vězení vypadá jinak,“ namítl Sandišůt. „Vězení provozují gufyrové – to byste teprve poznali, co to znamená! Buďte rádi, že o tom nemáte ani potuchy!“

„Myslíte trestaneckou kolonii na Adu?“ opáčil Standa. „O té máme věrohodné představy od lidí, kteří se odtud vrátili.“

„Vy jste s někým takovým hovořili?“ zeptal se ho Sandišůt.

„Na Dzígvlegtu je pět tisíc Lučanů,“ řekl neurčitě Standa. „Někteří se sem dostali přímo, když jste je uznali za nevinné v Lucké válce s Čechy, ale většina prošla peklem gufyrského Adu. Není problém se jich zeptat.“

„Gufyrové ale měli všechny propuštěné varovat, aby o svém trestu pomlčeli!“ odvětil Sandišůt. „Jakékoliv šíření těchto informací je trestné!“

„Však taky drtivá většina Lučanů mlčí jako hrob,“ souhlasil Standa. „Ale nám o tom nikdo mluvit nezakazoval a nezakazuje. Takže už víme, co se v Adu dělo a děje.“

„To jen dokazuje, že na vás pozemšťany není spolehnutí!“ prohlásil Sandišůt. „Nemáte smysl pro poctivost a dodržování smluv!“

„Žádné smlouvy jsme neporušili!“ vzepřel se tomu Standa. „Co jsme si s vámi dohodli, to jsme splnili. Byl jsem na Zemi s vaším svolením a vědomím, splnil jsem, co jste po mně požadovali a nebyl jsem tam ani déle než bylo potřebné.“

„Někteří snad dohody plníte,“ připustil neochotně Sandišůt. „Ale jiní z vás je porušují. A to je nepřípustné.“

„My nepovažujeme »částečné návraty« za dostatečnou pomoc spravedlnosti na Zemi,“ řekl odhodlaně Standa. „Zlo je na Zemi příliš rozšířené, než aby je ohrozilo zmizení několika zločinců. Pouhá pomsta nemá smysl, takže »částečné návraty« spravedlnosti nepomáhají. Byl by potřebný větší zásah proti zkorumpovanému systému, ne jen proti jednotlivcům.“

„Hleďme na nováčka!“ řekl Sandišůt. „Máš podivuhodný přehled o Zlu na Zemi! Kde jsi na to přišel? Tvé vzpomínky o ničem takovém nesvědčily, když jsi nám je poskytl!“

Standa se zamračil. Vzpomínky! Souhlasil s jejich poskytnutím Sandišůtům, ale ani ve zlém snu by ho nenapadlo, že by je mohli proti němu vytáhnout jako svědectví. Připadalo mu to jako neurvalý vpád do jeho soukromí. Na Zemi se tomu říká »Orwellův Velký Bratr« – a není to nic skvělého, naopak, považuje se to za význačný příznak Zla!

Pocítil strašné zklamání, že se takhle projevili, ale tím víc v něm vzrostl vzdor.

„V té době jsem žádný přehled neměl,“ připustil. „Znal jsem jen pár střípků, jenže pak jsem se dozvěděl spoustu dalších podrobností ze zdejších knih. Významně mi také pomohla Slávka Thorovská. Uznali jste ji nevinnou zločiny jejich rodičů, ale věděla o nich víc než dost. Zkrátka – když se dají střípky dohromady, vznikne obraz, mozaika. Měli byste se znovu podívat na Zlo na Zemi. Užasnete, kolik ho tam je. Proč je tam necháváte růst?“

„Je to složitější, než jste vy lidé vůbec schopní pochopit!“ odmítl Sandišůt jeho názor. „Nechte posuzování na nás.“

„Ale proč?“ nenechal se zastavit Standa. „Považujete nás za naprosto nesvéprávné? Ale totéž dělají vládcové na Zemi – neustále tvrdí lidem, že na to obyčejní lidé nestačí a že mají nechat v klidu vládnout ty, kdo na to mají správné znalosti a inteligenci – přitom vedou svět do větší a větší bídy a bezpráví. Čím se od nich lišíte vy?“

„Například půl milionem let společenského vývoje!“ odpálil ho Sandišůt. „Uvědomte si, že nejste schopní pochopit ani základy naší techniky! Společenské vědy jsou přitom ještě složitější, na to zatím nemáte! Proto vás nemůžeme pustit na Zem! Neodolali byste pokušení měnit poměry na Zemi a přinesli byste tam technologie, jaké tam nepatří. Vám nestačí, že jste jako lidstvo předčasně objevili atomovou energii? Svěřili byste vašim generálům síly, které se mají v poměru k atomové síle jako tajfun k vánku? Ba ne, lidé Země to nesmí dostat do rukou. Ani ti na Zemi, ani vy tady!“

„Podezíráte nás, že bychom vaše prostředky darovali našim vládcům?“ mračil se Standa. „My bychom se naopak postavili proti nim a proti jejich moci!“

„Vám bychom snad mohli věřit, že naši techniku nezneužijete. Jenže nemůžete ručit za ostatní lidi! Byli byste tam jistě mocnější než místní lidé, ale ne všemocní a už vůbec ne nesmrtelní. Jistě si umíte představit, že by po vás šly tisíce profesionálních zabijáků. Komu by se naše technika dostala do rukou, až by vás zabili a zmocnili se jí?“

„Ve stavu allohmoty nás žádné hmotné zbraně neohrozí!“ namítl zaraženě Standa, neboť tyto Sandišůtóvy argumenty nečekal.

„Tím jen dokazuješ, že nemáš dostatečný přehled o pozemských zbraních,“ odvětil na to klidně Sandišůt. „Mikrovlnné a laserové zbraně na allohmotu účinkují. Byla by jen otázka času, kdy by je úspěšně vyzkoušeli i na vás – a pak by vás ani allohmota neochránila.“

„Pokud bychom je do té doby od jejich moci neodstavili,“ namítl Standa.

„Kdybychom měli aspoň trochu zaručené, že se to podaří, dávno bychom vás tam sami poslali!“ pokýval hlavou Sandišůt. „Za současného stavu věcí si to ale nedovolíme riskovat. Skončilo by to katastrofou. Pro vás i pro Zem.“

„Mohlo by jedině vadit, že je nás tady málo,“ řekl Standa vyčítavě.

„To také,“ souhlasil Sandišůt. „Ale to by nebyl problém. Kdykoliv můžeme na Zemi zahájit nábor dobrovolníků a z nich vybrat spolehlivé, kteří by mocným na Zemi nepodlehli, zejména psychicky. Ale čas na to ještě nedozrál. Země je i pro nás těžký hlavolam – natož pro vás s vaší nižší mozkovou kapacitou! Buďte rádi, že si na Dzígvlegtu žijete v přepychu jako největší boháči na Zemi, vzdělávejte se, jak to jen jde, ale nesnažte se vrtat bezhlavě do pochybných projektů! Nemáte je podložené vědomostmi, nedokážete je ani naplánovat, jen byste je zkazili. Jak to sami říkáte – představujete si to jako Hurvínek válku a na Zemi byste působili jako sloni v porcelánu!“

„Snad bychom mohli aspoň těm nejpotřebnějším lidem na Zemi pomáhat, ne?“ snažil se usmlouvat aspoň něco.

„Není to žádoucí,“ odmítl to Sandišůt. „Napravit všechny křivdy světa je nad vaše síly. Ano, mohli byste některým pomoci. Ale jak? Natahat sem do Dzígvlegtu tisíce až miliony ztroskotanců, kteří by tu nepředstavovali žádný užitek? A spolu s nimi statitisíce agentů, kteří zlu na Zemi pomáhali, pomáhají a pomáhali by i odsud…“

„My bychom je vybírali opatrně!“ sliboval Standa.

„Už dnes se tady na Dzígvlegtu najdou nezodpovědní jedinci, kteří se spolčují s našimi protivníky gufyry!“ odpálil do Sandišůt. „Dobře si rozmyslete, koho chcete obhajovat! Jen tak na okraj – tohle někdo předal lidem Země!“

S těmi slovy hodil na stůl – světelný meč Lorda Darth Vadera. Na okamžik zapnul jeho svítící čepel, až vykousla do desky stolu hlubokou rýhu, aby bylo vidět, že je plně funkční.

A Standa ztuhl nejvíce ze všech.

*****

Jednání se Sandišůtem nakonec skončilo nerozhodně.

Sandišůt neustoupil ani o píď, bohužel měl pádné důvody. Meč Darth Vadera prakticky rozmetal Standovu nabídku s opatrným zasahováním na Zemi a vyřadil ho tím z další diskuse. Všechno ostatní odmítl poukazem na to, že tomu nikdo z pozemšťanů pořádně nerozumí.

Co na to mohl Standa namítat? Ještě že to Sandišůt neobrátil přímo proti němu, ale jen na jakéhosi »nezodpovědného jedince«, který se zlotřile spřáhl s gufyry!

Otec Mihovič ale také neustoupil a tvrdil, že jednání o nás bez nás je pro lidi ze Země ponižující a kromě toho se zdá, že se situace na Zemi spíš zhoršuje než aby se lepšila.

„Ještě před pouhými čtyřmi sty lety jste mohli proti vládnoucím silám zakročit, aniž by Zemi hrozil kolaps,“ vyčetl Sandišůtovi. „Píkami a mušketami by nenadělali tolik paseky, jako dnes atomovými bombami. Že přesto dokázali ve Třicetileté válce téměř úplně vylidnit Evropu, je výraz naprosté ignorance z vaší strany. A protože se to neustále zhoršuje, zdá se, že máte čím dál tím méně možností do vývoje vůbec nějak zasáhnout.“

Sandišůt na to reagoval rozzlobeněji. Nikdo z přítomných tomu nerozumí, přítomnost nerozumných dětí je výsměchem vážnému jednání a Rada Sandišůtů už rozhodla o postupu na Zemi na dalších deset let, takže vlastně ani není o čem jednat.

Zvedl se od jednacího stolu, nasedl do rationu a odletěl nejbližším otevřeným oknem.

„A máme po žížalkách!“ vzdychl si otec Mihovič, když ration se Sandišůtem nabral za oknem směr vzhůru a zmizel jim s očí.

Standa jen mlčel, ještě se z toho nevzpamatoval.

Otec Mihovič vzal se stolu meč Darth Vadera a podíval se na Standu.

„No, Stando, to jsi dal Sandišůtům dáreček!“ řekl vyčítavě. „Co tě to napadlo? Komu jsi to na Zemi vůbec dával? Nenapadlo tě, že to může být nebezpečná hračka?“

Neptal se ani, čí je to dílo – bylo to jasné. Nikdo jiný než Standa, Slávka a otec Mihovič na Zemi nebyli a jen Standa tam byl sám. Nebylo nutné viníka složitě hledat ani usvědčovat.

„To jsem dal kamarádovi za nahrání těch filmů!“ vysvětloval Standa.

„A nemohl jsi mu dát něco méně nebezpečného? Třeba kalašnikov nebo protitankovou řízenou střelu? Nebo pět kilo semtexu i s rozbuškami? Proč zrovna tohle?“

„Já jsem mu vysvětlil, že s tím musí zacházet opatrně!“ bránil se Standa.

„Je otázka, co všechno s tím vyváděl, když se to doneslo až k Sandišůtům?“

„To nevím,“ schlípl Standa. „Já jsem ho varoval, že to není žádná hračka!“

„A ještě ke všemu za hodně pochybné filmy,“ přisadil si Standův táta. „Osm z deseti už je přesunutých mezi nevhodné a zbývající jen proto ne, že si je ještě nikdo nestihl pustit.“

„To není pravda!“ bránil se Standa. „Spousta těch filmů je oblíbená a není označená jako nevhodné!“

„No jo – ale většinou jsou to pohádky nebo filmy o Krtečkovi!“ přidala Slávka.

„I ty?“ podíval se na ni Standa zle.

„I já!“ oplatila mu pohled, jenže s hrdostí v hlase. „Uznej, udělal jsi pěknou botu!“

„Udělal!“ vybuchl Standa uraženě, že se všichni postavili proti němu. „Ale udělal jsem aspoň něco a neseděl jsem disciplinovaně na zadku, jako ostatní – a někteří už šest set let!’“

Vyskočil od stolu, srdíčko plné vzdoru, nasedl do bubliny rationu a vyletěl z knihovny stejným oknem jako před ním Sandišůt.

Odletěl se někam v skrytu vybrečet… Výjimečně ne na ochoz Velké věže, ale tam, kde ho nikdo nenajde… Ačkoliv na věž zpočátku zamířil, přistál na obvyklém místě, zrušil ration – jenže pak znenadání zmizel.

Zůstal po něm jen zápach hořící síry…

*****

V Adu se objevil na obvyklém místě, kde již několikrát předával gufyrům pozemské darebáky. Ani to už se nebude opakovat – a možná nějakých pár století…

Bylo mu do breku, tak brečel. Tady to nikdo neuvidí. Místo aby zamířil směrem, kudy gufyrové odváděli přinesené gaunery, šel téměř na opačnou stranu. Přímo proti známé cestě leželo nevelké, ale nepříjemně sálající lávové jezírko, které musel z úctyhodné vzdálenosti obejít. Nepomáhalo zaclánět si obličej rukou a kromě toho měl nejasné tušení, že nemá ani nehořlavý oblek, jako zdejší trestanci.

Lávové jezírko mělo aspoň jednu výhodu – nebylo zdrojem sirného zápachu, jen horka a světla, ale jak se vzdaloval dál a dál od záchytného bodu, zápachu přibývalo. Vzduch byl plný hnědého dýmu, při zemi se plazily modravé plamínky hořící síry. Zatím se to ještě dalo snést, ale Standa si uvědomoval, jak i pouhý pobyt tady musí být nepříjemný. Natož když tu trestance nutí k výkonu, na jaký nejspíš nebyli zvyklí nikdy v životě. Ano, české úsloví říká, že si člověk zvykne na všechno, dokonce i na šibenici, jenže to zásadně tvrdí jen ti, kdo tam nikdy neviseli. Pobyt tady byl opravdu trestem. Místo skrovného odpočinku jen včelí buňky, ve kterých se nedá pořádně ani otočit, kdovíjaké jídlo… nebylo jim co závidět.

Měl by je ale litovat?

Oni tu přece netrpí nevinně! Každý má na svědomí tolik lidského neštěstí, že si trest určitě zaslouží. A co víc, až jim trest skončí, co je čeká? Dlouhý život, zprvu na Roponochu a pak na Dzígvlegtu, bez starostí, skoro jako v ráji… teda, až na drobné výhrady… Nebude to pro ně nezasloužené? Vždyť své oběti přežijí více než několikanásobně! Nejen ti skuteční vrazi, ale i menší grázlové, kteří lidi nelikvidovali přímo fyzicky, ale »jen« existenčně! Až si trest odpykají, budou si žít jako ostatní. Neměli by je spíš vracet na Zem?

Kráčel ostrým krokem skoro hodinu tou bezútěšnou krajinou. O návrat se nestaral – až ho vycházka omrzí, prostě se vrátí pomocí adchyfu rovnou na ochoz Velké věže.

Když se ale zamyslel nad svou neopatrností, musel přiznat, že to vůbec nepromyslel. Dát Kájovi světelný meč Darth Vadera byla opravdu pitomost. Kdyby mu věnoval kalašnikov s ostrými náboji anebo protitankovou řízenou střelu, byly by to také nebezpečné hračky, ale na Zemi by to nebylo nic nového. Jenže fungující generátor ničivého torzního pole je přece jen silný tabák! Dobře, že to Kájovi zabavil Sandišůt a ne nějaký vojenský zbraňový expert! V Čechách naštěstí není intenzivní vojenský výzkum jako jinde ve světě – co to říkal Sandišůt o mikrovlnných nebo laserových zbraních, které účinkují i na allohmotu? A oni se po Zemi pohybovali úplně bezstarostně v dobré víře, že na ně nic nemůže!

Naštěstí to Sandišůt hned také napravil – meč Kájovi zabavil a odnesl. Aspoň že tak! To se samozřejmě už nikdy nesmí stát! Otázkou je, zda ty filmy aspoň za to stály? Většinu jich diváci vyřadili do nevhodných – pravda, Hollywood je seká jako Baťa cvičky, občas se mezi nimi objeví film, který stojí za zhlédnutí, ale většina filmů jsou »béčka« nebo »céčka«, některým plně patří i hodnocení »odpad« – snad se v tom množství našlo aspoň pár dobrých titulů, jinak by to byl hodně ztrátový obchod! Ačkoliv – ztrátový to teď byl pro Káju, když mu Sandišůt meč zabavil…

Dobrá, byla to hloupost, pitomost, kravina – ale co dál? Jednání se Sandišůty očividně skončilo neúspěchem. Nejspíš k tomu přispěl i on, ale dá se pochybovat o tom, že by to bez incidentu s mečem dopadlo lépe. Sandišůti je zkrátka na Zem nepustí a gufyrové, kteří chtějí se Sandišůty vycházet čestně, jim také nepomohou.

Mají pozemšťané žít na Dzígvlegtu podle představ Rady Sandišůtů – tiše a pokorně čekat, až se někomu rozleží, že pro ně i ráj může být vyhnanstvím?

Jenže – co s tím nadělají? Sandišůti je na Zem nepustí a gufyrové jim smazali všechny záchytné body. Sami se tím připravili o možnost zasahovat na Zemi! Z toho plyne, že si cení dobrého vztahu se Sandišůty víc než spravedlnosti a ta pro ně není tím nejdůležitějším, jak se Standovi až dosud zdálo!

Nemají ale pravdu i Sandišůti?

Přinejmenším aspoň v jednom nelžou: pozemšťané na Dzígvlegtu nestačili pochopit ani zlomek techniky Sandišůtů – o gufyrské ani nemluvě.

Nebylo by lepší nejprve se něco naučit, aby na Zemi nemuseli jen trpně používat dary, o nichž prakticky nic nevědí?

Co kdyby si na Zem vytvořili vlastní průchod chitsaldil? To jim přece nikdo nezakázal a nebyla by to ani podpora ze strany gufyrů! Mohli by je Sandišůti ještě omezovat? Vždyť jim to vlastně ani teď nezakázali! Zřejmě jsou si jistí, že to bez jejich chitsaldilů nepůjde! Pravda, nejprve by je museli pochopit, pak zkonstruovat, ale kdyby se jim podařilo vytvořit si červí díru někam do Čech, mohli by tam cestovat aniž by porušili zákazy!

Jenže na to si zatím nemohl troufnout. Je přece teprve kluk, nemá ani potřebné školy, ani technické znalosti. A i kdyby se mu to podařilo, pořád by to bylo jen využití Sandišůtské techniky, nic převratně nového…

Ale i to by v jejich postavení mělo smysl! Hraběti Monte Christo se podařilo uniknout i z nedobytné pevnosti If! Trvalo mu to sice dlouhá léta, ale nakonec svobodu získal! Tady to možná potrvá ještě déle, ale… délka života se na Dzígvlegtu počítá na staletí a to by v tom byl rohatý… to by v tom byl gufyr, aby nakonec svobodu nezískali!

Chce to jen jedno. Vrátit se na hrad a učit se. Prakticky totéž, co dělal doposud.

A měl by se poohlédnout po ostatních lidech na Dzígvlegtu.

Musel uznat, že on sám je pouhý kluk a na Dzígvlegtu je teprve krátce. Naučil se toho možná víc než promovaní inženýři na Zemi, ale když se porovná s učitelem Nejezchlebou nebo s otcem Mihovičem, sám musí uznat, že toho zná ještě málo. Vždyť tady musí být plno lidí, kteří sandišůtskou techniku studují už celá staletí! Začínali sice z úrovně středověkých vědomostí, ale pomocí knih se mohli už dávno dostat vysoko nad špičkovou vědu Země!

Nebude ale drzé, aby se on, mláďátko neopeřené, chtěl mezi ně vetřít? Sebekriticky si musel přiznat, že toho zatím moc neví. Bude muset ještě hodně studovat!

Teď má ale další důvod.

*****

Spojenci

Od neúspěšného vyjednávání se Sandišůty se Standa držel stranou.

Možná k tomu neměl tak pádný důvod. Vyvedl sice klukovinu, ale na Jukagyri nikdo nepochyboval, že by to bez ní dopadlo stejně. I gufyrové je varovali, že to není jednoduché. Měli je poslechnout. I když ještě nevěděli, že je gufyrové hodili přes palubu a vyměnili za dobré vztahy se Sandišůty, což Standa chápal jako nespravedlnost.

Standovi se navíc podařilo urazit otce Mihoviče. Vpálit mu, že šest set let disciplinovaně seděl na zadku, taky nebylo spravedlivé! Standa zkrátka vybuchl jako mina a bylo by na místě pokorně se otci Mihovičovi omluvit. Teď ale nevěděl, jak by měl s omluvou začít, takže se – jak to s oblibou říkal táta – raději spolehl na »indickou metodu« – nechal to »na Indy«.

Na společné obědy a večeře docházel jako dřív, ale když v rodinném kruhu probírali, co budou dělat v následujícím období, zarytě mlčel. Jen jednou se vmísil do diskuse a přidal svůj hlas na jednu stranu. To když maminka u jednoho oběda navrhla uvažovat o možnosti odejít z Mihovičova hradu a usadit se někde ve vlastním.

„Já nikam nepůjdu!“ řekl zarputile. „Když se odřízneme od zdejší knihovny, už se nic dalšího nedozvíme!“

„Pokud vím, všechny knihy obsahují totéž,“ namítla maminka. „Ať se nacházejí tady v knihovně nebo kdekoliv na Dzígvlegtu!“

„Tady se mohu zeptat, kdykoliv něčemu nerozumím,“ namítal Standa. „Navíc tu máme školu s panem Nejezchlebou.“

„Dobře, dobře, kvůli škole tu ještě nějakou dobu zůstaneme,“ ustoupila maminka. „Ale měli bychom už teď uvažovat, co potom!“

„Postavit rodinný domek dokážu během půldne!“ ujistil všechny Standa. „Není to vůbec takový problém, jako na Zemi! A najít vhodné místo taky nedá žádnou práci. Na Dzígvlegtu je prostoru habaděj!“

Tím považoval svůj vstup do diskuse za skončený. Zvedl se a odešel.

„Není nějakej divnej?“ zaslechl ještě za sebou Jítin hlas.

„Nějak nám předčasně klackovatí,“ vzdychla si i maminka.

Víc už neslyšel, protože už odlétal v rationu na svůj oblíbený ochoz Velké věže… Jen tušil, že svým odchodem způsobí změnu tématu hovoru.

Nejlépe se přece drbe o nepřítomných…

*****

Nahoře ho ale zaskočila žádost o spojení, která nepocházela od nikoho známého.

Rychle se otočil, aby za ním byla jen holá zeď, a spojení povolil.

„Příjemný den přejeme!“ usmívali se na něho dva kluci. Starší než on, určitě měli nad dvacet let, ale nebylo to tolik, aby ho nemohli přijmout jako kamaráda, kdyby o to stáli.

„Žádné další filmy už nebudou!“ řekl bez pozdravu, neboť se domníval, že se na něho obrátili kvůli nim.

„Nejde o filmy!“ ujistili ho rychle oba. „Ale mohly by tě zajímat paralelní světy!“

„Co s nimi máte?“ zachytil se drápkem.

„Hele, tohle se nedá řešit na dálku!“ ujistil ho ten bližší k oknu. „Máš-li chuť, přileť za námi na samotu Tannenstein – najdeš ji na mapě Dzígvlegtu. Kdy bys mohl přiletět?“

„Třeba hned!“ navrhl jim.

„Tak poleť, už na tebe čekáme!“ souhlasili.

Na odpoledne neměl nic naplánovaného, takže bez meškání nasedl do rationu a vznesl se podle mapy, zobrazené na svém tabletu.

Samota Tannenstein ležela nedaleko hradu Jukagyri – vzdušnou čarou vzdálená sotva dvacet kilometrů. Pro ration to byla otázka necelé minuty letu, takže vzápětí klesal na louku poblíž nenápadného, ale poměrně prostorného domu na úpatí nevysokého kopce, pokrytého hustým lesem. Dva kluci už ho tam vyhlíželi, dokonce kvůli němu vyšli z domu.

„Tak čao, hoši!“ pozdravil je, sotva zrušil ration.

„Sprechen sie deutsch?“ dostal odpověď.

„Jo ták – vy neumíte česky!“ usmál se a přešel na telepatii.

No jo! Spojovací okna měla jednu vlastnost. Samočinně překládala všechno, co spolu lidé hovořili, do jazyka toho na druhé straně. Byla to nesporná výhoda, nikdo nemusel znát cizí řeči, jen to občas mátlo a když se pak sešli osobně, mohlo se stát, že jeden druhému nerozuměli. Na Dzígvlegtu se naštěstí jazykové bariéry neřešily pomocí tlumočníků ani jazykových rychlokursů, ale univerzální telepatií – i když mluvit jednou společnou řečí bylo vždycky nejpohodlnější.

„My jsme Švýcaři!“ odpověděli mu. „Ale to je snad vedlejší. Hlavně že se máme na čem shodnout. Nakonec – telepatie není nejhorší. Ale pojď dál!“

Zavedli ho do domu, kde ho ve velkém pokoji se skutečným, smůlou vonícím krbem posadili do pohodlného křesílka u nízkého stolku, na kterém ležel – jeho tablet. Přesněji jen jeho kopie – tablety se zejména mezi mladými šířily rychle a jak vidět, nejen mezi Čechy.

„To je tvůj výmysl, že?“ začali bez zdvořilostních odkladů.

„Jistě,“ přikývl a vytáhl z kapsy svůj, navlas podobný.

„Príma,“ pochvalovali si. „A taky jsme zaslechli pomluvu, že jsi ze Země přivezl pár stovek nemravných a horrorových filmů.“

„Jo – ale už se to nebude opakovat!“ řekl.

„Proč?“ podivili se. „Staromilci tě sprdli, co?“

„Ani ne – ale nemám už přístup na Zem,“ vzdychl si.

„Nemáš?“ zesmutněli. „To je škoda. Mysleli jsme, že bys nám mohl pomoci.“

„Rád – pokud to bude v mých silách,“ řekl. „Jen nevím, jak.“

„Jestli nemáš přístup na Zem, pak asi nijak,“ vzdychl si jeden. „Abys tomu rozuměl…“

„Jenže to už ho asi zajímat nebude,“ snažil se ho zastavit druhý. „Když už beztak na Zem nemůže…“

„Tak co?“ obrátil se první na něho. „Chceš říci, že už pro nás není zajímavý? I kdyby, proč ho mezi nás nepřizvat? Přinejmenším kvůli tomu tabletu!“

„No dobře!“ podvolil se druhý. „Tak mu to tedy řekni!“

„Víš – vzali bychom tě do party, ale… předpokládám, že v nouzi nejvyšší umíš držet jazyk za zuby, i kdyby tě mučili!“ začal první.

„Máte snad něco nelegálního?“ usmál se Standa.

„Tak trochu,“ přikývl první. „Vymysleli jsme… i vyzkoušeli odlišný způsob dálkového cestování. Říkáme tomu »préto« a je to úplně pohádkové – vzpomeneš si a jsi na místě.“

„Něco jako gufyrský adchyf?“ nadhodil.

„To neznáme,“ zarazili se oba. „Máš snad také něco podobného?“

„Jo, mám,“ přikývl. „Jenže je mi to houby platné. Mám od gufyrů červí díry, dá se jimi v okamžiku cestovat skoro kamkoliv… jen s nepatrnými omezeními, které to, bohužel, úplně znehodnocují.“

„Od gufyrů?“ zeptal se udiveně první a oba měli při pohledu na něho oči navrch hlavy. „Poslyš, Hansi, to nebude prosťáček, když si troufá jednat s gufyry!“

„Možná,“ připustil Hans. „Jen jestli dokáže taky mlčet, když je potřeba.“

„To se rozumí, že se nesmím před Sandišůty o gufyrech ani zmínit, ti by v tom hned viděli opovrženíhodnou hanebnost,“ dodal Standa.

„Gufyrové ti dokonce něco dali?“ vyzvídal Hans.

„Jo,“ přikývl Standa. „Tvářili se, jako když nám lidem chtějí pomoci a tak mi věnovali tu schopnost… jenže pak mi ji zase omezili, takže je mi k ničemu. Teď už je s tím konec!“

„Proč ti ji omezili? A jak?“ dychtili po podrobnostech.

„Protože se nakonec dohodli se Sandišůty, že už lidi nebudou podporovat. Sandišůtové jednání lidí s gufyry považují vůbec za hanebnost,“ přiznal Standa.

„No, u gufyrů se podrazům nedivím, to jsou odjakživa poťouchlíci, ale že by se na tom podíleli i Sandišůti?“ podivil se první. „Ačkoliv – ani oni nejsou andělé…“

„Nemají si co vyčítat,“ řekl Standa rázně. „Z doby, kdy jsem s gufyry jednal, mám jejich adchyf. To je takový tunel pro rychlé cestování.“

„Poslyš – necestoval jsi s tím nakonec i na Zem?“ napadlo Hanse. „Nás se neboj, my to nikomu neřekneme!“

„Cestoval jsem,“ přikývl Standa. „Tak jsem přivezl i všechny filmy. Pak mi ale gufyrové přístup na Zem omezili – a tady to skoro nemá cenu…“

„To nikdy nevíš,“ utěšoval ho Hans. „Poslyš, Fritzi, máš pravdu, vezmeme ho k nám. Tenhle hoch už něco umí a nebude to žádný jelimánek!“

„To ti říkám už chvíli!“ souhlasil Fritz. „Tak tedy, velevážený Stando, vítáme tě v naší »partyzánské osvobozenecké skupině« – teda, jestli se chceš přidat!“

„Osvobozenecké?“ podivil se Standa.

„Jo,“ ujistil ho Fritz. „Když už jsi jednal s gufyry, muselo ti dojít, že nás tu Sandišůti drží víceméně nedobrovolně. Možná jsme sem dobrovolně přišli, ale to jsme netušili, co nás tady čeká. A jestli máš stejně jako my »heimweh«, neboli stesk po domově na Zemi, pak jsi mezi námi na správném místě.“

„S tímhle pohledem na Dzígvlegt souhlasím,“ řekl Standa. „Jen mi ještě není jasné, co chcete dělat. Pod pojmem »partyzánská osvobozenecká skupina« bych si představil střelbu ze zálohy, výbuchy, bomby a tak… ale s tím nechci nic mít, jsem zásadně proti násilí.“

„My taky, v tom jsi taky náš,“ opáčil Hans. „Ale nechceme tady zkejsnout jako ti, co už tady trpně zhebli, aniž by se aspoň před smrtí podívali domů na Zem.“

„Tady se taky umírá?“ podivil se Standa.

„Jako všude ve vesmíru,“ ujistil ho Hans. „Smrt je logické vyústění života, prostě patří k němu. Ale byli tady už strašně dlouho, říká se, že šedesát tisíc let… jednoho jsme viděli, ale to už skoro není o co stát.“

„Tohle už trvá tak dlouho?“

„Jo – slyšel jsem, že sto tisíc let,“ přikývl vážně Fritz. „Začalo to když pračlověk honil mamuty, pokračovalo to přes Sumery, Egypťany, Čínu, Řím – a trvá to dál. Jestli ještě někdo věří tomu, že Sandišůti chtějí lidem na Zemi pomáhat, tak my už ne. Mají nás za pokusné králíky, pozorují nás, ale nehnou prstem. A víš, co jsem slyšel o Dzígvlegtu? Že jsme tu jen jako populační vzorky. Kdyby se lidi na Zemi úplně vyvraždili – což by šlo atomem snadno – zůstali bychom tady jako genetický vzorek. Ale nám se nechce být jen jako genetický vzorek! Tak jsme se rozhodli nesedět disciplinovaně na zadku a čekat jak to dopadne!“

Sedět disciplinovaně na zadku… přesně těmi slovy urazil Standa otce Mihoviče!

„Dobrá,“ řekl. „Proto jste vymysleli něco podobného gufyrským adchyfům. Dokážete se tím přesunout jinam… To vypadá slibně… hlavně aby vaše »préto« nebylo stejné, aby to gufyrové nemohli zablokovat stejným stylem, jako své adchyfy.“

„Á – správně uvažuješ!“ pochválil Standu Fritz. „Dokážeš pořád ovládat tu gufyrskou bránu? Mohl by ses pokusit porovnat ji s tou naší?“

„Mohli bychom to zkusit,“ navrhl Standa.

„Tak to zkusíme – ale až za chvilku, ať na sebe nepřitáhneme pozornost gufyrů. Když už jsi náš, dozvíš se toho ještě víc. Švédové mají príma partu, která se pokouší o něco jako je Sandišůtský chitsaldil. Mají i úspěchy – jenže se jim nepodařilo vytvořit přechod na Zem, ale kamsi jinam… zatím nevíme, kam. Paralelních vesmírů je zřejmě víc než dva, kam patří Země nebo Dzígvlegt. Takže zkrátka objevili nějaký úplně jiný svět, říkají mu Hjöwilt. Pro nás je důležité, že tam nejsou ani Sandišůti, ani gufyrové, zato jsou tam vhodné podmínky k životu. Není sice tak ideální jako Dzígvlegt, jsou tam jisté problémy, ale dalo by se tam žít bez jejich dohledu – a to určitě stojí za pokus, ne?“

„To by bylo super!“ neskrýval Standa nadšení.

„A poslední gól – náš dopravní prostředek »préto« nepotřebuje k cestám do švédského Hjöwiltu ani Sandišůtský chitsaldil, ani jeho švédskou variantu. Jen si pomyslíš a už jsi tam, vůbec nerozhoduje, jestli je to v našem nebo v jiném vesmíru.“

„Tuhle vlastnost mají gufyrské adchyfy taky,“ doplnil rychle Standa. „Proto jsem mohl cestovat na Zem i bez chitsaldilu. Jenže to nakonec Sandišůti přece jen zjistili a došlápli si na gufyry, aby mi to zatrhli. A gufyrové neriskovali roztržku, takže na to ihned přistoupili. A od té doby – šmytec!“

„Jenže naše »préto« má malou nevýhodu,“ posteskl si Hans. „Dá se s ním cestovat rychleji než blesk, ale jen tam, kde je položená značka, neviditelný a téměř nezjistitelný uzlík zkrouceného prostoru. Jenže bez značky to prostě nejde.“

„Přesně jako u gufyrského adchyfu!“ vzdychl si Standa. „Jen mám starost, aby to nebylo totéž! Kdyby gufyrové někde vaše značky zjistili, byli by ochotní všechny zrušit. Jako to udělali na Zemi a tím mi ji úplně znehodnotili.“

„Můžeme to zkusit, ale řekl bych, že to nebude totéž,“ doufal Fritz. „Vtip je v tom, že naše značky mají vnitřní kód, podle kterého se odlišují. A byla by hodně velká smůla, aby ty gufyrské měly nejen stejný princip, ale i stejný kód.“

„Můžeme je porovnat,“ navrhl Standa. „Někam poblíž položím gufyrskou značku a vy ji zkusíte objevit. Kdyby to nešlo, bylo by to dobré znamení. Já bych se naopak pokusil vycítit vaše značky a když mi to nepůjde, znamenalo by to, že je neobjeví ani gufyrové.“

„Výborně – to hned vyzkoušíme!“ souhlasil Fritz. „Náš největší problém je, že se nám nepodařilo dostat se na Zem. Kdyby se nám tam podařilo umístit aspoň jednu naši značku, jsme rázem vládci tří vesmírů!“

„Hele – jak je vlastně složité ovládání vašeho »préta«?“ zeptal se Standa. „Co k tomu potřebujete? Mě gufyrové kvůli řízení adchyfu a aglomna trochu pozměňovali.“

„To my musíme taky,“ přikývl Hans. „Ale to je otázka pár vteřin, to ti můžeme zařídit raz dva! Budeš se moci přemisťovat kamkoliv, kde máme značky. Implantace ovladačů je přece běžná funkce lizidů už odedávna. Jak myslíš, že tě upravovali Sandišůti i gufyrové?“

„Spíš bych se potřeboval naučit dělat tu úpravu jiným,“ navrhl naopak Standa.

„Nač bys to potřeboval?“ zarazil se trochu Hans.

„Víte, byla by to cesta, jak umístit vaši značku na Zem,“ začal jim vysvětlovat. „Vy se tam jinak nedostanete, já už asi taky ne. Ale občas na hrad Jukagyri přibudou nováčci a těm někdy Sandišůti umožní »částečný návrat« – jednu jedinou cestu na Zem. Je to prakticky jediný legální způsob, jak se dostat přes Sandišůtské chitsaldily. Postačilo by pak zpracovat prvního adepta na »částečný návrat« – vybavit ho schopností umisťovat značky »préta« a přesvědčit ho, aby na Zemi aspoň jednu položil. Když už na Jukagyri bydlím, ukecal bych ho, co vy na to?“

Fritz s Hansem se na sebe užasle podívali.

„Já jsem ti to říkal!“ vyhrkl Fritz. „To je přesně to, co potřebujeme! On je vážně náš!“

„Chtělo to zkrátka nápad!“ souhlasil Hans. „A někoho, kdo bydlí na hradě.“

„Pojďte, kluci, hned vyzkoušíme, čím se vaše »préto« liší od gufyrského, ať víme, na čem jsme!“ navrhl Standa. „Byla by to naprosto klíčová otázka. Kdyby nám nemohli házet klacky pod nohy ani Sandišůti, ani gufyrové, byla by to pro nás konečně svoboda.“

„Tak jdeme!“ souhlasil Hans.

*****

Zkoumání rozdílů značek dopadlo podle všeho uspokojivě. Standovi se nepodařilo skočit na žádnou ze značek, položených předtím Fritzem a Hansem – prostě je necítil. Nebyla to úplná jistota, ale dalo se předpokládat, že značky systému »préto« neodhalí ani gufyrové.

Na oplátku poskytli bratří Standovi úpravu, umožňující systém »préto« používat. Mohl by si teď jako jediný vybrat, co se mu lépe hodilo. Mohl pokládat i oba druhy značek a naučili ho upravovat další lidi, aby to mohl používat prakticky každý. Prozatím se ale dohodli, že to na Dzígvlegtu libovolně šířit nebude – jen zasvěceným. Ale mohlo je blažit vědomí, že mají připravené v záloze aspoň něco.

Standa měl tedy úkol nepropást prvního nováčka, který se dostane do Jukagyri, získat ho pro položení alespoň jediné značky a případně ho rovnou upravit, aby měl tuto schopnost, až mu Sandišůti umožní »částečný návrat« na Zem.

„Jo – ale nezaručuji, kdy to bude,“ jistil se předem. „Nováčci nepřichází na Dzígvlegt denně a všichni tu možnost nedostanou. Nevím, jak dlouho na to budeme muset čekat.“

„To neřeš!“ ujišťoval ho Fritz. „Nahodíme další udičky u ostatních patronů nováčků, co jich je na Dzígvlegtu. Nejste tu jen vy Češi!“

„No dobře!“ souhlasil Standa. „Kde máte svého patrona vy, Švejcaři?“

„My žádného nemáme,“ vzdychl si Fritz. „Není nás tu tolik, abychom měli vlastního. Přidělili nám jako patrona vašeho českého otce Mihoviče. Naše rodina je tady jediná. Na Zemi není na území Švýcarska jediný chitsaldil, takže se sem od nás běžně nikdo nedostane. My dva a náš fotr jsme tady přes jeskyňařinu, prozkoumávali jsme jeskyně ve Slovenském krasu – a pink, jsme tady.“

„Taky jsme vlítli do chitsaldilu v jedné jeskyni,“ přiznal Standa. „Jenže ne abychom ji prozkoumávali. My jsme utíkali před policií.“

„Jo, slyšeli jsme to,“ řekl Hans. „Když se to tak vezme, dostali jste se sem na lepší, než co by vás čekalo na Zemi. My jsme k útěku neměli důvod, na Zemi se nám dařilo určitě lépe než vám, takže jediné, v čem jsme si tady polepšili, je naděje na delší věk. Jenomže je to za cenu nedobrovolného pobytu, což nás štve. Ale kupodivu jsme se shodli i s tebou, ne?“

„Shodli,“ přikývl Standa. „Jak se zdá, materiální podmínky nejsou všechno a svoboda může mít větší cenu než přepych.“

„Jo, to říkáme taky,“ souhlasil Hans. „Poslyš, kdybys měl zájem, seznámíme tě s kluky ze Švédska, ti co vyvinuli švédskou variantu chitsaldilu. Chceš? Mohli by tě vzít mezi sebe, ale asi ne hned, nejprve by ses musel trochu vzdělat o vícerozměrných vesmírech. Je na to potřebná vyšší matematika, to znamená, nejprve bys měl získat základní školu a pak teprve by to mělo smysl.“

„Já vím,“ usmál se Standa. „Naštěstí se zdá, že tady na to budu mít nejen dost času, ale i dost pramenů – zdejší učebnice jsou přece jen lepší než co jsme měli na Zemi.“

„Jo – a kdyby ses nechtěl rejpat v tom co Švédi – už protože to mají vlastně dokončené a teď už na tom pomalu nebude nic ke zkoumání – můžeš se věnovat i jiným oborům. Tvoje varianta tabletů místo knih není zas tak marná! A vyznáš se v jejich programování, to bude vždycky ceněná dovednost!“

„Jenže to není nic nového,“ vzdychl si Standa. „Tablety jsou i na Zemi, já jsem jen do toho tvaru převedl dosavadní Sandišůtské knihy.“

„Ale senzačně!“ pochvaloval si Fritz.

„To přece vymysleli na Zemi, ne já,“ odmítl chválu jako nezaslouženou.

„Jenže na Zemi by nikdo nedokázal dostat do tabletu zdejší knihu,“ nedal se ani Fritz. „Anebo to roztahování tabletu do stran! To na Zemi není a vsadím se, že se tam ještě dlouho nic takového neobjeví! Považ – ta kapacita, rychlost – a vsadím se, že když někomu upadne na zem pozemský přístroj, že se rozbije. Tvůj tablet je přece o několik tříd dokonalejší!“

„To je zase dané zdejšími technologiemi!“ namítal Standa. „Já jsem to jen spojil.“

„Ale byl jsi tady na Dzígvlegtu první,“ uzavřel to Fritz. „Ani Sandišůty nenapadlo nic lepšího než těžká pergamenová kniha. Tvůj tablet je přitom lepší než jejich konstruktérské knihy – víš, ty velké…“

„No dobře, jsem první…“ připustil Standa, aby se zbytečně nepřeli. „Teď jsem zvědavý, kdy se na Jukagyri objeví nějaký nováček a jestli se mi podaří ho včas ukecat… máte aspoň představu, co budeme dělat v tom dalším vesmíru?“

„Jo, to už dokonce zkoušíme,“ usmál se Hans. „Jednak je třeba pořádně prozkoumat aspoň nejbližší okolí švédského chitsaldilu. Je tam ostrov, asi tak sto kilometrů v průměru. Jiná parta Švédů pročesává lesy a houštiny, aby se v nich neskrývalo něco nebezpečného. Není to tam všude ideální, například ve vodě našli nebezpečné všežravé piraňky, v moři se tam asi nikdo koupat nebude. Další parta tam už přenáší z Dzígvlegtu po částech lizid a chce si tam postavit pár domů.“

„Přenáší lizid?“ opakoval Standa.

„To se rozumí!“ odvětil Hans. „Bez zdejších vymožeností bychom se tam ocitli někde ve středověku a to se nikomu nechce. Proč bychom si Hjöwilt nezařídili jako Dzígvlegt? I to bude fuška, lizid není žádný drobeček, rozměry i váhou se podobá velkým námořním lodím, na fotbalový stadion by se určitě nevešel, navíc se tam musí přenášet po částech a až tam se musí smontovat!“

„Oni už jsou tak daleko?“

„To se ví!“ ušklíbl se Fritz. „Švédové původně mysleli, že se tam všichni odstěhujeme skrz jejich chitsaldil. Bylo by to zdlouhavé, ale budiž, v podstatě by to šlo. Když pak zjistili, co umí »préto«, zajásali a sami nám nabídli spojenectví. V současné době už svůj chitsaldil rozebrali a budou ho stavět na Hjöwiltu, aby zjistili, kam by se dalo ještě projít a co dalšího by mohli objevit. Jediné, co nám chybělo ke spokojenosti, bylo spojení se Zemí. Ale ani to nevypadá úplně marně, když se budeš snažit.“

„Udělám, co budu moci,“ slíbil Standa.

„A zas někdy přijď!“ navrhl Hans.

*****

Hrozba

Setkání s bratry ze Švýcarska vrátilo Standovi ztracený elán. Měl přece pravdu, nemůže na všechno stačit, ale tady je víc skupin, které jsou mnohem dál než on sám. Blažilo ho, že by ho tak snadno přijali mezi sebe. Pravda, měl jim co nabídnout. Tablety, ale zejména naději na přístup na Zem. Tím lépe – ale aby se mezi nimi udržel, měl by znát ještě víc!

Zašel dokonce za otcem Mihovičem, aby se mu omluvil za těch »disciplinovaných šest století sedění na zadku«, což otec Mihovič přijal s chápavým úsměvem.

„Kdybych měl za tu dobu vypočítat své boty, bylo by jich mnohem víc,“ řekl vlídně. „Naštvalo tě, že jsem se zdánlivě přidal na stranu Sandišůtů, co?“

„To ani ne,“ hučel nesouhlasně Standa. „Byla to má bota a nedomyšlenost, uznávám to, ale vyčítám to jen sobě. Spíš mě mrzí, že jsem to zkazil ostatním – ačkoliv se obávám, že by to dopadlo stejně i bez toho zakopnutí.“

„Máš asi pravdu, ale na druhou stranu, chybí ti smysl pro krytí,“ řekl otec Mihovič.

„Co to je?“ zeptal se Standa.

„Nekreješ se před nepřítelem,“ objasňoval mu otec Mihovič. „Podívej se, kdybys v mé době přiznal, že jsi jednal s gufyry, bez milosti by tě upálili. Kdo tenkrát nechtěl padnout do podezření, že se stýká s nečistými, musel to skrývat. To neznamenalo jen nemluvit o tom, člověk musel krýt i všechno, co dělal – až na to nejjednodušší, co dělali všichni. Kdo sbíral léčivé bylinky a dělal z nich masti na lidské neduhy, musel je sbírat potají, nikdo ho při tom nesměl spatřit. V masti už černobýl nebo čertovo kvítko nikomu nevadily, ale chraň tě ruka Páně prozradit, z čeho to mícháš! A tak i ty! Co je ti platné, že držíš jazyk za zuby, když za sebou zanecháváš takové nepřehlédnutelné stopy?“

„Nenapadlo mě, že to může můj kámoš takhle…“

„Poslyš, co jsi vlastně u něho dělal?“ zeptal se ho otec Mihovič.

Standa mu tedy vyprávěl, jak přišel za Kájou s prosbou o nahrání filmů.

„Věděl jsem, že má největší sbírku všeho možného, tak mě napadlo, že by se mohl se mnou podělit,“ vysvětloval.

„A on ti jen tak vyhověl?“

„Vyhověl… jen měl řeči, že bych se mu mohl revanšovat. Tak mě napadl kostým Darth Vadera, který jsem si zrovna chystal na karneval.“

„Ale proč se skutečným mečem?“

„No – aby byl Kája ochotnější,“ řekl Standa. „Nechtěl mi věřit, že jsem za ním přišel z jiného světa, ale byl jsem tam jako duch a nedalo mi práci přesvědčit ho, že nekecám.“

„Ale jak jsi mu mohl dát něco hmotného, když jsi byl beztělec?“

„No – mám od gufyrů schopnost měnit se v ducha a zpět,“ přiznal Standa. „Dali mi to, abych byl na Zemi bezpečný, ale přitom abych mohl hýbat hmotnými věcmi. Nepotřebuji na přeměnu Sandišůtský tyhborgyr, umím to i jen tak.“

„Ale poslyš… slyšel jsem, že se při přeměně dějí v tyhborgyru příšerné věci, létají tam fialové a rudé blesky…“

„To při gufyrském aglomnu ne, ale úplně bez efektů to není. Přeměna vytváří nějaké ionty, poblíž blikají zářivky, i když nejsou zapnuté…“

„A nepřitáhlo to na tebe Sandišůty?“ napadlo otce Mihoviče.

„Žádný tam nebyl… ačkoliv, pokaždé to byl jen okamžik a ration není tak rychlý jako gufyrský adchyf, aby stihli přiletět… to by ale vysvětlovalo, proč Káju nakonec vyhmátli…“

„No vidíš!“ usmál se otec Mihovič. „Kdyby ses opět někdy podíval na Zem, znamená to vyhýbat se důsledně všem takovým efektům.“

„Ty věříš, že se ještě na Zem podívám?“

„Nepochybuji o tom,“ přikývl vážně otec Mihovič. „Jakmile jste jednou zjistili, že by to bez Sandišůtských cavyků šlo, už vás mladé nikdo neudrží.“

„Ty něco víš?“ podíval se Standa opatrně na otce Mihoviče.

„Nevím – ale že už bys byl zase v něčem namočený?“

Standovi nezbylo než otci Mihovičovi vypovědět, co se dozvěděl u Švýcarů.

„Jó, kluci Pilzovi!“ vzpomněl si na ně. „To jsou šikulové! Přišli sem před třemi lety se svým tátou, prolézali Slovenský kras… jenže jim na Zemi nikdo neškodil a Sandišůti jim neumožnili »částečný návrat«. Starý pan Rudolf Pilz se ještě dlouho snažil vymoci si cestu domů, chtěl si ze Švýcarska přivézt svoji choť, jenže mu to nepovolili. Pan Pilz jim od té doby nemůže přijít na jméno – a kluci se zřejmě dali na rebelii… no, ani se jim nedivím…“

„Tady nejde o rebelii,“ řekl Standa. „Tady jde o to, že nás tu drží jako ve vyhnanství.“

„Proč »jako«?“ ušklíbl se otec Mihovič. „Jakmile nám odmítli povolit přístup na Zem, stalo se z Dzígvlegtu vyhnanství, o tom není pochyb. Je to sice nejfajnovější vyhnanství, o jakém se nám kdy mohlo zdát, ale přece jen je to bezpochyby vyhnanství. Jen nevím, jestli to přestěhováním do jiného vesmíru vylepšíte, nebo ještě zhoršíte.“

„Zhoršit to?“ nechápal Standa. „V čem?“

„Budete tam sice z vlastní vůle, ale od Země vás to ještě vzdálí!“

„To je relativní,“ řekl Standa. „Mezi námi, bratři Pilzové vymysleli dopravní prostředek »préto«, podobný gufyrskému ohnivému kruhu adchyf, jenže je jejich a gufyrové nad nimi nemají moc. A jak jsi viděl, tyhle systémy dokáží přeskočit z jednoho vesmíru do druhého i bez chitsaldilů.“

„Jenže tam potřebuješ něco, co ti na Zemi gufyrové sebrali!“

„Záchytný bod,“ přikývl Standa. „Gufyrové nám na Zemi zrušili všechny záchytné body jejich systému. Sebrali je vlastně i sobě, tak hodně jim záleželo na tom, aby nás odstavili od přístupu na Zem! Jenže »préto« má záchytné body jiné. Stačí, aby se někdo z nás lidí dostal na Zem a můžeme tam mít vlastní značky, neviditelné i pro gufyry!“

„Jenže nepočítej s tím, že tě tam Sandišůtové ještě někdy pustí!“

„Stačí, aby tam pustili někoho jiného,“ řekl Standa. „Potřebujeme, aby někomu umožnili »částečný návrat«. Než mu to umožní, implantujeme mu ovladač »préta«, on na Zemi založí první značku – a Země je naše!“

„Nevím, jestli to stihnete!“ pochyboval otec Mihovič. „»Částečné návraty« se obvykle uskutečňují hned první den po příchodu nováčků na Dzígvlegt. Jen si vzpomeň, jak to bylo s tebou! Na nějaké dlouhé přemlouvání – natož na implantování – nebudeš mít čas!“

„Jak vidím, ani nevíš, že implantace je jedna ze standardních funkcí lizidů!“ opáčil na to Standa. „Trvá to pár vteřin, víc času jistě zabere přemlouvání. Pravda, lidé na Dzígvlegtu tu možnost nikdy nevyužívali – až do příchodu bratří Pilzů, kteří ji ke svému systému použili jako první. Chceš ten ovladač taky? Na Zem zatím přístup nemáme, ale dá se s tím úžasně cestovat i po Dzígvlegtu!“

„Zatím jsem si vystačil s rationem,“ zavrtěl hlavou otec Mihovič.

„Zatím!“ odfrkl si Standa. „Ale až budou značky i na Zemi, to už bys snad tou možností nepohrdl, nebo ano?“

„Už jsi ode mě slyšel, že mě Srbsko zklamalo!“

„Srbsko? Já ale mluvím nejen o Zemi, ale i o švédském Hjöwiltu! Tu možnost bys odmítat neměl! No – já ti to říkám i proto, že bych si to potřeboval vyzkoušet na někom, komu se dá věřit…“

„Máš přece sestry a třeba k tomu přemluvíš i Slávku!“

„Za nimi půjdu taky,“ ujistil ho Standa. „Ale tobě to nabízím dřív. Měl bys uznat, že si tě vážím víc než koho jiného tady na Dzígvlegtu!“

„Já tě určitě neodmítnu!“ – z hlasu otce Mihoviče bylo trochu znát dojetí.

„Dobrá – zkusím to!“ řekl Standa. „Hleďme, šlo to! Teď si zkus představit totéž co já, ať to rovnou vyzkoušíme!“

Zmizel mu s očí, ale v následujícím okamžiku se opět setkali – jenže ne v knihovně, ale na ochozu Velké věže hradu Jukagyri.

„Takže ta implantace je takové… nic?“ vzdychl si otec Mihovič. „A to »préto« je taky jiné než ohnivý kruh gufyrů!“

„Přesně tak,“ přikývl Standa. „A teď ještě jedna věc. Naučím tě nový příkaz pro knihu nebo tablet – jinak než pomocí ovladače »préta« ho nezadáš, takže i kniha nám slouží jako utajená skrýš. Vnímej, jak to dělám já, ať mě správně napodobíš!“

Na tabletu se objevil podivný seznam.

„Jukagyri, chodba u knihovny – Jukagyri, knihovna – Jukagyri, ochoz věže – Hjöwilt, staveniště – dům Pilzů, knihovna – dům Pilzů, zápraží – dům Sjöbergů, knihovna… to skoro vypadá jako seznam vašich značek, nebo hádám špatně?“ zkoušel to otec Mihovič.

„Hádáš dobře,“ ujistil ho Standa. „Ale teď pozor! Když se soustředíš na jednu konkrétní položku našeho seznamu, vyvstane ti v hlavě kód toho místa, což ti umožní okamžitě se tam přenést. Knihy i tablety přece dovolují zaznamenat víc než text nebo obrázky! Tento seznam obsahuje texty s přiřazenými pocity. Nemusí tam být všechny naše záchytné body, ale když se někam dostaneš, kde ještě nikdo z nás nebyl, polož tam značku a do seznamu vlož pocit jejího kódu. Je to otázka vteřiny, ale umožníš tím rozšíření naší sítě.“

„To že vymysleli kluci Pilzovi?“

„Kluci Pilzovi vymysleli »préto«, já jsem přidal tenhle seznam, vyznám se ve vnitřku knih a tabletů lépe než oni. Společně jsme tam zapsali záchytné body u Pilzů, pak jsem tam přidal pár záchytných bodů na Jukagyri a jak se teď koukám, kluci Pilzové tam dodali další značky u Sjöbergů a dokonce i na Hjöwiltu. Seznam se nám začíná utěšeně rozšiřovat!“

„Zatím tam ale skoro nic není,“ podotkl otec Mihovič.

„Však jsme teprve začali,“ připustil Standa. „Většina bodů je zatím od Pilzů, ale ti začali přidávat další, tak jako já. A co přidá na seznam jeden člověk, přidá to všem. Nemusíš tam dávat všechno. Není tam bod uprostřed mé komnaty, do toho nikomu nic není, ale společně použitelné body pomalu přibývají. A to je ono!“

„No kluci – zírám! Vy jste to ale vzali hopem!“

„My teď nejvíc ze všeho potřebujeme jednoho nováčka, kterému by Sandišůti nabídli »částečný návrat« na Zem a který by nám tam položil první záchytný bod. Pak by to teprve bylo to pravé! Jakmile se tam uchytíme, položíme si další body sami tak, aby se nedaly jen tak vysbírat – a Země je naše!“

„Takže bys chtěl, abych ti odchytil nejbližšího nováčka, který se tu objeví, že?“ usmál se otec Mihovič. „Jenže jak jistě víš, od vašeho příchodu se tu nikdo neobjevil. Někdy tu je i deset let naprostý klid.“

„Kluci Pilzovi slíbili zlákat mezi nás všechny zbývající patrony nováčků,“ prozradil mu Standa. „Když se to nepovede nám, mají šanci i jiní. Nenecháváme to úplně náhodě.“

„Jak mi to tak říkáš, měl bych se k vám přidat i já,“ vzdychl si otec Mihovič.

„Ty už ses přece přidal,“ ujistil ho Standa.

*****

O svých mladších sestrách Standa usoudil, že jsou na taková tajemství příliš malé, neboť se mu za jeho průšvih s mečem Lorda Vadera pořád pošklebovaly. Pošklebujte se, říkal si při tom v duchu, aspoň nemusím cítit povinnost ještě něco vám sdělit!

Něco jiného byla Slávka. Jednak byla zhruba v jeho věku, takže na ni nemohl uplatnit výmluvu, že je příliš malá a ničemu nerozumí, jednak se mu nepošklebovala.

Porušil dokonce zásadu nevyrušovat ji, nechtěl čekat ani na večeři. Zaťukal opatrně na dveře její komnaty a když se ozvalo »Dále!«, odhodlaně otevřel dveře.

Slávka seděla u pracovního stolu, před sebou na podložce tablet a četla si, jenže když ho spatřila ve dveřích, sfoukla tablet, aby nezjistil, čím se zabývá. To ostatně nebylo až tak zajímavé proti novinkám, které jí přinášel on.

„Měla bys chvilku času na vědeckou diskusi?“ zeptal se jí a zůstal stát na prahu.

„Doufám, že bude aspoň zajímavá!“ položila si podmínku, o níž nemohl rozhodnout, dokud nevěděl, čím se do této chvíle zabývala.

„Taky doufám,“ řekl opatrně.

„Tak pojď dál a nestůj mi tady mezi dveřmi!“ vybídla ho.

Opatrně za sebou zavřel a přišoural se až k jejímu stolu.

„Posaď se u mě!“ vybídla ho a mrkla stranou na volnou židli.

Poslechl ji a pomalu se posadil.

„Povídej, co máš nového?“ vybídla ho.

„Víš, Sláví… ty přece umíš používat gufyrský adchyf…“ začal.

„…to přece oba víme, tak se vymáčkni! Co máš nového?“ pokusila se ho urychlit.

„No – víš, když se k nám přidáš, mohl bych ti dát skoro totéž, jenže bez gufyrů,“ řekl.

„Ke komu se mám přidat?“ chtěla hned vědět.

„Spojil jsem se s partou, která se zabývá zdejší pokročilou technikou,“ řekl. „Aby nám Sandišůti pořád nevyčítali, že se my lidé v jejich technice nevyznáme. Jako svůj příspěvek jsem do party vložil tablet, oni zase »préto«. Podobá se gufyrskému adchyfu, jenže je to jiný systém, vymyšlený lidmi a nezávislý na Sandišůtech, stejně jako na gufyrech. Tablet je lepší do ruky než knihy a teď jsem jim v něm vytvořil seznam záchytných bodů.“

„Prima!“ uznala to. „Seznam záchytných bodů… dobrý nápad!“

„Teď tam toho moc není,“ pokračoval. „Ale seznam se dá rozšiřovat a to už není moje starost, nebo aspoň ne jen moje starost. Teď už na tom dělá celá parta. Nepřidáš se?“

„Gufyrové upravili i někoho jiného než nás dva? Myslela jsem, že je s tím šmytec!“

„Gufyrové nás hodili přes palubu,“ zavrčel. „Ale to, co ti chci nabídnout, je něco úplně jiného než gufyrský adchyf. I když to vypadá podobně a dá se s tím taky cestovat. Na Zem zatím ne, ale časem s tím počítáme.“

„Zatím ne…“ opakovala. „Abych se přiznala, do Adu mě to nějak netáhne….“

„Tam tě ani zvát nechci,“ ušklíbl se. „Ostatně, tam můžeš i beze mě, gufyrské záchytné body jsou tam pořád… Ale když se dáš k nám, mohla bys používat oboje. Gufyrský adchyf i »préto«. Stejně jako já.“

„Ale co přinesu do party já?“ znejistěla.

„Cožpak musí každý něco přinést, aby mohl být v partě?“ opáčil. „A kdyby nic jiného, máš zásluhu na rozšíření »Kuchařky otce Mihoviče« – a to taky není málo!“

„No dobře, kolik vás v té partě je?“

„Ani nevím,“ usmál se. „Kromě sebe a tebe znám jen tři členy party. Otce Mihoviče ti představovat nemusím, jen dva zajímavé kluky, bratry ze Švýcarska Hanse a Fritze Pilze, kteří znají další a jistě nás brzy všechny seznámí.“

„Ono to není jen mezi námi Čechy?“ podivila se.

„Kromě nás Čechů jsou v tom namočení i bratři Pilzové ze Švýcarska, Švédové a snad i nějací Rusové a chystají se k nám přidat další. Je to ve velice slibném jednání.“

„Takže mezinárodní spolek?“ chtěla se ujistit.

„Tak nějak,“ přikývl. „Spolek proti vodění za ručičku.“

„Ale co v tom budu dělat já?“

„Něco se najde,“ mávl ledabyle rukou. „Například – až opět získáme přístup na Zem – mohla bys tam chodit sbírat kuchařské recepty, které otec Mihovič ještě nemá. Jistě jich tam je ještě spousty. Případně si sama najdeš něco jiného, to ještě uvidíme. Důležité ale bude, že chceme něco dělat!“

„Kdyby to bylo opravdu tak, jak říkáš – počítejte se mnou!“

„Já věděl, že nezklameš!“ řekl Standa.

*****

Krátké setkání v knihovně domu Sjöbergů zorganizoval Standa už druhého dne. Poznali se tam s partou Sjöbergovců, bylo jich pět, dva rodiče, dva synové se sestrou Solveigou, ale i nejmladšímu Arnemu bylo přes třicet, z toho třetinu prožil na Dzígvlegtu. Dalšími třemi spiklenci byli Rusové, bratři Novikovi. Všichni znali otce Mihoviče, ale rádi se seznámili s Standou a Slávkou, o kterých už slyšeli. I nejmladší z party Standa měl u všech respekt díky tabletu a seznamu značek pro »préto« a oblíbené už byly i Slávčiny koktejly.

Ani Slávku nepřijali jako malou holčičku, jak se zpočátku obávala. Uznávali ji, že byla několikrát na Zemi. To tady byla taková zvláštnost, že úplně stačila k obdivným pohledům mladších i dospělých. Slávka s Standou se hned nabídli pomoc při stavbě lizidu na Nové Zemi, ale Sjöbergovci je jemně odmítli.

„Nemáte tušení, jak jsme sehraní!“ ujišťovala je Solveiga. „Dříve než byste se s námi sehráli, ještě byste nám překáželi. Ne, v tom nám nepomůžete. Zkuste si najít něco jiného, jistě je víc nutných věcí. Jestli se vám podaří zachytit na Jukagyri nováčky, které Sandišůti pustí na Zem a umožní nám tam získat značku, bude to skutečný zvrat v naší společnosti.“

„A kdybys právě teď neměla nic jiného na práci, naši kamarádi zrovna shánějí dětskou herečku do nového filmu. Nechceš se s nimi seznámit?“ navrhovali jí Rusové.

„Klidně!“ odvětila kurážně Slávka.

Dostala tedy přesné určení ruského režiséra s tím, že se s ním sama spojí, ale ponechali to už na ní, ať se sama rozhodne.

Trochu se aspoň seznámili, ale pak se Standa s Slávkou a s otcem Mihovičem vrátili na hrad Jukagyri. Měli teď důležitý úkol, jehož splnění bohužel nemohli ovlivnit, dokud jim náhoda nepřihraje někoho vhodného.

Slávka ještě téhož dne zavolala Rusům. Režisér Míša Safronov ji pozval na setkání, kde by se domluvili na dalším.

„Ale já neumím hrát, nikdy jsem to nestudovala!“ upozornila ho Slávka.

„To nestudoval nikdo z nás,“ ujistil ji Míša. „Profesionálům asi nikdo neubližuje, takže se na Dzígvlegt nedostávají. Učíme se všichni za chodu, ale zdá se, že to není zas tak těžké.“

Slávka se této nabídky chopila a zaletěla si rationem za filmaři. Vrátila se ale pomocí »préta« a u Rusů stačila nejen položit další značku, ale implantovala jim i ovladače »préta«, čímž si u nich zasloužila další důvod ke spolupráci.

Standa se bál, aby se Slávka neodstěhovala do ruského sektoru Dzígvlegtu, vzdáleného skoro pět set kilometrů, ale byly to zbytečné obavy. Díky »prétu« se Slávka nikam stěhovat nemusela. Odlétala sice brzy ráno, neboť Rusové se řídili Moskevským časem, ale pro ni to byla jen otázka nastavení budíku. Dvouhodinový rozdíl se dal překonat a Slávka se nechtěla vzdát bydlení na hradě Jukagyri ani současných přátel. Švédům i Rusům se představila jako Slávka Tvrzníková – jako kdyby skutečně patřila do nové rodiny. Ale nikdo ji neopravil, rodině Tvrzníků, dětem ani dospělým, to nevadilo.

Čas však ubíhal a na Jukagyri se pořád nic nedělo.

Otec Mihovič si čas od času prohlížel nejnovější informace o Zemi, jak se objevovaly v knihách na Vytvezylu. Knihy si většinu informací vyměňovaly samočinně. Když někdo do své knihy uložil něco nového, znaly to okamžitě všechny, ale pouze v rámci jediného světa. Kdo se chtěl dozvědět novinky i z jiných světů, musel některé knize zadat příkaz, aby se spojila s tamními knihami a stáhla si je.

Mezi vesmíry ani tato aktualizace knih nefungovala. Když chtěl Standa získat od Káji jeho sbírku filmů, musel jednu knihu dopravit na Zem. Na Dzígvlegtu se pak filmy rozšířily velice rychle, stejně jako všechno ostatní.

Sandišůti udržovali některé zajímavosti o Zemi v knihách na Vytvezylu. Otec Mihovič je už několik století pravidelně přenášel do knih na Dzígvlegtu. Při jedné takové aktualizaci si ale všiml, že v Čechách původně hustá síť chitsaldilů řídne. Sandišůti je zkrátka rušili. Nemohl zjistit proč, ale ze stovky chitsaldilů jich zbývalo sotva šedesát a další ubývaly.

„Proč to dělají?“ zamračil se i Standa s Slávkou, když se jim otec Mihovič svěřil, co ho trápí. S každým zrušeným chitsaldilem klesala pravděpodobnost, že se nějaký další zoufalec dostane ze Země na Dzígvlegt.

Chyba byla, že zprávy o situaci na Zemi byly i na Vytvezylu kusé. Standa se obával, aby neutěšené poměry v Čechách nevyvolaly převrat. Spoustě nespravedlností by sice zabránil, ale kdyby se na Zemi neděly křivdy, Sandišůti by nikomu nepovolili »částečný návrat« a to by nepříjemně zkřížilo zdejší plány. Češi na Dzígvlegtu si teď paradoxně přáli, aby se lidem na Zemi vedlo ještě hůř, ačkoliv by si za normálních okolností jistě přáli pravý opak.

Jediné, co naštěstí pokračovalo dobře, byla stavba lizidu na Hjöwiltu. Švédové na tom pracovali ve dne v noci jako mravenci a stavba, velikostí podobná největším zaoceánským parníkům a složitostí kosmické lodi, rychle vyrostla nejen z vnějšího pohledu, ale i uvnitř.

Švédové slibovali, že uvedením lizidu do chodu se vývoj přesune na Hjöwilt. Lizidy umí samy podle sebe postavit své vlastní dvojníky – tato schopnost je důležitá jako pojistka proti přírodním katastrofám. Ale neumí to jinde než ve vlastním světě. Do sousedních světů mohou zasahovat jen pomocí rationů, jenže jejich přepravní schopnost na něco tak velkého nestačí. Každý svět proto vyžaduje smontování prvního lizidu víceméně ručně, pak už je to jednodušší. Tak to kdysi dávno dělali i Sandišůti a gufyrové, když je šířili z jednoho světa na druhý. Samotné lizidy vznikly tak dávno, že byly v obou soupeřících civilizacích prakticky stejné. Nebylo totiž snadné měnit jejich funkce a aby mohli všichni využívat starší i novější verze lizidů, museli pokaždé předělat na novější typ všechny, což bylo se stoupajícími počty lizidů na různých světech čím dál tím obtížnější. Navíc se funkce časem ustálily, až zůstala jen jednotná, neměnná verze. Proto mohli gufyrové bez problémů využívat lizidy Sandišůtů a naopak. Mimo jiné to naznačovalo, že ty dvě civilizace kdysi více spolupracovaly a až později se rozkmotřily.

Lizidy se na jednotlivých světech lišily ještě knihovnami vytvářených předmětů, ty ale byly uloženy jinde. Na Dzígvlegtu to bylo v knihách, jenže na Vytvezylu knihy nic takového neobsahovaly, zřejmě to tam bylo ještě jinak. Otec Mihovič po tom ale nikdy nepátral.

Když teď Švédové postavili lizid na Hjöwiltu, rozšířili tuto vymoženost i tam. Nic víc, ale také nic méně. Důležité bylo, že by měl poslouchat stejně jako ten na Dzígvlegtu a měl by tam zajistit i stejnou civilizační úroveň. Když se k tomu připočte »préto«, vytvořené čistě lidmi, mohla by na Hjöwiltu vzniknout nová kolonie lidí, která by díky vlastnímu spojení se Zemí ovlivňovala i původní svět – Zemi.

Navzdory půl milionu let náskoku společenského a technického vývoje Sandišůtů.

I když s jejich pomocí.

*****

Otce Mihoviče Sandišůti nečekaně povolali na schůzku patronů. Kupodivu je pozvali až do vzdáleného světa Mubakra, kam museli letět několik hodin rationem.

Otec Mihovič se krátce předtím spojil s dalšími patrony a přemluvil je, aby letěli spolu v jednom rationu a zkrátili si dlouhou cestu vyprávěním. Cesta jim uběhla rychleji, jednání bylo výjimečně krátké, ale otec Mihovič se vrátil na Jukagyri mrzutý jako deset čertů. Nejen on, všichni patroni vypadali zasmušile. Bylo to na nich znát, když se na Jukagyri loučili, aby přesedali na vlastní rationy a zamířili domů.

„Nevypadáš zrovna vesele!“ přivítal Standa otce Mihoviče u večeře.

„Víš, jaký je rozdíl mezi optimistou a pesimistou?“ ušklíbl se na něho otec Mihovič.

„Aha,“ zvážněl i Standa. „Takže máš nějaké hodně špatné zprávy!“

„Přesně tak,“ řekl otec Mihovič. „Nejradši bych na půl roku zalezl do rakve!“

„Tak to rovnou povídej!“ vybídl ho pan Nejezchleba.

„Až odejdou menší děti spát!“ dal si otec Mihovič podmínku.

Maminka paní Tvrzníková samozřejmě ihned nahnala Jíťu s Lenkou do jejich komnaty umýt se a zalehnout do postele s pohrůžkou, že je brzy přijde zkontrolovat a pak běda…

Holkám se samozřejmě nechtělo, ale při pohledu na maminku a zejména na tátu zavčas pochopily, že odpor je v tomto případě bezpředmětný a s reptáním zmizely na chodbě.

„Sandišůti přišli s něčím neslýchaným!“ stěžoval si otec Mihovič, když za nejmladšími obyvatelkami hradu zabouchly dubové dveře. „Prohlásili, že lidé spojení s gufyry napáchali na Zemi více zločinů, než se původně ukázalo a že to není možné tolerovat. A že je musíme najít a vydat, než uplyne sto dnů, jinak uvalí sankce na všechny lidi na Dzígvlegtu.“

„Kdo že nás má vydat?“ zbledl Standa.

„Máme to zařídit my, patroni,“ doplnil otec Mihovič. „Samozřejmě jsme na ně všichni zírali jako neviňátka, ačkoliv patroni vědí, jak to bylo, neboť jsou zasvěcení do naší snahy o získání nováčka s možností »částečného návratu«. Sandišůti ale trvají na tom, že musíme zločince vypátrat a vydat k potrestání, jinak to odnesou všichni.“

„A co jste jim slíbili?“ starala se i Slávka.

„Právě že nic,“ odvětil otec Mihovič. „Vymlouvali jsme se, že to prostě nevíme a že to ani zjistit neumíme. Proto nám dali schopnost čtení vzpomínek. Sami to nesmí bez souhlasu vyslýchaných dělat, ale nás podle nich žádné staré smlouvy neomezují, proto s tím nemáme dělat cavyky, i kdybychom měli vykrást vzpomínky polovině lidí na Dzígvlegtu. Aspoň že se to netýká lidí na jiných světech – ale ode dneška mají všichni lidé z Dzígvlegtu zakázáno stěhovat se na jiné světy, nebo se navzájem navštěvovat.“

„Syčáci!“ vzdychl si Standa. „Orwellův Velký Bratr hadr! A co když to nesplníte?“

„Pak zavedou ty sankce,“ odvětil otec Mihovič. „Hned nám řekli, co by to znamenalo, abychom si nedělali falešné naděje, že to bude peříčko. Vypnou nám na Dzígvlegtu všechny lizidy a budeme se muset o sebe starat sami. Jako mimořádnou milost nám dovolili zásobit se předem nějakým nářadím podle vlastního uvážení, abychom nezůstali s holýma rukama, ale má to být od nich nadlouho poslední shovívavost.“

„Oni nás na ten Hjöwilt zkrátka vyženou,“ vzdychl si Standa.

„Jenže pak už nikdy nezískáme přístup na Zem,“ dodal otec Mihovič. „Kamarádi se nakonec shodli, že budeme muset sankce vydržet a Hjöwiltem si jen trochu vypomůžeme.“

„A co kdybych se obětoval a prohlásil se za jediného darebáka?“ navrhl bezstarostně Standa. „Proč jim neudělat radost? Vždyť je to nakonec pravda. Oni beztak něco tuší, když na Zemi vyhmátli Káju. Řekl bych, že si s námi už delší dobou hrají na kočku a myš. Co mi ale můžou udělat? Žádné zločiny jsme tam přece neprováděli.“

„Sebeobětování mě napadlo taky,“ řekl otec Mihovič. „Jenže kamarádi mi to cestou rozmluvili. Shodli jsme se, že to nemá smysl. Nevíme, jaké tresty mohou proti nám uplatnit, ale podle drakonických sankcí je vidět, že by mohly být kruté. Sandišůti navíc vědí, že nás na Zemi bylo víc. Ale i kdybychom se jim nakrásně vydali, bylo by to nejspíš zbytečné a lidi Dzígvlegtu by to nezachránilo. Kdyby nám násilím vzali naše vzpomínky, dozvěděli by se o našem spiknutí, o Hjöwiltu i o prétu. Kamarádi tvrdili, že by pak mohli úplně zlikvidovat výkvět naší inteligence a to by byla větší katastrofa než co jiného.“

„Dobře, ale co tedy chcete dělat?“ zajímalo Standu.

„Cestou domů jsme se shodli jejich požadavek odmítnout,“ prohlásil odhodlaně otec Mihovič. „Možná bychom o tom měli uvědomit gufyry. To byste snad mohli vy dva.“

Standa s Slávkou se na sebe nerozhodně podívali. Něco takového nečekali. Na Zemi se přece nedopustili ničeho, co by se dalo nazvat zločinem! Že donesli gufyrům pár darebáků? To přece bylo ve jménu spravedlnosti a to by nemělo být trestné! Jenže Sandišůti se chovají jako fanatici, kterým někdo sáhl na jejich víru. Normálně sice nevraždí, ale mohli by… Snad by se jich mohli zastat gufyrové, ty únosy přece dělali pro ně a podle jejich přání!

Jenže Slávku napadlo něco mnohem horšího.

„Jo – ale jste si jistí, že se gufyrové zatím nedali se Sandišůty dohromady? My si jim postěžujeme a oni to hned zatepla vyslepičí Sandišůtům,“ řekla.

„Jak jsi na to, probůh, přišla?“ zarazili se všichni, nejvíc otec Mihovič.

„No – mám už delší dobu dojem, že na nás hrají klasickou policejní habaďůru – jeden hraje dobráka, druhý zlého, ale kdo se svěří dobrákovi, velice brzy zjistí, že si to ti dva mezi sebou po straně sdělují a jen se chechtají. Táta se doma těm podvedeným často vysmíval! Tvrdil, že ti blbci vždycky vlezou policajtům do pasti jako didus ineptus, blboun nejapný. Nebylo by lépe nevěřit jedněm ani druhým? Raději bych se na jejich čest nespoléhala.“

To byla úplně převratná myšlenka. Dcera soudce se s ní zřejmě doma setkávala častěji. Proč by to ale dělali tihle? Mimozemšťané přece nejsou pozemští policajti! Že by to od nich odkoukali? Horší by bylo, kdyby to bylo naopak. Kdyby ti dobráci ve skutečnosti nosili jen jinou masku a ve skutečnosti byli spojenci. A pozemští policajti to mohli mít od nich.

„Zajímavé je, že zlí jsou tady Sandišůti a dobráci gufyrové!“ zavrčel Standa. „Přitom se to zpočátku jevilo přesně naopak!“

„To by ale byla ještě horší situace,“ zamyslel se otec Mihovič.

„Jenže tady platí, že je lépe počítat i s nejhorší možnou variantou, než se dát později vyvést z míry. To by už mohlo být pozdě na všechno!“ dodal pan Nejezchleba.

„Gufyrové slíbili, že nic Sandišůtům neprozradí,“ řekla tišším hlasem Slávka. „Stále se přitom ohánějí tím, jak důsledně dodržují smlouvy, ale kdyby nás přece prozradili, bylo by to jen potvrzení jejich spojenectví se Sandišůty.“

„Jenže gufyrové vědí jen o vás dvou,“ připomněl všem otec Mihovič. „O mně nevědí. Takže se vy dva přednostně odstěhujete na Hjöwilt, aby na vás nemohli, jedni jako druzí.“

„Jestli Sandišůti nepočítají s tím, že si půjdeme gufyrům stěžovat…“ napadlo Slávku. „A když to neuděláme, dáme jim najevo, že jsme je prokoukli. A to může být ještě horší.“

I to mohla být pravda a zdálo se, že jsou všichni v dokonalé pasti.

„No, věděl bych ještě něco,“ napadlo Standu, ale říkal to hodně pomalu. „Když už jsme u toho sebeobětování… Gufyrové znají jen mě a Slávku, o nikom jiném nevědí. Co by se stalo, kdybychom si přiložili k hlavě meč Darth Vadera a stiskli tlačítko? Mrtvé byste nás mohli klidně dát Sandišůtům a nehrozilo by, že něco prozradíme. Vlci by se nažrali, Hjöwilt by zůstal náš a navíc byste je mohli obvinit, že nás k tomu dohnali.“

Všichni se na něho podívali zděšeně, co ho to vůbec napadlo. Nejvíc zbledla jako papír Slávka – nebylo divu, tohle by bylo hodně kruté řešení.

„Neblázni, Stando, tohle nemá smysl!“ vyskočil Standův táta, pan Tvrzník.

„Obávám se, že má,“ trval na svém tvrdohlavě Standa.

„A kdyby, pak jedině jako naprosto poslední, zoufalá možnost!“ dodal otec Mihovič.

„A věděl bych, jak to zařídit, aby z toho vyvázla aspoň Slávka!“ pokračoval Standa. „Co by se stalo, kdybych odletěl do Adu a pár minut se tam toulal mezi jezírky žhavé lávy, než by mě gufyrové objevili? Pak bych jim zdrceně řekl, že Slávka skočila do jednoho z jezírek, načež bych přímo před jejich očima použil ten zatracený meč. Gufyrové by měli naprosto nezpochybnitelnou mrtvolu a nikým nevyvratitelné svědectví o druhé. Nezbylo by jim než Sandišůtům sdělit, že jsme se oba sami zlikvidovali. Slávka by pak ovšem musela zmizet na Hjöwilt a nevracet se na Dzígvlegt aspoň tisíc let.“

„To je blbost!“ prohlásila hned Slávka. „Když už je tady řeč o likvidaci výkvětu naší inteligence, tohle by byl ten nejhorší nápad. Proč bych totéž nemohla udělat já? Standa by byl na Hjöwiltu tisíckrát užitečnější, nemyslíte? A jestli doufáte, že bych nedokázala zmáčknout spoušť toho meče, tak se pořádně pletete!“

Ačkoli byla bledá jako papír, vypadala odhodlaně. Dospělé to uzemnilo, ale neměli by se divit, mládež více žije svými ideály a je ochotna pro ně i víc obětovat. Proto také spoustu hrdinských, i když ztřeštěných a někdy i nepochopitelných skutků provádí právě mladí.

I ti flegmaticky vyhlížející Češi mají svého Palacha!

„Myslím, že jste to vy dva, kdo tady vyšiluje!“ řekl klidnějším hlasem otec Mihovič. „Ale pletete se oba a musím vás ujistit, že hodně. Když vezmete do ruky meč Darth Vadera, zjistíte, že je to pouhá atrapa. Poučil jsem se a včas jsem zaměnil pravý meč za neškodnou napodobeninu – a to nejen ten, který nám hodil na stůl Sandišůt, ale především v katalogu položek lizidů. Ten původní tam už není a protože jsem jej, jak jistě víte, vymýšlel, další si ani nevyrobíte. A říkám vám to, aby vás ani nenapadlo jít za gufyry s tímhle divadýlkem. Padli byste jim do pařátů živí a prozradili byste všechno, tak to raději ani nezkoušejte!“

„Ale proč jsi to udělal?“ vybuchl Standa.

„Abych zamezil dalším průšvihům!“ odsekl otec Mihovič. „Jeden vám nestačil?“

Bylo to tak logické a rozumné, že Standovi nezbylo než to uznat.

„Gufyrové nám slíbili, že nás Sandišůtům neprozradí!“ řekl Standa. „Kdyby nedodrželi slib, přišli by o poslední zbytek důvěryhodnosti. Oni si přece dodržování smluv a slibů cení hodně… Ale měli bychom počítat i s tím – a kdyby došlo k nejhoršímu…“

„A dost!“ zarazil ho otec Mihovič. „Kdyby došlo k nejhoršímu, byl by ten meč docela dobrý nápad, jak z toho ven – ale ne pro vás dva. Já tu možnost mám, neboť jsem si pravý meč jakožto položku v seznamu lizidů jen přejmenoval. Vy dva o tom ani neuvažujte! Jste mláďata, máte celý život před sebou. Já už jsem tady na Dzígvlegtu šest set let, spíš bych mohl tvrdit, že jsem si své už dávno užil. Ale nejprv by musela nastat skutečně tak zoufalá situace, aby to opravdu nemělo jiné řešení.“

„Ty ještě nějaké řešení vidíš?“ zeptal se ho uraženě Standa.

„Ne,“ odtušil otec Mihovič. „Ale to neznamená, že žádné neexistuje. Přemýšlíme nad tím teprve pár minut, lepší možnost nás může napadnout až zítra nebo pozítří.“

„A byl bych pro to, zapojit do toho další lidi,“ navrhl učitel Nejezchleba. „Víc hlav víc ví a třeba někoho napadne něco lepšího.“

„Víc lidí to ví už teď,“ ujistil je otec Mihovič. „Pochybuji, že si to kamarádi patroni nechají pro sebe bez nejmenší snahy něco vymyslet.“

„Tak vidíte!“ řekl pan Nejezchleba. „Dobře, že to víme a máme čas proti tomu něco vymýšlet. Ale žádné ukvapené řešení! Ještě že to Standu napadlo tady a teď! Představte si, že by ho to napadlo později, nic by nám neřekl a odešel by ke gufyrům s neškodnou maketou vražedné zbraně! Tím by všechno pohřbil úplně! Kdyby vás cokoliv napadlo, rychle sem s tím, ať to můžeme posoudit! A dvojnásobně, kdyby to mělo být něco drastického!“

To bylo velice dobré připomenutí. Několik špatných řešení už jistě napadlo všechny.

Jen škoda, že ani jedno dobré.

*****

V ultimatu

Problémem Dzígvlegtu bylo, že tu původně kromě několika druhů ovoce nerostlo nic, co by se dalo použít jako náhražka obilí, rýže a jiných plodin, obvyklých na Zemi.

Několik stád koní tu sice bylo, ale bylo jich na celý svět zoufale málo. Nejspíš kdysi patřili Lučanům, jinak by se sem těžko dostali. Koně navíc představovali jediné zástupce pozemské fauny, žádná jiná zvířata tu nežila. Chyběly tu krávy, býci i ovce. Nebyl tu jediný z nejvěrnějších přátel člověka pes, o ostatních domácích mazlíčcích nemluvě. Lučané prý měli s sebou na válečné výpravě i psy, jenže ti gufyry nezajímali a i koně brali jen když na nich seděli jezdci.

Znamenalo to, že se všichni lidé povinně stanou vegetariány. Ne z přesvědčení, prostě z nouze. Že to asi nikomu nebude po chuti, bylo nasnadě. Když ale patroni vyhlásili, co se na Dzígvlegt žene za pohromu, nikoho ani na okamžik nenapadlo, že by bylo lepší vydat viníky k potrestání a zachránit si tak, za cenu značně pošpiněného svědomí, vlastní pohodlí. Ani na koně se nikomu nechtělo sáhnout. Možná časem… ale pro začátek bylo určitě lepší ponechat si je jako tažnou sílu na pole, případně pro jezdce.

Ruského patrona napadlo požádat Sandišůty o dovoz většího množství osiva, protože na Dzígvlegtu nebyly vhodné plodiny, ale i když mu otec Mihovič prozradil, jak se dá hovor se Sandišůty vyvolat, úspěch to nemělo.

„Vydejte nám k potrestání zločince a nebudete potřebovat žádné obilí!“ dostal stručnou odpověď, ačkoliv se dušoval, že se snaží odhalit toho, kdo to lidem kazí.

„Jak jste předtím dostávali na Dzígvlegt kuchařské suroviny?“ napadlo Slávku zeptat se otce Mihoviče. „Pochopila bych, že měli válečníci Lučané s sebou koně, ale pochybuji, že s sebou uprchlíci ze Země přinesli čerstvé mléko, šlehačku a jiné pochutiny. A už vůbec to nevysvětluje, jak se na Dzígvlegt dostaly i tak exotické plody jako pomeranče, banány nebo kiwi? Ostatně, kiwi byly až nedávno uměle vypěstované v Austrálii!“

„Máš asi pravdu,“ vzpomínal usilovně otec Mihovič. „O suroviny jsme vždycky žádali lizid. Když jsem potřeboval něco, co tu ještě nebylo – třeba ty kiwi, ty jsi požadovala jako první a jediná a ani jsem netušil, co to je – lizid mi oznámil, abych počkal do zítřka a pak už tuto surovinu běžně poskytoval. Znamená to, že moji žádost přenášel na Sandišůty a ti sem příslušnou surovinu obratem dopravili ze Země.“

„Proč tedy Rusům nedodali obilí, rýži a kukuřici?“ namítla Slávka.

„Rusové požadovali rovnou pár set tun,“ napadlo otce Mihoviče vysvětlení. „To mohlo vzbudit jejich pozornost – a následně odmítnutí.“

„Dobrá – co můžeme požadovat, aby to pozornost nevzbudilo?“ uvažovala Slávka.

„Dá se vypěstovat v našich podmínkách rýže?“ zajímal se otec Mihovič. „Tu si totiž lizid pamatuje, sáček s kilogramem rýže byl v poslední době součástí mnoha pokrmů.“

„Je otázka, zdali uměle vytvořená rýže vůbec vyklíčí,“ vrtěla hlavou Slávka. „Můžeme dopadnout jako s osivem od firmy Monsanto, které vždycky v následující generaci uhyne. A být závislí na Sandišůtech i v osivu jako jsou pozemští zemědělci závislí na Monsantu, to bych vůbec neviděla dobře. Mohli by nás pak držet pod krkem jako Monsanto chudáky, co jim naletěli.“

„Můžeme udělat pokus s bramborami,“ napadlo otce Mihoviče. „Patří mezi základní suroviny a můžeme je mít buď v syrovém stavu, nebo už oloupané a nakrájené na kostičky i na hranolky.“

Rozhodli se pro klíčový pokus a zasadili syrové, neoloupané brambory do pokusného políčka pod hradem. Nakypřili půdu a brambory zasázeli. Otec Mihovič při tom vytvořil ve spolupráci s ostatními patrony nářadí, jaké doposud na Dzígvlegtu nepotřebovali. Motyky, rýče, chomouty, koňské postroje, pluhy, brány a vozy. Pro zemědělské nářadí postavili halu, kam je naskládali, co se tam vešlo a totéž mezitím dělali i jinde.

Zejména sedláci si na zemědělce přestali jen hrát a snažili se vykoumat, jak se na těchto statcích na Zemi skutečně hospodařilo. Teď už to nebyla jen hra. Teď šlo o život.

Od Číňanů se naštěstí dozvěděli, že jim vzklíčila rýže a dá se pěstovat. Byla to první dobrá zpráva, ale brzy vzešly i brambory, takže by hladomor Dzígvlegtu nehrozil, i kdyby nebyl možný dovoz potravin z Hjöwiltu. S tím samozřejmě počítali, ale na druhou stranu museli dělat usilovné přípravy, jako by Hjöwilt v záloze neměli. Sandišůti se o něm nesměli dozvědět, jinak by mohli své sankce ještě přitvrdit. Život o bramborách, rýži, kobylím mléce a ovoci nevypadal nijak skvěle, ale už jim aspoň nehrozil hladomor. Lidi na Dzígvlegtu to donutilo rozhýbat se a snažit se, aby pád civilizace nebyl příliš drastický.

Všichni ale věděli, že to pád bude a přinejmenším to bude konec blahobytu.

Jen aby si to mysleli i Sandišůti!

*****

Otec Mihovič podnikl pod bedlivým dohledem ostatních patronů klíčový pokus – jen tak na zkoušku zkusil objednat něco, co v seznamu lizidů nebylo. Vybral si k tomu kávu. Ta se na Dzígvlegtu běžně sehnala, ale jen upražená, i když se zdálo, že ji pražili bezprostředně před uložením do lizidů. Otec Mihovič ji proto požadoval v zeleném stavu, neboť jen tak by se snad dala na Dzígvlegtu zasadit a vypěstovat.

Podezření se potvrdilo. Lizid objednávku odmítl s tím, že zelenou kávu prostě nemá a sehnat ji nemůže. To znamenalo, že Sandišůti už blokádu Dzígvlegtu zahájili, i když zatím jen na požadavky na nové věci a v odmítání spojení s lidmi na jiných světech, zřejmě aby se s nimi nemohli domlouvat, jak dál. Museli se tedy spolehnout jen na sebe. Naštěstí se dala spousta plodin vypěstovat ze surovin, poskytovaných lizidy. Od hrachu, fazolí a máku až po banány, pomeranče a kiwi. Bohužel mezi surovinami chybělo právě nejběžnější obilí. Lizidy si pamatovaly jen pšeničnou a žitnou mouku, drcené ovesné vločky a ječmen v podobě sladu. Nic z toho se ale nedalo zasít.

„Naši předkové si to trestuhodně usnadňovali,“ vzdychl si otec Mihovič.

„Nepomlouvej je!“ napomenula ho Slávka. „Koho by napadlo, že se naši dobrodinci po tolika staletích změní v takové tyrany?“

„Nicméně – nedostali nás úplně na kolena,“ pochvaloval si otec Mihovič. „Co mě na tom blaží nejvíc, je že se za nás postavili všichni bez výjimek. Naštěstí sem Sandišůti vzali jen pozemskou elitu.“

„Mluvili jsme ještě nedávno o ztroskotancích, ne?“ namítla Slávka.

„Ti ztroskotanci jsou elita Země!“ trval na svém otec Mihovič. „Nikdo se nezachoval podle hesla o bližší košili než kabátu, nikdo si nemyslí, že bychom na Zemi spáchali nějaký zločin a nikdo se nestal udavačem, ačkoliv jsme k tomu dostali příkaz i s prostředky, jaké by nám záviděli všichni tyrani světa.“

„Přitom se o nás Češích říká, že jsme národ udavačů…“ podotkla Slávka.

„To se jen říká,“ zavrtěl hlavou pan Tvrzník. „Nevěř všem fámám. Češi nejsou horší ani lepší než jiné národy. Za Druhé světové války okupovali Němci anglické Normanské ostrovy. Kolaborace obyvatel tam byla tak vysoká, že to Angličané jako nepřípustné tajili ještě šedesát let po válce. Dokonce kvůli tomu raději nepotrestali kolaboranty a udavače, jen aby se něco nedostalo na veřejnost. V Praze byla výstava, která měla dokumentovat, jak za Hitlera udávali Češi své spolubližní. Byl jsem se na ni podívat. Naprostá většina udání pocházela od pražských Němců, kteří se ke svému němectví hrdě hlásili! A právě Němci nám to dnes drze vyčítají! Dneska je mezi nimi plno taky-historiků, kteří překrucují, co se dá! A bohužel jsou takoví i mezi Čechy.“

„Důležité je, že tady táhneme spolu,“ řekla paní Tvrzníková. „Kdyby někoho napadlo Standu a Slávku udat, byla by to katastrofa.“

„Jenže – kdo o tom ví?“ pokrčil rameny otec Mihovič. „Byl jsem tam s nimi, jsem tedy spoluviník, jenže se vinen necítím, stejně jako oni. Proto Sandišůtům na nikoho nic neřeknu. Pár lidí tady na Dzígvlegtu ví, že Standa přitáhl ze Země rozsáhlou kolekci filmů, ale to není žádný zločin – ačkoliv by to na Zemi někteří tak chápali, protože ty filmy nejsou zaplacené, jen zkopírované. Ale ani to není nic, co by se podobalo zločinu.“

„Ideální by bylo, kdyby některému nováčkovi umožnili »částečný návrat«,“ vzdychla si Slávka. „Mohli bychom se přesunout na Hjöwilt všichni a měli bychom od všech pokoj.“

„Kdyby – chyby!“ odvětil otec Mihovič. „Ale i kdyby se nám nepodařilo získat přístup na Zem, musíme vydržet. Už z principu – aby Sandišůti i gufyrové pochopili, že nám jejich požadavek připadá nespravedlivý a odmítáme se na tom podílet.“

„Na druhou stranu je od nás donebevolající drzost, postavit se civilizacím o nějakých pár set tisíc let starším,“ vzdychla si paní Tvrzníková. „Jsme proti nim jen banda zajíců!“

„Ale i ta banda zajíců má nárok na spravedlnost,“ opáčil otec Mihovič. „Z druhé strany je to donebevolající nespravedlnost od nich, ačkoli jsou o pár set tisíciletí starší. Neplatí, že starší znamená vyspělejší! Podívejte se na takzvané vyspělé velmoci na Zemi – jestli má někdo ke spravedlnosti hodně daleko, tak to jsou právě ty, které si říkají nejvyspělejší!“

„Ale Sandišůti jsou silnější, to nepopřete!“

„Silnější neznamená, že mají pravdu,“ trval na svém otec Mihovič.

„Silnější ale znamená, že by nás mohli úplně zničit!“ nedala se.

„Pak by o tu pravdu, ale zejména o čest, přišli definitivně.“

„Ale nám by to nebylo nic platné.“

„Upřímně řečeno,“ řekl otec Mihovič, „vždycky jsem doufal, že někde ve vesmíru žije nějaká vyšší bytost, mocnější než Sandišůti i s gufyry dohromady. Ale vždycky jsem doufal, že nebude zlá. Bůh nesmí být zlý. Věřit v něho má smysl jen když je dobrý. Nač se obracet s nadějemi k někomu zlému a nespravedlivému? Toho je třeba zavrhnout, i kdyby sliboval svým stoupencům věčný ráj. To už je lepší být neprávem v gufyrském pekle.“

„Ty i tady ještě věříš ve spravedlnost?“ vzdychl si pan Tvrzník.

„Musím,“ odpověděl otec Mihovič. „Jinak by to nemělo smysl. A když ji nepřinášejí ani Sandišůti, ani gufyrové, pak nejsou těmi, koho bychom měli poslouchat a následovat. To už je lepší jednat podle své hlavy. Nechci se vzdát vlastních představ o spravedlnosti jen protože je někdo nespravedlivý silnější!“

„Taky si to myslím,“ řekl Standa.

*****

Jak se blížil termín ultimata Sandišůtů, stoupala u lidí na Dzígvlegtu nervozita. Bylo to pochopitelné, nikdo nevěděl, čeho jsou Sandišůti schopní. Lidé častěji debatovali o ultimatu. Gufyry nikdo nezmiňoval, většina lidí je totiž neznala, ale všeobecně se těmi debatami neslo neskrývané zklamání.

Ochránci pronásledovaných – a tohle!

Mnozí začali vytahovat i pozemské analogie. Podle nich už Sandišůti nebyli obrazem andělů z pozemských představ, ale spíš kruté pozemské církve, trestající skutečné i domnělé kacíře krutými tresty a pronásledující hrubými kladivy čarodějnice – zpravidla nevinné.

Takovým mají být vděční? Ano – ale jen pokud budou dodržovat spravedlnost. Jakmile ji opustí a začnou se chovat jako tyrani, znamená to konec vděčnosti. Stejně jako v Čechách nastal s prvním dnem vpádu Rusů konec družby, ačkoliv se vedení českých kolaborantů až zoufale snažilo o její obnovení.

Družba se přece nedá vynutit nátlakem.

*****

Tím usilovněji pokračovalo zabydlování Hjöwiltu. Kdo již měli v hlavě ovladač préta, vypravovali se na Hjöwilt, aby si tam postavili nový domov. Také otec Mihovič tam vyslal Standu, aby vybral vhodný pozemek pro kopii hradu Jukagyri.

„Těžko seženeš úplně stejné místo,“ řekl mu předem. „Postačí, když najdeš podobnou skálu, zhruba tak velkou, aby se na ni po odříznutí vršku vešel půdorys hradu. Neuvěřitelná náhoda by byla, aby byl kolem kráter sopky. Ale to ani nehledej, to zkrátka bude jinak.“

Standa zmizel z Dzígvlegtu a objevil se poblíž staveniště prvního lizidu na Hjöwiltu. Už je prakticky jen uklízeli. Lizid si na sebe vytvořil příkrov, podobný přírodnímu pahorku. Nic tu nemělo připomínat, co se skrývá pod vrstvou skály. Švédové na umělém kopci vysázeli téměř pět tisíc stromků. Až na kopci vyroste prales, bude lizid ještě lépe maskovaný.

Standa se pozdravil se Sjöbergovci, kteří ho hned zavedli do svého přístřešku. Přivítali ho jako starého známého a hned mu udíleli dobré rady, jak se chovat v novém světě.

„Dokud budeš sedět v rationu, jsi v pohodě,“ vysvětloval mu Arne. „Ale kdybys tady chtěl chodit jen tak, dej si pozor! Často tu létají v celých hejnech »upírci«, malí, nepříjemní teplokrevní živočichové velikosti sršně nebo čmeláka. Velice úspěšně vyplňují mezeru mezi pozemskými vampýry, kteří i na Zemi sají krev, a komáry. Létají na blanitých křídlech jako pozemští netopýři, jenže je mají pokryté srstí a létají neslyšně jako sovy. Vystihli nás lidi, že nám mohou nejlépe sát krev zezadu za krkem. Zpočátku se jim dařilo nepozorovaně přistát a nasát si jako klíšťata víc krve než sami váží, až měli problémy s nadváhou a odlétali jen klouzavým letem. Teď už se proti nim chráníme.“

„Nestačí plesknout je rukou?“

„Stačí, ale málokdy si jich všimneš. Přistávají lehce jako kolibříci, nejprve si poprskají kůži svými slinami s účinky silného anestetika, takže koušou úplně bezbolestně a zjistíš to podle celkového oslabení až když odpadnou. Pár nasátých upírků člověka ztrátou krve úplně vysílí a kdyby jich bylo ještě víc… no, raději to ani nezkoušíme. Tady zkrátka chodíme ven jen v hrubých pláštích s kapucemi nebo v silně vatovaných bundách, ačkoliv to ve zdejším dusném a vlhkém podnebí není dvakrát příjemné. Do oken a za dveře domů dáváme jemné sítě, aby na nás nemohli. Zkrátka je to větší a nepříjemnější pronárod než komáři. Pro jistotu si to nejprve obleť rationem, ale nevystupuj ven, dokud nemusíš. A rozhodně se vyhýbej vodě! Plavou v ní velice často žravé piraňky, ty jsou ještě horší a životu nebezpečnější.“

Standa za radu poděkoval a rozhodl se poslechnout ji. Takové rady měly cenu zlata, je vždycky lepší učit se cizími chybami než vlastními – ty by ho mohly stát příliš mnoho krve. Nasedl do rationu a vznesl se do výšky. Už ten let svědčil o tom, že lizid funguje. Malému množství lidí by vystačil i jeden jediný, ale Sjöbergovci plánovali postavit na Hjöwiltu pro jistotu pět záložních, aby je žádná přírodní katastrofa nedonutila začínat znovu od začátku. Už proto, že by další lizid nestihli vytvořit a smontovat do vypršení Sandišůtského ultimata.

Zdálo se ale, že je všechno v suchu. Druhý lizid už začali stavět a protože odpadly jak potíže s dopravou, tak i s montováním – lizid bloky svého dvojníka vytvářel přímo na místě a hned je také zapojoval – probíhalo to asi tak stokrát rychleji. Jakmile tu budou dva, jako záruka spolehlivosti, bude lidem hej!

Standa zamýšlel v první fázi obletět Hjöwilt kolem dokola, pořídit si mapy pevnin a až potom vybrat vhodné místo pro nový hrad.

Hjöwilt se nacházel v podobném vesmíru, jako byl vesmír s Dzígvlegtem. Bylo tu také rozptýlené světlo, malé světy jakoby zavěšené ve vesmíru a také tak malá sluníčka, obíhající kolem světů. Drobnou odlišností bylo, že v tomto vesmíru byla přibližně poloviční rychlost světla, ale to se na malém prostoru neprojevovalo. Větší rozdíl byl v počasí, na Hjöwiltu bylo více oblačnosti. Na většině Dzígvlegtu byla obloha bez mráčků a krajina se podobala stepi, na Hjöwiltu bylo zřejmě víc vody, obloha byla častěji zatažená a podnebí se blížilo oblastem pozemských vlhkých deštných pralesů.

Standa ale brzy zjistil, že mu letecký průzkum nedá takový přehled, jaký by potřeboval. Jakmile vzletěl nad mraky, neviděl pod sebou nic než bílou vatu s občasnými zasněženými vršky hor – jenže ty byly příliš vysoké a pro hrad nevhodné. Nakonec se pokorně vrátil ke staveništi lizidu a tentokrát se rozhodl letět pod mraky a označit otci Mihovičovi první vhodnou skálu, která mu padne do cesty.

To se stalo již po hodině opatrného letu. Skála byla pro hrad jako stvořená, již podle omletého vzhledu byla stará a stabilní a nahoře byla zaoblená, takže plošinka pro hrad nedá tolik práce – i když stavební práce zajistí lizid. Standa umístil na vrchol skály značku »préta«, vrátil se k Sjöbergovcům a požádal je, aby označenou skálu rezervovali otci Mihovičovi. Ti mu to ochotně slíbili a Standa se mohl vrátit na Jukagyri.

„Výborně – teď přišla má chvíle!“ zaradoval se otec Mihovič, když mu Standa podrobně vyprávěl o svých zkušenostech na Hjöwiltu a zejména o zamluvené skále. „Převezmi za mě na chvíli funkci patrona – kdyby se o mě někdo zajímal, skoč pro mě, víš kam.“

Odletěl pak na Hjöwilt – a Standa se nadmul pýchou, že je teď patronem Čechů…

I když jen dočasně.

*****

Sjöbergovci se na Hjöwiltu zabývali stavbou lizidů, takže neměli čas na nic jiného, ale aby výzkumy zbytečně nestály, zasvětili do nich dvě spřízněné party – Italy a Francouze. Italové se vrhli na průzkum tajností Hjöwiltu, kde se po zkušenostech s upírky a piraňkami dalo očekávat ještě ledacos, Francouzi převzali výzkumy chitsaldilů. Na Dzígvlegtu jich bylo málo, ale měli mezi sebou několik geniálních vědců, proto je raději přednostně všechny přestěhovali na Hjöwilt.

Na Dzígvlegtu byl nejznámější fyzik Louis Leclerk, v mateřské Francii neuznávaný. Urazil totiž předsedu Francouzské akademie věd, který měl tak dlouhé prsty, že vědce nikde nezaměstnali, dokonce ani na pomocné práce v supermarketu. Skončil jako bezdomovec, ale na Dzígvlegtu se probral z apatie a když zjistil, že zde může studovat techniku mimozemské civilizace, vrhl se opět na vědu. Tady ho opět uznávali, jeho parta převzala od Sjöbergovců projekt chitsaldilu, postavila na Hjöwiltu další a sondovala s ním vesmír.

Francouzi bohužel hned napoprvé narazili na nečekanou překážku. Při otevření brány do dalšího vesmíru jim do přechodové jeskyně vhrkla voda pod tak velkým tlakem, že jim jako kladivem zničila přístroje, připravené k průzkumu dalšího světa.

To se dříve stávalo i Sandišůtům. Vytvezylská moře jim znemožnila pokrytí značné oblasti Evropy, o dalších světadílech nemluvě. Pomoc byla obvykle snadná – zkusit to jinde, ačkoliv tím na Zemi vznikla hluchá místa bez chitsaldilů.

Další vesmír se ale nechtěl průzkumu podvolit obzvlášť houževnatě.

Kamkoliv přemístili přechodovou komoru, všude bylo moře. Zničené přístroje nebyly žádnou ztrátou, lizidem si vytvořili pokaždé nové, ale každý bezvýsledný pokus je zdržoval. Potřebovali aspoň jeden chitsaldil na pevnině. Sandišůti by si cizí svět zmapovali a další by zakládali v místech, kde je na obou světech pevná půda a nehrozí otevření chitsaldilu na dně moře. Francouzi by vlastně ani nepotřebovali rozsáhlou síť chitsaldilů, stačilo by jim umístit na novém světě jednu jedinou značku systému »préto«. Když to nešlo jinak, vyslal Leclerk do nepoddajného vodního světa automatickou sondu, hlubinnou ponorku, s úkolem: najít jakýkoliv kus pevné země, alespoň malý ostrov, a umístit tam značku »préta«.

První pokusy s ponorkou ale dopadly špatně.

Jakmile se přechodová komora otevřela v protilehlém světě, voda pod obrovským tlakem ponorku pokaždé rozdrtila jako kladivem a po otevření přechodové komory zpět do Hjöwiltu vždycky našli jako důkaz jen její zbytky. Otevření chitsaldilu proběhlo vždy naráz, nedalo se to dělat tak, aby se tlak na obou stranách pozvolna vyrovnal.

Leclerk se to pokusil vyřešit protitlakem. Navrhl předem naplnit přechodovou komoru vodou a natlakovat ji, aby náraz vody z moře zmírnil. Jeho nápad zřejmě uspěl, přechodová komora byla po přepojení zpět do Hjöwiltu prázdná, takže náraz vody ponorku nezničil, ale další část pokusu už úspěšná nebyla. Značka »préto« se v novém světě neobjevila a protože neměli s ponorkou spojení, netušili, zda prostě selhala nebo jen nenašla pevnou zem.

Francouzi nakonec nechali Leclerka zkoušet průchod do sousedního světa dál, ale část party se od něho odtrhla a začala stavět nový chitsaldil, který k překonání mezivesmírného rozhraní využije jiné dimenze. Slibovali si od toho nejen nové objevy, ale zejména změnu směru průzkumu.

Směru, který v třírozměrném prostoru nemá smysl…

*****

Otec Mihovič se vrátil z Hjöwiltu navýsost spokojený.

„Tak – a máme tam kopii Jukagyri, že možná nerozpoznáte, v čem se liší,“ prohlásil při večeři. „Tedy – až na sítě v oknech. Jinak je tam všechno, včetně knihovny plné knih.“

„Místo knih jsi tam mohl dát tablety, jsou novější a lepší,“ vrčel Standa.

„Ba ne, kamaráde!“ zavrtěl hlavou otec Mihovič. „Jukagyri na Hjöwiltu musí být tak stejný se zdejším, jak to jen jde. I s těmi starodávnými knihami. Tablety tam budou taky, ale knihovnu pořád ještě dělají knihy.“

„Stejný hrad to beztak nebude,“ namítal Standa. „Jednak je kolem rovina, z věže je vidět dál do kraje. Za druhé je tam všude kolem džungle a ne pláň. A za třetí tam častěji prší, není tam sucho jako tady. Za čtvrté ty sítě proti upírkům…“

„Sítě jsou jemné, skoro nejsou znát,“ trval na svém otec Mihovič. „A uvnitř hradeb je všechno do puntíku stejné. Je sice pravda, že zdejší deštivé dny za rok spočítáš na prstech ruky a tam to bude naopak se slunečními dny, ale všechny komnaty tam přesně odpovídají. Můžeš tam chodit po paměti a nespleteš se a když máš tady vanu ze zeleného kamene, tam ji máš také. Myslím, že tam budeme žít stejně jako tady.“

„Jenže je to jedno vyhnanství jako druhé…“ vzdychla si Slávka. „A tam budeme ještě vzdálenější od Země než tady!“

„Ještě není všem dnům konec!“ konejšil ji otec Mihovič. „Já jsem se poprvé podíval na svět až s vámi, po šesti stech letech! Nechci moc věštit, ale teď máme větší naději a podle mě se na Zem opět podíváme dřív.“

„To nejvíc záleží na Sandišůtech!“ odvětila ztrápeně Slávka.

„Jistě,“ přikývl otec Mihovič. „Taky na nich. Ale ani my nebudeme nečinně s rukama za zády čekat jako panští drábové, hlídající pracující robotěze. A až se dostaneme na Zem, budete mít nejvíc práce vy dva, uvědomujete si to aspoň?“

„Kdo – my dva?“ zeptala se Slávka.

„No – ty a Standa,“ odvětil otec Mihovič. „Uvědom si, že jen vy dva máte od gufyrů dar přeměny v allohmotu. Jedině vy dva budete na Zemi bezpečně zasahovat proti nejtěžším a nejlépe chráněným pozemským zločincům. Umíte procházet zdmi, zbraně vás neohrozí…“

„Allohmota nechrání proti mikrovlnným zbraním a laserům,“ připomněl mu Standa.

„Proti nim ne,“ připustil otec Mihovič. „Ale to jsou zatím obrovské stroje, potřebují na přemisťování podvozek od tanku nebo aspoň obrněného auta. Dovnitř budov se nevejdou.“

„Jak to víš?“ zeptal se ho Standa.

„Podíval jsem se, co o tom vědí Sandišůtové!“ ušklíbl se otec Mihovič. „Hned ten den, jak s tím na tebe vyjeli. Budete přece zasahovat především v budovách, kde vás ty zbraně nemusí zajímat. A jako jediní můžete i na největší a nejlépe chráněné syčáky, zodpovědné za pozemské války.“

„Ale nač to, když je gufyrové od nás beztak nepřijmou?“

„A musí je trestat právě oni?“ usmál se otec Mihovič. „Ve vesmíru není jediný Ad, kde by mohli darebáci zpytovat svědomí! Najdeme pro ně podobný horký svět a budeme je tam hlídat my lidé! Určitě se najdou takoví, kteří je budou hlídat a ještě si na nich smlsnou!“

„Takovým bych to za úkol nedávala,“ řekla prudce Slávka.

„Copak?“ podíval se na ni otec Mihovič udiveně. „Proč?“

„Peklo – prosím, ale žádná msta až za hrob! Udělala bych to jinak,“ trvala na svém.

„Myslíš, že by ti největší darebáci nezasloužili ochutnat trochu od toho, co sami dělali nebo nechali dělat jiným?“ podíval se na ni tázavě otec Mihovič. „Já bych takové darebáky k nucené práci ještě maličko potrápil! Stačilo by asi jako ouřadové trápí lidi na Zemi.“

„Trest ano, ale bez zbytečné šikany,“ trvala na svém Slávka. „Určitě by to šlo zařídit tak, aby tam hlídači vůbec nebyli potřební.“

„To se mi nezdá,“ namítl hned Standa. „Někdo se tam o ně postarat musí.“

„Proč? Určitě tam bude nutný lizid,“ rozvíjela to Slávka dál. „Podle mě by tam stačila očesaná verze, vydávající jen jídlo, tak aby nikdo nezemřel hlady. Nemusí to být speciality všech národů světa, podle mě by úplně stačily mleté kopřivy spařené vodou, vařená řepa a brambory, občas ryba, ale mohl by toho mít každý co hrdlo ráčí. Nebude problém udělat jim tam na nocleh kukaně jako mají trestanci na Adu. Pak bych je tam prostě házela jako lopatou – ať si tam žijí! Hlídači tam být nemusí, ještě by se jim mohli mstít – ale proč? Nač je ještě hlídat? Z pekla se přece nikdo sám nedostane!“

„Hlídače bych nevynechával,“ řekl vážně otec Mihovič. „Hlídači je nebudou hlídat, aby neutekli, nemají kam a v tom máš pravdu, ale aby se navzájem nepovraždili! Uvědomte si, děti, to nebude jako tady, kde si lidé všemožně vycházejí vstříc! Bude tam žít nejhorší spodina lidstva – i když oblečená v nejdražších šatech a zvyklá jíst kaviár a humry.“

„Pak bych tam jako hlídače zaměstnala někoho ze starších,“ ustoupila trochu Slávka. „Někoho, kdo na ty dnešní nemůže mít pifku a nebude je zbytečně šikanovat.“

„Je možné, že to někdo ze starších vezme,“ usmál se otec Mihovič. „Ale já to nebudu. Povolání žalářníka by mi nesedělo. Ale někdo se na to jistě najde. Když se to lidem nabídne jako dozor nad spravedlností mezi trestanci…“

„Tak nějak jsem to myslela,“ chytila se toho Slávka.

*****

Nemělo ale smysl na něčem takovém pracovat, když neměli spojení se Zemí. Zatím o tom mohli jen uvažovat – a bylo vidět, že už teď se názory často liší. Tento jalový čas jim naštěstí dával šanci názory postupně sbližovat.

Další přípravy se týkaly mazání stop. Uprchlíci se mohli schovat na Hjöwilt jen pokud tam Sandišůti nezískají přístup. Proto bylo třeba na Dzígvlegtu smazat všechny stopy. Začali s tím bratři Pilzové, když krátce po instalaci lizidu přesunuli na Hjöwilt své strojní vybavení zajišťující »préto«. Jednalo se přitom o poměrně velký stroj, rozměrově srovnatelný s lizidy. Naštěstí se potvrdil předpoklad, že tak jako u adchyfu gufyrů, tak i u »préta« bratří Pilzů na umístění strojů nezáleží – účinkovaly bez ohledu na vesmír a daly se z kteréhokoliv vesmíru i řídit. Bratři Pilzové chtěli mít rezervu pro případ přírodní katastrofy, proto postavili tyto stroje na Hjöwiltu hned tři, každý na jinou pevninu. Převzaly funkci původního stroje tak plynule, že si záměny nikdo ani nevšiml. Jen bratři Pilzové s pozvanými pozorovateli, mezi nimiž nesměl chybět otec Mihovič, Tvrzníkovi i Slávka, vypukli v jásot, když původní stroj na Dzígvlegtu vypnuli a »préto« fungovalo dál jako předtím.

Vypnutý stroj na Dzígvlegtu pak bratři úplně zrušili – lizid jej se vším všudy postupně rozpustil a na jeho místě navršil pahorek, aby po něm nezbylo vůbec nic.

Standa se pak ujal úkolu, jakoby stvořeného pro něho. Přenést knihovny z Dzígvlegtu na Hjöwilt bylo velice snadné. Stačilo přenést tam jeden tablet a ostatní vyrobit lizidem – knihy i tablety se pak zasynchronizovaly samy. Náročnější bylo smazat v knihách na Dzígvlegtu nežádoucí podrobnosti o chitsaldilech, Hjöwiltu a o prétu, aby se nic z toho nedostalo do rukou Sandišůtům.

Jak byla první část jednoduchá, tak byla druhá část obtížnější. Nebylo snadné cokoliv smazat z knihoven, které se neustále vzájemně zálohují a aktualizují. Když Standa ze svého tabletu smazal všechno o »prétu«, chitsaldilu a Hjöwiltu, objevilo se to tam vzápětí znovu.

Musel vymyslet něco jiného. Smazání dat bylo důležité, jinak by byl útěk na Hjöwilt zbytečný, Sandišůti by je tam brzy dostihli. Co si ale počít se strašlivou spolehlivostí, která knihy nutila smazaná data ihned obnovovat? Standa hledal radu u otce Mihoviče, ale ten byl v těchto otázkách sám nejistý. Poradil mu sice, ale jeho rady se ukázaly jako neúčinné. Standa proto hledal radu u bratří Pilzů, u Švédů, Francouzů, Rusů – marně. Zdálo se, že ze všech lidí na Dzígvlegtu zná knihy nejlépe právě on sám a že mu tedy nikdo neporadí.

Nezbylo mu než něco vymyslet. Když nedokázal nebezpečné dokumenty mazat, zkusil je nahradit neškodnými. Principy »préta« zaměnil za kuchařský předpis na jitrnicový prejt, dokumentaci Švédských chitsaldilů přepsal neškodným povídáním o chiromantii a zmínky o Hjöwiltu přepsal popisem ostrova Hölmön, odkud pocházela rodina Sjöbergů. Tyto opravy se chovaly jako běžná aktualizace, které si knihy rozšiřují samy mezi sebou a knihy vbrzku obsahovaly místo pravých nebezpečných informací jen neškodné plky. Ty snad Sandišůty na stopu lidí na Hjöwilt nepřivedou. Naštěstí se dalo mazat aspoň v archivu. Brzy byly i tam jen neškodné nesmysly, takže ani tam Sandišůti nic zajímavého nenajdou!

Standa musel samozřejmě zajistit, aby jeho aktualizace nepřemazaly jako novější i pravá data na Hjöwiltu. To se naštěstí dalo zajistit organizačně a Standa vymyslel zásady pro práci s knihami a tablety. Přesvědčil bratry Pilze, Rusy, Švédy i Francouze, aby na Hjöwiltu své dokumenty aspoň nepatrně změnili, aby jejich data byla pozdější a při přenosu tabletů nebo knih z Dzígvlegtu nehrozilo znehodnocení pravých dat na Hjöwiltu. Všem bylo totiž jasné, že musí přenášet novinky z Dzígvlegtu na Hjöwilt i nadále – jen by neměli přenést i Standovy kamuflážní náhražky dokumentů. Přenos knih z Hjöwiltu na Dzígvlegt naopak zakázali, aby se tímto směrem nic nepřenášelo.

Bratři Pilzové přijali úkol upravit lizid na Dzígvlegtu, aby nemohl nikomu implantovat ovládač »préta«. Mohli by to pak používat jen na Hjöwiltu, nováčky by tam museli přenášet pouze zasvěcení, ale kamufláž byla v této chvíli důležitější. Na Standovu radu použili stejný postup jako on sám u dokumentů – přemazat ovladač jiným, neškodným. Aby to nebylo tak nápadné, rozhodl se Fritz Pilz dekódovat a znovuvytvořit ovladače lizidu. Sandišůtové je nováčkům dávali ještě před jejich předáním patronovi na Dzígvlegt, ale ovladač sám by se dal pochopit jako příprava lidí na Dzígvlegtu k přijímání nováčků ve vlastní režii. Z toho by Sandišůti poznali, že lidé již zvládli aspoň část vědomostí, které dosud nedostali, ale dalo by se to chápat jen jako snaha lidí nezůstávat pořád pozadu – jak jim prve sami vyčítali.

Kromě toho napadla bratry Pilze i další akce. Postavili na Dzígvlegtu jeden lizid navíc, ale ponechali jej nezapnutý. Kdyby Sandišůti všechny lizidy na Dzígvlegtu úplně zničili, jak se pořád obávali, mohl by se ten jeden navíc zachovat. I když se nedalo počítat, že by si ho po spuštění Sandišůti nevšimli, mohl představovat veliké usnadnění při jejich obnově.

Potíž byla s výběrem lidí, kteří se mají již natrvalo přestěhovat na Hjöwilt a těch, kteří musí zůstat na Dzígvlegtu. Opatrnost velela mít tam pokud možno všechny zasvěcené, aby Sandišůtům nepadl do rukou nikdo, od koho by mohli získat klíč k Hjöwiltu a tím celý plán překazit. Někteří zasvěcení byli ale potřební na Dzígvlegtu. Nebylo by dobré přesunout tam z Jukagyri otce Mihoviče, který se měl jako patron starat o nováčky a bylo by žádoucí, aby byl u případných jednání se Sandišůty. Naopak bylo nutné přesunout tam rodiny Tvrzníkovy a Nejezchlebovy, aby děti netrpěly přerušením školy. Ani bratři Pilzové se už nechtěli vracet na Dzígvlegt. Aby jejich dům nebyl nápadný, naplnili ho trvanlivými potravinami, kůlna skrývala elektrické terénní auto, střechy domu byly plné slunečních článků a sklepy baterií, všechno očividně pocházející z Dzígvlegtu. Náhodným návštěvníkům se mělo zdát, že si bratři vyjeli autem na delší výlet a ještě se nevrátili. Podobně maskovali odchod na Hjöwilt všichni, kdo se tam přemístili – mimo jiné všichni z Čechů, kdo měli nezletilé děti.

Uložení zásob a nezávislých dopravních prostředků se dalo pochopit jako příprava na vypnutí lizidů. Vzhledem k ultimátu Sandišůtů to bylo rozumné a tak se připravovali i jiní. Snahou bylo mít co nejvíce použitelné energie – nejen pro vlastní spotřebu, ale především pro pohon zemědělských strojů. Domy na Dzígvlegtu měly teď na střechách ploché sluneční články, měly je i všechny traktory a auta, všude kde to jen šlo byly akumulátory. Farmáři se pokoušeli zvládnout zemědělské práce i za použití koní.

Podobně jako bratři Pilzové zmizeli na Hjöwilt také Francouzi, zúčastnění na výzkumu chitsaldilů, rodina Sjöbergů, dvě party Rusů, Italové a další. Na Dzígvlegtu nesměl zůstat nikdo, kdo by znal principy chitsaldilů ani »préta« a kdo by věděl, jak se dostat na Hjöwilt. Jejich domy byly na dobu bez lizidů připravené stejně jako domy ostatních. V případě nouze bude aspoň kam chodit na nedostatkové náhradní díly. Lidé si museli vystačit se zásobami, pořízenými ještě v dobách hojnosti. Zásob bylo dost, ale nebyly bezedné a nedalo se z nich žít věčně. Škoda, že se nepodařilo zajistit na Dzígvlegtu výrobu slunečních článků, ale s tím se lidé museli smířit. Bylo jich příliš málo i na udržení pozemské civilizační úrovně. Budou rádi, když zvládnou kovářské řemeslo, aby se zastavili ve středověku a nesklouzli ještě níž.

Teď šlo o to, kdo to vydrží déle. Lidé – nebo Sandišůti?

Dzígvlegt se připravoval na návrat středověku, který měl nastat již brzy.

Ale už bez rodiny Tvrzníků.

*****

Hjöwilt

První, co rodinu Tvrzníků v novém hradu Jukagyri přivítalo, byla čestná stráž rytířů. Otec Mihovič sem přestěhoval z Dzígvlegtu všechny své roboty. Potřebovali by doplňovat živiny a tedy jíst – a to si v očekávání hubených let nemohl nikdo dovolit. Přemístil je tedy na Hjöwilt a nebyl v tom sám – všichni, kdo na Dzígvlegtu vlastnili nějaké roboty, svěřovali je k opatrování lidem odcházejícím na Hjöwilt, kde měla léta hojnosti prozatím pokračovat.

Tvrzníkovi se museli nejprve přizpůsobit jinému podnebí. Obdobně se přizpůsobují po přicestování na místo vzdálené od domova turisté. Nebylo to snadné, ale dalo se to vydržet. Také tady museli na noc zatahovat na oknech těžké závěsy, aby měli na spaní klid a tmu, teď ale museli navíc zavírat okna – častěji tady pršelo a vítr by jim hnal okny dovnitř déšť. Na Hjöwiltu musely být navíc na oknech zvenčí jemné sítě proti upírkům, ale otec Mihovič měl pravdu, byly jemné a sotva patrné.

Rovněž rytíři otce Mihoviče dostali příkaz chránit se před těmito malými krvežíznivci. Naštěstí na roboty neúčinkovaly jejich znecitlivující sliny, byli tedy na dotyk citlivější než lidé a jejich plesknutí navíc rychlejší a drtivější. Když drželi čestnou stráž na nádvoří hradu, byla dlažba kolem nich brzy pokryta spoustou malých mrtvolek, které živé upírky varovaly, aby se tomu místu raději vyhýbali.

Již během stavby opatřil otec Mihovič na doporučení zkušenějších okna všech komnat zvenčí jemnými sítěmi a přehradil jimi i chodby za vstupními dveřmi, aby upírkům zamezil usadit se uvnitř hradu. Standa musel podobně doplnit i ochoz na vrcholu Velké věže, jinak by se musel se svým oblíbeným místem rozloučit. Mimo upírků se v sítích občas třepetali i jiní létající tvorové, ale sítě byly jemné a přitom pevné, takže se zajatci ze sítě většinou brzy vymotali a zase odlétli. Naštěstí létalo až do výšky věže jen málo létajících tvorů. Většina se jich držela dole, nanejvýš těsně nad korunami stromů v lesích pod hradem.

Jinak tu k velkým změnám proti Jukagyri na Dzígvlegtu nedošlo ani co se týče zvyků. Tvrzníkovi spolu s Nejezchlebovými se i zde scházeli u společných obědů a večeří, chyběl jim jen otec Mihovič, jako kdyby byl pořád na cestách. Každé dopoledne měly děti s panem Nejezchlebou školu, Tvrzníkovi s paní Nejezchlebovou se – každý v jiném oboru – věnovali vědeckému zkoumání knih a odpoledne měli všichni volno.

Slávka se ani tady nevzdala spolupráce s Rusy na jejich filmu. Přemlouvala je, aby s ní všechny scény natočili v předstihu před ostatními, jenže Rusové jí svěřili druhou hlavní roli, takže musela na natáčení létat i z Hjöwiltu. Zdánlivě se mezi nimi nic nezměnilo, ale Slávka teď neodlétala všem na očích. Uchylovala se na toalety, aby ji při tom nikdo neviděl.

Také Standa teď trávil nejvíc času na ochozu Velké věže, kde na svém tabletu studoval taje Sandišůtské vědy a příliš se nezajímal o to, co dělají rodiče, sestry a Slávka.

Dokud ta za ním sama na vrchol věže nepřišla.

*****

Slávka přilétla prétem, takže se znenadání objevila přímo za jeho zády. Až sebou trhl, když za ním decentně zakašlala, aby ho na sebe upozornila.

„Fuj, tys mě vylekala!“ začal ji plísnit, sotva se ohlédl.

„Lekl ses mě?“ zalichotilo jí to.

„Jo,“ přiznal. „A nediv se.“

„Nejsi nějak moc lekavej?“ popíchla ho.

„Zrovna jsem přemítal,“ vzdychl si. „Nad tím, co všechno jsme ještě proti Sandišůtům opomněli a co ještě proti nám vytáhnou. Podceňujeme je, pořád mají na Dzígvlegtu dost stop, aby se na nás dostali. A to nemluvím o tom, že mohou být schopni objevit nás i sami.“

„Jaké stopy jsme jim na Dzígvlegtu nechali?“ zvážněla trochu.

„Je tam ještě dost lidí, kteří vědí o prétu,“ řekl. „I ty, když si tam lítáš na natáčení.“

„Dávám si teď větší pozor, abych nelétala veřejně,“ ujistila ho vážně.

„Ale všichni od filmu vědí, že jsi předtím létala pomocí préta,“ namítal. „Nebylo by už teď lepší vzít celý filmový štáb sem na Hjöwilt?“

„To nepůjde,“ zavrtěla hlavou. „Tady jsou úplně jiné exteriéry než na Dzígvlegtu. Film nemůže být natáčený napůl tady a napůl tam. Filmy se natáčejí napřeskáčku, některé dnešní záběry budou ve výsledném filmu na začátku, jiné na konci a teď si představ, že se uprostřed filmu začne střídat natolik odlišné prostředí, jako je tady a tam… ne, to by nešlo.“

„A nemohla bys je s tím natáčením aspoň trochu popohnat?“

„Ty si vážně představuješ, že tomu velím já?“ vzdychla si. „Já jsem jen jedna z mnoha hereček. Mým úkolem je poslouchat na slovo režiséra Michaila Safronova, pohybovat se co nejpřirozeněji a pokud možno to nekazit. Náhodou to chce Míša nafilmovat pořádně, nechce to odflinknout!“

„Půjdu tam s tebou a vysvětlím jim, aby spěchali, jako kdyby hořelo!“ řekl.

„Pochybuji, že si tě vůbec všimnou!“ pokusila se ho zarazit.

„Ale všimnou!“ ujistil ji. „Oni zřejmě zapomněli na Sandišůtské ultimatum. Blíží se to a až jim vypnou lizidy, mají šmytec s filmováním, takže by to měli stihnout pokud možno včera! Asi jim to budu muset připomenout.“

„Myslíš, že by to potom nedokončili?“ zarazila se. „Kamery… teda vlastně tablety jsou snad na lizidech nezávislé! Možná by se nedaly použít rationy, ale s tím počítáme, letecké záběry máme natočené všechny a postačí vymyslet nějakou jinou stabilizaci kamer, ne?“

„To si piš, že ne!“ ujistil ji. „Jestli si myslíte, že jsou kamery na lizidech nezávislé, pak se sakra pletete! Neuvědomuješ si, že knihy ani tablety nemají přívod elektřiny? Energii jim přece dodávají lizidy bezdrátově, stejně jako rationům. Knihy i tablety mají sice vestavěné akumulátory, takže na rozdíl od rationů vydrží pár hodin i bez přísunu energie, ale i tak by byly bez dobíjení brzy na dně. Pak vám zmrtví a už s nimi nikdo nic nenatočí.“

„Nekecáš?“ zvážněla ještě víc.

„Nemám náladu na srandičky!“ ujistil ji. „A taky byste si měli uvědomit, že rationy se po vypnutí lizidů okamžitě zřítí. To by mohlo být ještě nebezpečnější než vyřazení kamer. Vlastně by měli létat jen ti, kdo mají ovladače préta. Ti jediní by snad náhlé vypnutí rationů přežili. Museli by ale okamžitě zmizet na Hjöwilt.“

„V tom případě bych tam možná měla zaletět hned,“ napadlo ji. „Filmování nemá na Dzígvlegtu žádnou vazbu na denní dobu – je tam pořád den a pokud není slunce úmyslně součástí záběru, je úplně jedno, jestli se filmuje ráno, večer nebo v noci. Jestli je to tak, jak říkáš, měli by začít fofrovat ve dne i v noci, protože jinak to nestihnou.“

„Dobře,“ souhlasil s ní. „Počkej, poletím s tebou. Jen si někam odložím tablet, ten svůj si tam brát nesmím.“

„Já vím – raději jsem svůj zamkla do psacího stolu,“ řekla.

Odložil tablet do skřínky, zavěšené na stěně, zavřel ji a otočil klíčem.

„Tak poletíme, ne?“ řekl.

*****

Setkání s Rusy bylo krátké.

Slávčino ničím nepodložené sýčkování, že si Standy ani nevšimnou, se nesplnilo. Standa měl u Rusů respekt – vždyť jim svým tabletem nedávno umožnil natáčení vlastních filmů. Varování, aby si s natáčením pospíšili, proto nepadlo do vzduchu. Míša Safronov okamžitě svolal štáb, kde se dohodli pokračovat v natáčení ve dne v noci, přičemž herci, kameramani a ostatní se budou střídat nejpozději po dvanácti hodinách.

„Ale co ty, Míšo?“ nadhodila familiérně Slávka. „Ty budeš na place non-stop?“

„Funkce režiséra se rozdělí!“ prohlásil sveřepě Michail. „Interiéry necháme na konec a v době, kdy budu spát, bude natáčení řídit Boris.“

Boris Bradkin, Michailův náměstek, okamžitě sklapl kufry a prohlásil, že je připraven. Povolali dva kluky, aby zajistili nový rozpis pro všechny, zejména pro herce. Někdo jim na to navrhl a vyrobil malou počítačovou tiskárnu, takže i Slávka měla za chvíli v ruce rozvrh na příští týden.

„To mi ale trošíčku koliduje se školou!“ oznámila všem, když si to omrkla.

„Nejezchleba tě ze školy omluví,“ ujišťoval ji Standa. „Není to přece pedant, ty si to pak jistě vynahradíš později, až natáčení skončí.“

„Až skončí tento film, máme v plánu další!“ upozornila ho. „A Nikolaj Pandějev právě dopisuje scénář třetího filmu!“

„Budete rádi, když dokončíte tenhle,“ vzdychl si Standa. „Je dokonce pravděpodobné, že už nestihnete ani to. Další film bych na vašem místě rozhodně nezačínal.“

„Máme přitom tolik plánů!“ vzdychl si smutně Boris Bradkin.

„Ty budete moci uskutečnit po vyjasnění ultimata,“ konejšil je Standa. „Slávko, kdy máš nejbližší natáčení?“

„Podle rozpisu… mám být za hodinu v maskérně!“ podívala se na papír.

„Tak tam upaluj hned, ať si na tobě dají záležet!“ pobídl ji. „A ne abys váhala! Kdyby se tu objevili Sandišůti, nebo kdyby vám znenadání zmizely rationy, okamžitě mazej do své komnaty, jako kdyby ti za patama hořelo!“

„Ty se tady nezdržíš?“ otočila se za ním. „Víš, já teď vždycky, když jsem tady, volám otci Mihovičovi. Aspoň ho potěším a někdy se dozvím i pár zajímavostí.“

„Riziko je už to, že jsem tady,“ vzdychl si. „Od tebe by se Sandišůti dozvěděli jen že existuje nějaký Hjöwilt, ale ode mě by zjistili tolik podrobností, že by se tam dostali během chvilky. A to by byl konec. Opravdu nemá smysl, abych tu byl vteřinu zbytečně.“

„I ode mě by mohli získat ovladač préta,“ upozornila ho. „Ale neboj se, kdyby něco, zmizím než bys řekl švec!“

„Švec!“ odsekl Standa – a zmizel.

*****

Učitel Nejezchleba samozřejmě Slávku z vyučování omluvil a ještě jí popřál herecké úspěchy. Slávka mu naopak slíbila, že učení dožene – jak už to u omlouvaných žáků bývá, ačkoliv na takový slib později rádi zapomínají.

Ruští filmaři ale nebyli jediní, kdo na Dzígvlegtu spěchali. Spíš by se dali těžko najít ti, koho blížící se vypršení ultimata Sandišůtů ponechávalo v klidu.

Dá se říci, že se lidé na vypnutí lizidů připravili, jak to jen šlo. Mohli se spolehnout jen na sebe – a po pravdě nemohli doufat, že si udrží vyšší úroveň než rozvojové kraje na Zemi. Kováři se cvičili ve zpracování kovů, v každé kovárně se nacházelo několik soustruhů, lisů, sloupových vrtaček a brusek, ale nikdo nedoufal, že bez špičkových strojů dosáhnou vysoké přesnosti, nutné u vyspělejších pozemských technologií. V žádném případě nemohli doufat, že zvládnou tak složité věci, jako je elektronika. Přece jen – v kovárně tranzistory neukováš. Snad mohli doufat, že si v první době udrží aspoň potravinovou soběstačnost a naučí se dostat z polí co se dá – ale úroveň dosahovaná na Zemi se zdála i tady nedostižnou.

Ani teď však nikoho nenapadlo přistoupit na podmínky sandišůtského ultimata.

Nikdo nepovažoval za spravedlivé vydat jim k potrestání nevinné, i kdyby si tím měl zachránit životní úroveň, jaká by se na Zemi považovala za poloviční ráj. Přece jen měl pravdu otec Mihovič, když tvrdil, že se na Dzígvlegt dostala jen elita Země, ačkoliv to podle pozemských měřítek byli naopak ztroskotanci. Elita se neposuzuje podle majetku, ale podle cti – a v tom směru mohli být všichni spokojení. Podraz ve formě kolektivního trestu ze strany Sandišůtů lidi sblížil, ačkoliv věděli, že je čeká zhroucení zdejší civilizace. A podle některých pozemských apokalyptických filmů by to mohl být pěkný horror!

Zatím se ale nezdálo, že se spolu s civilizací na Dzígvlegtu rozpadnou i slušné vztahy mezi lidmi a že se lidé změní v nepřátelské vlčí smečky, zuřivě se rvoucí o poslední zbytky ohlodaných kostí těch nejslabších. Spíš je to mohlo vybičovat, aby ukázali Sandišůtům, jak dalece je podceňují.

Kdyby ale mohli počítat s Hjöwiltem, nevypadalo by to už vůbec tragicky.

Hjöwilt by jim pomohl zabezpečit nejen v nouzi potravinovou pomoc, ale především udržet si technickou úroveň. Stroje se budou časem opotřebovávat, některé prvky se poruší, spálí nebo prostě vysadí, ale kdyby za ně mohli z Hjöwiltu tajně dovážet náhradní, dala by se úroveň na Dzígvlegtu udržet alespoň na současné výši. Nemusí to ani vypadat nápadně – všichni měli zásoby, na mnoha místech stála plná skladiště, navíc by si mohli vypomáhat stroji a součástkami z neobydlených domů. Dodávky náhradních strojů z Hjöwiltu by měly směřovat právě do takových skladišť, aby nebylo nápadné, že je někdo uvádí do provozu úplně nové, ještě nablýskané. Ve skladištích stroje přece jen trochu zestárnou, ale ne tak, aby mezi nimi ty nové působily příliš nápadně – zejména když je po dovezení popráší prachem, aby to vypadalo, že tu leží už dlouho. Dalo se přece očekávat, že Sandišůti budou Dzígvlegt čas od času navštěvovat, aby se přesvědčili, jak si lidé bez jejich technologií vedou.

Možná budou překvapeni.

*****

Několik dní před vypršením ultimata zaletěl otec Mihovič výjimečně na Vytvezyl, aby se tam ještě jednou pokusil se Sandišůty vyjednávat. Nebyla to zakázaná návštěva lidí, ale Sandišůtů, takže neměli důvod protestovat, nepřišel ale kapitulovat a oznámit jim, koho jim vydají k potrestání, jak naopak čekali. Otec Mihovič se jen snažil dovolat se spravedlnosti. Trval na tom, že ultimatum není v souladu ani s jejich vlastními zásadami.

Pochopitelně neuspěl, takže se vrátil na Dzígvlegt ve značně rozmrzelém stavu.

„Není s nimi žádná řeč! Oni vážně chrání pozemské darebáky víc než naše nevinné!“ postěžoval si Slávce, když mu jako obvykle volala od Rusů. „Vždyť mají typické pozemské velmocenské manýry – buď bude po našem, nebo budete trpět, jinou možnost neuznávají. Kdo jim připomene jejich vlastní zásady, je odporný slizký vyvrhel. Od koho to naši politici na Zemi odkoukali? Nebo že by to bylo naopak? Je to s nimi na draka!“

„Tu cestu sis mohl při svých zkušenostech ušetřit,“ řekla. „To i já bych ti řekla, jak to nejspíš dopadne.“

„No – dopadlo to jak to dopadlo,“ povzdychl si otec Mihovič odevzdaně. „Ale aspoň si nemusím vyčítat, že jsem neudělal všechno, co bylo v mých silách.“

„Udělal jsi všechno a nikdo ti nic vyčítat nesmí!“ utěšovala ho Slávka.

„Ale mrzí mě to,“ ulevil si. „Na ně. Chovají se jako na Zemi kur… jako politici!“

„To nejsi sám,“ utěšovala ho Slávka klidně, jakoby to přeřeknutí přeslechla.

Pak mu samozřejmě referovala, jak pokračují filmaři. Ti ještě doháněli, co se dalo. Jak rozhodl režisér Míša Safronov, záběry v interiéru si nechali na konec, teď už pouze přetáčeli scény, které se mu zdály nepovedené. Slávka s sebou při každém odletu odnášela na Hjöwilt nový tablet s posledními výsledky práce skupiny, aby je uložila do knihovny na Hjöwiltu. Nevadilo, že se tam hromadily, důležité bylo, aby žádná práce nepřišla nazmar.

Tablety si na Dzígvlegtu zatím ještě mohli vytvářet nové a nové, proč toho nevyužít?

Standovi se podařil zajímavý objev. Zabýval se poslední dobou lizidy, měl k tomu spoustu materiálů od Sjöbergů, kteří sice první lizid na Hjöwiltu postavili ručně, ale podle přesného návodu, poskytnutého lizidem na Dzígvlegtu, takže pro ně pořád znamenal něco jako černou skříňku, o jejímž vnitřku toho věděli jen velmi málo. Standa přišel hned na několik způsobů, jak by se daly lizidy vypnout. Nejjednodušší by bylo převést je do stavu studené zálohy. To by sice přestaly fungovat, ale daly by se poměrně snadno uvést do chodu. Když na to přišel, málem radostí vyskočil a byl by okamžitě odcestoval na Dzígvlegt sdělit to ostatním, kdyby nebyl na stopě další možnosti a neřekl si, že nejprve prozkoumá obě.

Udělal dobře, druhá možnost byla závažnější a nedala by se tak snadno napravit.

Když přišel na to, že by se dal lizid odstavit s heslem, bez něhož by se nedal uvést do chodu, bylo mu jasné, že první, nejjednodušší možnost zřejmě nepřipadá v úvahu. Sandišůti možná nebyli tak spravedliví, jak zpočátku vypadali, ale rozhodně to nebyli hlupáci. Pokud by něco udělali, nebylo by to to nejjednodušší, co se dá kdykoliv napravit. Prolomit heslo by bylo obtížnější a lidem by to nejspíš znemožnilo pokusy o nápravu ve vlastní režii. Jásání by bylo hodně předčasné a Standa byl rád, že se nedal strhnout prvním dojmem. Byla by to tím větší ostuda.

Nicméně ani to ještě nemuselo být poslední slovo. Ještě horší by bylo skutečné a trvalé poškození lizidů, znemožňující jejich provoz do výměny dílů, dovezených z jiného světa. Mohli by je dovézt z Hjöwiltu, ale tím by prozradili, že mají v záloze další svět. Pak by asi bylo lepší nechat civilizaci na Dzígvlegtu v rozkladu a jen si z Hjöwiltu občas přilepšovat.

A konečně nejdrastičtější způsob by bylo, kdyby nechali lizidy jeden druhý anihilovat – pochopitelně až na ten poslední, který by tak důkladně poškodili, aby byl neopravitelný. Pak by na Dzígvlegtu nezůstalo z jejich technologie zhola nic a byl by to teprve ten pravý, pustý svět, jako byl v dávných dobách, než ho kolonizovali.

To by ale byla opravdu krajnost, kterou by se Sandišůti úplně demaskovali jako tyrani. Nikdo ale nevěřil, že k tomu opravdu dojde.

Jak známo, naděje umírá poslední…

*****

Standovo stranění se ostatních ve Velké věži se nakonec ukázalo nejen jako nesprávné, ale jako doslova nebezpečné. Standa se obvykle tak zabral do výzkumů, že vůbec nevnímal okolí. V neznámém světě to ale nemusí projít vždycky beztrestně.

Když se najednou s údivem probral, zjistil, že leží na zemi a kolem něho je na dlažbě ochozu spousta krve. Chtěl vstát, ale byl najednou slabý jako mimino. Pak si konečně všiml, že se v těch kalužích krve cosi zmítá a když se podíval blíž, zjistil, že to jsou tři rozmačkaní upírci. Nejspíš je rozmačkal bezděčně, možná až při pádu. Pak to ale znamenalo, že ta krev kolem je – jeho.

Jak se sem ty bestie mrňavé dostaly?

To teď bylo vedlejší. Potřeboval se rychle vzpamatovat, jenže se naopak cítil pořád hůř a hůř. Z posledních sil se prohodil pomocí préta do hradní knihovny, aby se dostal od těch malých krvežíznivých bestií co nejdál.

„Ježíšmarjá, Stáníku!“ uslyšel jako z dálky maminčino zakvílení.

Jenže to už ho zase přemohla strašlivá ospalost. Nepodařilo se mu postavit, ale bylo mu to už jedno. Hlavně se z toho vyspat… na to snad ani vstávat nemusí…

Probudila ho strašná bolest hlavy. Otevřel oči, ale hned je zase zavřel, světlo ho bodalo do očí jako písek. Zjistil jen, že leží v peřinách, nejspíš ve své posteli.

„No konečně!“ slyšel jako z dálky. „Stáníku, nedělej, že spíš! Viděla jsem tě!“

Maminčin hlas byl podivně naléhavý, takže nakonec pootevřel aspoň pravé oko.

„Nespi už, konečně!“ budila ho a zatřásla jím, až zaúpěl bolestí.

„Co je?“ starala se rychle. „Co ti je?“

„Strašně mě bolí hlava!“ vyhrkl.

„To říkal doktor Hybeš taky,“ souhlasila maminka. „To nic není, jen klasický drogový absťák. Zkrátka to musíš překonat. Zbytečně se nehýbej, ale na druhé straně je potřeba, abys do sebe něco dostal. Zkusím tě posadit, musíš sníst něco výživného.“

Pomohla mu nadzvednout se a nacpala mu za záda několik polštářů, takže polo ležel polo seděl. Pak před něho položila velký podnos a na něm miska s jakousi zelenou kaší.

„Co je to?“ odtáhl se od toho. Vypadalo to skoro jako špenát, který jako dítě rozhodně nemiloval, ale bylo to víc do modra.

„To ti posílají Sjöbergové,“ řekla. „Pochází to z Dzígvlegtu, objevili to Italové, říkají tomu »čigén«, podle pana Meschinelli je to velice výživné a to teď nejvíc potřebuješ.“

Ochutnal to nejprve s odporem, jenže k jeho překvapení to nechutnalo jako pozemský špenát, spíš jako pěkně propečené, šťavnaté kuřecí maso. Až na modrozelenou barvu… ale na tu nesměl hledět. Vegetariánství snad nebude tak zlé… Pustil se do kaše s chutí, dokonce zapomněl, že ho bolí hlava. Občas ho v ní bodlo jako šídlem, ale hlad to naštěstí přehlušil.

„Měli jsme o tebe starost,“ řekla mu maminka. „Nahoru na tu věž už nesmíš chodit! Je to nebezpečné. I pan Meschinelli říkal, že oni, tedy Italové, chodí zásadně ve dvojicích.“

„Jak se tam ale ty potvory dostaly?“ zajímal se. „Vždyť tam jsou všude sítě!“

„Byly,“ pokývala vážně hlavou. „Jenže v noci vletěl do jednoho ze spodních oken věže létající had, zapletl se do sítí a potrhal je. Našli jsme ho úplně vysátého, upírci na něho vlétli v celém hejnu a jak byl zapletený, neubránil se jim. Houf upírků přitom vletěl do věže, byly jich tam celé mraky, pan Meschinelli je pak musel zlikvidovat plamenometem. Dopoledne si ve věži jen tak poletovali, odpoledne ses tam objevil – a oni objevili tebe. Pan Meschinelli říkal, že tam nesmíš chodit sám, dokud někdo proti těm potvorám něco účinného nevymyslí. Už jsi prý třetí případ, navíc ze všech nejhorší. Moc nechybělo a mohl jsi tam zůstat!“

„Trochu si vzpomínám… chtěl jsem jim zmizet do knihovny…“

„Ještě že jsme tam byli!“ opáčila maminka. „Měl jsi na sobě čtyři! Nechtěli se pustit, museli jsme je z tebe odtrhat a rozšlapat, i koberec v knihovně jsme museli vyměnit, jak byl od krve. Musíš si konečně uvědomit, že tady nejsme na Zemi ani na bezpečném Dzígvlegtu, Hjöwilt je pořád ještě neznámý svět, i když se tu dá žít. No – snad už jsi z nejhoršího venku, první dny to vypadalo hůř.“

„První dny?“ nechápal.

„Jo,“ přikývla maminka. „Osm dní jsi tu ležel jako Lazar, bez sebe a občas v křečích. Nejenom že ti ty bestie vypily spoustu krve, ale ke všemu tě zdrogovaly, že jsi málem umřel na předávkování a celkovou otravu krve. Podcenili jsme je, mrňousky!“

„Osm dní…!“ vzdychl si. Pak si ale vzpomněl, co to znamená a vyskočil.

„Zítra vyprší ultimatum Sandišůtů!“ zaúpěl.

„To teď nebude tvoje starost,“ řekla rezolutně maminka. „Ty se teď budeš uzdravovat, Sandišůty přenecháš ostatním. Málem jsi to odnesl!“

„To je v háji!“ vzdychl si. „Ty bestie jsou horší, než jsme čekali… co by se stalo, kdyby tady byli koně a ti mrňousci se na ně dostali?“

„Právě se kvůli nim zrušil plánovaný přesun koní sem na Hjöwilt,“ sdělila mu. „Už připravovali na Dzígvlegtu chovné stádo, když… zkrátka, chov koní se odkládá na neurčito.“

„Takže… koně musí vydržet na Dzígvlegtu,“ vzdychl si Standa. „S tím ale musíme něco dělat, co kdyby se tohle stalo s menšími dětmi? Já vím, menší jsou tady jen ségry a ty se drží spolu, ale časem… když si představím nějaké opravdu malé děcko…“

„To říkali Italové taky,“ přikývla. „Ještě nebezpečnější jsou podle nich piraňky, ale ty naštěstí žijí ve vodě, na suchu neškodí. Ale jsou to prý pěkné potvůrky, žravostí předčí i pozemské pirani, však je podle nich pojmenovali… V rovníkových řekách i jezerech se to jimi hemží a který živý tvor se ocitne ve vodě, když jsou nablízku, nemá šanci. Sežerou v minutě i zdejší tlustokožce, podobné nosorožcům, ani ti si do vody netroufají. Koupání v řekách si tu asi moc neužijeme, ty potvory občas táhnou řekami až k polárnímu kruhu a vyčistí je vždycky od všeho živého, takže musí odtáhnout, aby nepošly hlady, ale jejich tahy jsou nevypočitatelné a nikde před nimi není bezpečno. Upírci jsou proti nim jen hejno neškodných komárů.“

„Pěkní neškodní komáři!“ chytil se opět Standa za hlavu, když vrátil mamince prázdnou misku. „Kdyby po nich aspoň tak netřeštila hlava!“

„Máš pravdu, pěkně tě zrasovali!“ zvážněla maminka. „Pan Meschinelli tvrdil, že by se na Zemi určitě našli podnikatelé, kteří by upírky chovali ve velkém pro jejich sliny. Byly by to prý ideální drogy – snadno by se získávaly a dobře by se na nich vydělávalo… a možná by nebyly tak nebezpečné jako heroin. Ještě že to tady nikoho nenapadne ani v žertu, leda jako odstrašující příklad.“

„Jen aby to někdo nezkusil!“ zatvářil se Standa trpitelsky, když trochu pohodil hlavou a bolest v ní se opět ozvala. „Lidi jsou schopní všeho!“

„Tady snad ne,“ vzdychla si maminka. „Máme tu všichni jiné starosti. Na drogy a jiná podobná svinstva nikdo nemá čas.“

„Kéž by!“ vzdychl si.

„A ty se teď koukej uzdravit!“ dostal Standa nesmlouvavý příkaz.

„Provedu!“ odpověděl – a usnul.

*****

Sankce

Ultimatum vypršelo a hned zrána ohlásili Sandišůti otci Mihovičovi přílet na Jukagyri, kam po něm požadovali shromáždit všechny ostatní patrony.

Otec Mihovič je svolal s dobře sehranou lhostejností. Nebylo o čem diskutovat. Když se dohodli neustoupit, očekávali už jen slíbené sankce. Přilétli na hrad do knihovny, usadili se k největšímu stolu a otec Mihovič je pohostil jak nejlépe mohl – lahůdkami a vínem. Kdo ví, kdy budou zase tak hodovat? Protože všichni použili préto, byli na místě ihned, zato na Sandišůty museli skoro hodinu čekat, i když ti zřejmě letěli nejvyšší rychlostí, jakou dokázal ration vyvinout.

Teď, když to nastalo, to ale všem připadalo jako něco, co prochází úplně mimo nich.

Ať už přijdou a spustí to, bylo vidět na všech obličejích.

Otec Mihovič vyšel na nádvoří, aby neblahou návštěvu přivedl k ostatním.

Přiletěli jedním rationem tři, bez zakroužení se snesli na nádvoří před otce Mihoviče a bez pozdravu a beze stop citů se dali odvést ke shromážděným patronům do knihovny.

„Vydáte nám vaše zločince?“ zeptal se prostřední z trojice.

„Nemáme na Dzígvlegtu žádné zločince,“ odvětil otec Mihovič pevně. „Nevíme, proč bychom měli někoho za zločince považovat. O žádném zločinu spáchaném zdejšími lidmi nevíme a vydání nevinných odmítáme.“

„Zločinem bylo spojení s gufyry!“ řekl prostřední Sandišůt, zřejmě hlavní vyjednavač.

„To nepovažujeme za zločin,“ odvětil otec Mihovič. „Když se lidé s vaším svolením vraceli na Zem, nepovažovali jste za zločin ani když předali někoho ze Země gufyrům. O tom jste přece věděli, dokonce to bylo na váš popud!“

„To bylo něco jiného,“ odvětil lhostejně Sandišůt. „Co se dělo s naším vědomím, bylo v pořádku, ale bez našeho vědomí to byl a je zločin.“

„Pak máme jiné představy o spravedlnosti, než vy,“ řekl otec Mihovič.

„Měli byste si ale uvědomit, že se nacházíte na našem světě!“ pokračoval vyjednavač. „Tento svět patří nám, zde budou vždycky platit naše příkazy. Žijete tady jen z naší milosti a stavět se proti nám je od vás velice nebezpečná svévole. Pro vás nebezpečná.“

„To víme,“ odvětil otec Mihovič. „Ale naše pojetí spravedlnosti nám přikazuje chránit nevinné, pokud je to v našich silách. Trestání nevinných je nespravedlivé a právě to je zlo, které by mělo být trestáno. Domnívali jsme se, že to jsou i vaše zásady.“

„Přednost ale musí mít naše příkazy!“ odvětil Sandišůt.

„Příkazy, které požadují nespravedlnost?“ opáčil otec Mihovič. „My si spravedlnosti ceníme mnohem výš.“

„Dáme vám tedy ještě sto dní na rozhodnutí!“ řekl vyjednavač Sandišůtů. „Ale už bez našich vymožeností. Ty vám vrátíme jen když se rozhodnete splnit naše příkazy.“

„Dobrá, obejdeme se bez vaší technologie,“ pokrčil rameny otec Mihovič.

„Ale to není všechno!“ pokračoval Sandišůt. „Víme, že jste si nadělali spoustu zásob, dokonce i nějaké přípravky k ulehčení života, ale všechno opět jen pomocí naší technologie. Za sto dní si tedy přijdeme pro vaše rozhodnutí a když se nepodrobíte, odebereme vám vše, co jste si tady díky nám vytvořili.“

Patroni se na sebe podívali. Mračili se všichni, ale nezdálo se, že by to byly ustrašené pohledy, co si teď vyměňovali. Po chvíli to otec Mihovič řekl za všechny.

„Lidé Země často přežijí i s holýma rukama,“ řekl vážně. „Máme-li si vybrat jen mezi ztrátou vaší technologie a zásob, nebo ztrátou cti, vážíme si své cti víc. Vyřiďte to ostatním, a můžete to vzkázat i gufyrům.“

„Gufyrové vám nepomohou!“ ujistil pozemšťany Sandišůt. „Gufyrové už uznali, že to byla chyba, když vás využívali bez našeho vědomí.“

„Pomoc od nich ani nečekáme,“ ujistil je otec Mihovič. „Měli jsme dojem, že gufyrové přispívají na Zemi svým dílem ke spravedlnosti, ale byl to asi omyl. Jestli uznali spolupráci s lidmi za chybu, zklamali nás i oni. Nespoléháme se proto na ně a o další spolupráci s nimi už ani nestojíme.“

„To na vás ani nebude záležet,“ odvětil Sandišůt. „Rozhodli jsme se přestat pomáhat i dalším lidem ze Země. Když si naší pomoci nevážíte, nic už od nás nedostanete. Nebudete spolupracovat s gufyry ani formou »částečných návratů« pod naším dohledem.“

„To je rozumné rozhodnutí,“ schválil mu to otec Mihovič. „Nemá smysl přinášet sem na Dzígvlegt další lidi. Přestaňte tedy lidem pomáhat, beztak je to zřejmě pokrytecké.“

„Pokrytecké?“ opakoval po něm Sandišůt, jakoby tomu slovu nemohl ani uvěřit. „To nám říkáte vy, krajané největších vesmírných zločinců?“

Bylo cosi mrazivého v jejich pohledu, který ani teď neukazoval žádné city, kladné ani záporné. Ve slovech jejich vyjednavače, pronesených běžným konverzačním tónem, byla jen neskrývaná výstraha, ale otec Mihovič se je skoro schválně snažil vydráždit k výbuchu, byť by to mohlo mít pro všechny tragické následky.

„Nepovažujeme se za zločince,“ namítl klidně. „Zřejmě jste si neuvědomili, že jste – možná i nechtíc – dovezli ze Země na Dzígvlegt vzorek lidstva, který čest má a váží si jí víc než dočasně zapůjčené hojnosti. Na druhou stranu by bylo správné, kdybyste podle svých vlastních zásad opustili Zemi i vy. Je to snad vaše vlastní logika – Země patří lidem a vy na ní nemáte co dělat.“

„To ale nemůžete prosadit! Nemáte na to sílu!“ upozornili ho Sandišůti.

„Proč bychom to prosazovali?“ usmál se útrpně otec Mihovič. „Jen vám připomínám vaše vlastní zásady. Není už naše věc, jestli se budete podle nich sami řídit. Ale aspoň se přestaňte tvářit jako ochránci nespravedlivě utlačovaných. I vy nespravedlivě utlačujete slabší, a právě to je vaše pokrytectví.“

„Vám do toho nic není, co uděláme a co ne!“

„Nebylo by, kdybychom neměli být vaší obětí,“ řekl otec Mihovič. „Chcete nám sebrat vaše prostředky – budiž. Nepočítali jsme s tím, že je máme jen dočasně zapůjčené, ale když je chcete zpátky – vezměte si je, nemusíme si aspoň vztahy k vám komplikovat vděčností. Zbavit nás ale i prostředků naší vlastní civilizace, to už vůbec spravedlivé není a žádný váš příkaz, zákaz ani násilím vynucený souhlas na tom nic nezmění. Nejčistší by bylo, kdybyste nás všechny vrátili na Zem, včetně lidí roztroušených po jiných světech. Nezabírali bychom vaše – beztak jen dočasně zapůjčené – místo.“

„Vy už se na Zem nikdy nevrátíte!“ řekl Sandišůt. „Kazili byste nám tam naše záměry. Jste krajně nezodpovědní a ani nerozumíte tomu, co se tam děje.“

„Zřejmě předpokládáte, že vám teď, když jste nám předvedli své pokrytectví, uvěříme čistotu vašich záměrů na Zemi?“ odvětil sarkasticky otec Mihovič. „Považujete nás zřejmě za hlupáky! Můžete mít nakrásně pravdu, jsme hlupáci, ale své cti si ceníme i nad chytrost. Škoda, že se vám samotným této potřebné vlastnosti… cti… trochu nedostává…“

„Urážkami svou slabost nevyvážíte!“

„Slabost? Tu přece přiznáváme, vždyť je to pravda a víme o ní. Ale urážkou může být jen vědomá lež. I podle vašich zásad může být pravda nepříjemná, ale sama není urážkou!“

„Jak chcete!“ skončil Sandišůt. „Máte štěstí, že jsme dohodli sto dní na rozmyšlenou, ačkoliv zřejmě neustoupíte! Vaše škoda! Budete litovat, že jste o gufyry byť jen zavadili!“

„Toho litujeme už teď,“ opáčil otec Mihovič. „Nestálo to za to. Ale možná, že je lepší, když jste se takhle projevili už teď. Čím později, tím by to bylo jistě horší.“

„Uvidíme za sto dní!“ řekl Sandišůt lakonicky.

Znamenalo to dalších sto dní čekání – a pak ještě tvrdší sankce. Říkali tomu dohoda, ale mínění lidí je přitom vůbec nezajímalo, takže to byl vlastně pouhý diktát. Pravda, tak se na Zemi chovají i velmoci. Představovali si, že je stále tvrdšími prostředky donutí přijmout jejich nespravedlivý soud?

Všichni tři Sandišůti pak nasedli do rationu a vyletěli otevřeným oknem ven. Po celé knihovně se přitom za velkého rachotu rozsypaly kamenné kvádry, neboť ration s posádkou tří Sandišůtů neprošel úzkým gotickým oknem a jak se silou prorval ven, rozvalil kamenný sloupek mezi dvěma okny.

Byla to jen nešikovnost Sandišůtů – anebo varovná ukázka jejich bezohlednosti?

Kdo ví? Dalo se to vykládat oběma způsoby.

„Tak – to bychom měli,“ řekl otec Mihovič.

*****

Krátce po odletu Sandišůtů skutečně na Dzígvlegtu vysadily všechny lizidy.

Naštěstí to ten den všichni očekávali, takže se nestalo žádné neštěstí. Jen pan hrabě ze Zajíců si chtěl představit, jak se vypnutí lizidu projeví, a už od rána na dálku udržoval jeden ration, naplněný velkými kameny, ve výši zhruba sto metrů nad osamělou skálou, viditelnou z cimbuří jeho hradu – jako starousedlík měl za obydlí hrad jako otec Mihovič, jen menších rozměrů a s lepším rozhledem po krajině.

V okamžiku vypnutí lizidů se ration rozpadl, hromada kamenů začala padat dolů a při dopadu notně potloukla stromy na vršku skály, nad kterou předtím jen tak visela, až třísky létaly na všechny strany. Kdyby v té chvíli seděl v rationu člověk, dopadl by velmi tvrdě na skály – naštěstí to toho dne nikdo ani nezkoušel.

A samozřejmě, současně s tím se nedalo vyvolat ani jediné spojovací okno a nebylo možné, aby si to lidé navzájem sdělili pomocí obvyklého spojení. Od té chvíle nemohli lidé od lizidů požadovat vůbec nic. To si každý hned vyzkoušel – potají i veřejně, ale vždy se stejným výsledkem.

Jediné, co ještě pár hodin fungovalo, byly knihy a tablety. Ale ani ty neměly pracovat věčně – přesně jak to Standa předpovídal, vestavěné baterie mohly knihu udržet ve funkci jen půl dne a úspornější tablety sotva o pár hodin navíc, ale nakonec musely zmrtvět všechny.

Na přemisťování pomocí préta to naštěstí vliv nemělo a tak se ještě téže hodiny objevil otec Mihovič v Hjöwiltu na novém hradě Jukagyri, aby přátelům popsal, jak to probíhalo.

„Co budeme dělat dál?“ starali se manželé Tvrzníkovi.

„Nejhorší je, že Sandišůti přestali do zdejšího vesmíru přijímat lidi ze Země,“ mínila Slávka. „Bez možnosti »částečného návratu« nováčků padla naše naděje dostat se na Zem. Škoda, že jsme neměli préto už v době, kdy nám gufyrové povolovali cestovat na Zem! Že jsme si to raději neodpustili!“

„Kdybychom věděli, co se na nás chystá, udělali bychom spoustu věcí jinak,“ utěšoval ji otec Mihovič. „Jakousi naději přece jen máme, i když velice nepatrnou. Při své poslední cestě na Vytvezyl jsem neměl v úmyslu vyjednávat, ačkoliv jsem to tím maskoval. Měla jsi pravdu, nemělo to smysl. Můj skutečný úkol byl položit na Vytvezyl několik značek préta. Podařilo se mi to, takže se tam můžeme kdykoliv vrátit – a vy dva, ty a Standa, dokonce jako neviditelní. Máme teď značky préta na osmi světech ve vesmíru kontrolovaném Sandišůty, například na Mubakru, kam nás nedávno svolali. Od chvíle, kdy jsme od Pilzů dostali préto, pokládáme značky všude, ale Vytvezyl je pro nás nejzajímavější. Co byste řekli na pokus projít některým chitsaldilem, až budou tudy Sandišůti procházet na Zem? Bylo by to jistě riskantní, ale značka na Zemi by už za pokus stála, ne?“

„To musíme hned vyzkoušet!“ zajásal Standa.

„Neukvapuj se!“ krotil ho otec Mihovič. „V nejbližších pěti letech bych to nedělal!“

„Ale proč?“ zarazil se Standa. „Ta značka na Zemi by za pokus stála, ne?“

„Jistě, ale ne hned,“ neustoupil otec Mihovič. „Teď budou Sandišůti proti nám pozorní až běda a vsaď se, že by tě i navzdory neviditelnosti odhalili. Ba ne! My samozřejmě souboj s nimi prohrajeme. Řekl bych, že dostaneme strašně přes držku, ale oni to vyhrát nemohou! Na Hjöwiltu vás nenajdou a my vás nevydáme. Budou nás tedy dál trápit a ponižovat a my budeme hrdě hrát roli poražených. Odhaduji ale, že to skončí věčným šachem – jenže to se v této hře považuje za remízu. Časem nás začnou považovat za neškodné a teprve až poleví ve střehu, můžeme se pokusit projít přes chitsaldily na Vytvezylu. Na Zemi nám stačí jedna jediná značka – a vyhráli jsme.“

„Dobrý plán!“ schválila to Slávka.

„Jen trochu zdlouhavý,“ litoval Standa. „Ale máš asi pravdu, později to může mít naději, teď bychom to naopak mohli úplně potopit. Počítej se mnou, jsem s tebou.“

„Počítám s vámi oběma,“ řekl otec Mihovič. „Budete mít v budoucnosti mezi námi zvláštní postavení, neboť umíte přecházet do allohmoty a využívat neviditelnost. My bývalí patroni zase máme jinou nezvyklou vlastnost – schopnost čtení vzpomínek. Není všeobecně prospěšná a byla by příšerně snadno zneužitelná, ale je nás s touto schopností málo a když se zaměříme na odhalování největších lumpáren, dá se to přijmout.“

„Vážně to chcete používat?“ podíval se Standa na otce Mihoviče trochu divně.

„Budeme muset,“ vzdychl si otec Mihovič. „Když si to přebereš nestranně, proč jste tak věřili Sandišůtům a později gufyrům? Protože uměli čtením vzpomínek bezpečně odlišit a usvědčit pravé darebáky. Proto jste jim mohli věřit, že neubližujete nevinným. Budeme to potřebovat také, jen musíme vymyslet, jak to nikdy nezneužít.“

„Jak bys to chtěl zařídit?“ zajímala se Slávka.

„Nebude to jednoduché,“ řekl otec Mihovič. „Budeme se muset více kontrolovat, aby se naše působení nezvrhlo v přímou tyranii. Má to naštěstí několik dobrých stránek. S touto schopností je nás poměrně málo a nejenže se můžeme zaměřit jen na ty nejtěžší případy, ale my se na ně musíme omezit ze zásady. Čtení vzpomínek nesmíme zneužívat pro malé viny. A to už se dá zajistit.“

„Zneužití ale může být strašně lákavé!“ namítl Standa.

„Bude,“ přikývl otec Mihovič. „Stejně se dá zneužit i allohmota a neviditelnost. Jenže tu máte jen dva, takže i kdybyste se rozhodli zneužívat to, bude to zanedbatelné. Stejně se dá omezit zneužitelnost čtení vzpomínek. Třeba ji vyhradit jen tam, kde je pořád na místě – na Zemi. Nebudeme to používat na Hjöwiltu ani na jiných světech mimo Zemi – a i tam jen dokud to bude nutné. Kdyby se nám někdy podařilo zlepšit poměry na Zemi, aby tam naše výjimečné vlastnosti nebyly potřebné, sami se zřekneme jejich používání.“

„Ale kdo to bude kontrolovat?“ chtěl vědět Standa.

„Chceš vědět, kdo to dostane za úkol? Nejlépe všichni. Každý, kdo se dozví o zneužití, to prostě oznámí ostatním – a pak bychom to museli řešit všichni pohromadě. Musíme si vytvořit určitý kodex a sami zajistit jeho dodržování. Naštěstí se tady na Dzígvlegtu díváme na čest jinak, než je obvyklé na Zemi. Tady na ni opravdu víc hledíme. A bude nutné udržet to i později. Věřím, že to půjde.“

„Kéž by!“ vzdychl si Standa. „Mezi námi, nejsme jediní, kdo dokáže cestovat na Zem jako neviditelní a v allohmotě. Lidí, kteří tam byli na »částečném návratu«, je přece víc. My bychom je mohli převést do allohmoty a pak už by tam mohli jednat i bez nás!“

„Vy dva jste jediní, kdo se mohou měnit kdykoliv i bez pomoci,“ řekl otec Mihovič.

„Ale kdyby bylo třeba, změníme kohokoliv,“ sliboval Standa.

„Dobře, možná toho využijeme,“ připustil otec Mihovič.

„Poslyšte – nepomohli byste nám se stěhováním filmového studia na Hjöwilt?“ zkusila změnit téma hovoru Slávka. „Teď už jsou na Dzígvlegtu všichni zbyteční a tady by mohli dotočit zbytek záběrů a molodci by mohli začít stříhat konečnou verzi!“

„To bychom měli,“ souhlasil Standa.

„Ale zrovna vy dva tam nepůjdete!“ řekl otec Mihovič. „Nechte to jiným! Standa je důležitější tady a Slávce taky skončila výmluva, že musí létat na Dzígvlegt kvůli natáčení! To teď bude pokračovat tady a nechci slyšet, že jste se tam objevili třeba jen na vteřinu!“

„Proč tam už nesmíme?“ protáhla obličej Slávka.

„Protože vás tam už nesmí nikdo spatřit ani omylem!“ řekl otec Mihovič. „Uvědom si, gufyrové by vás dva přece jen mohli Sandišůtům prozradit a pak by jakákoliv zmínka o vás dvou byla pro nás na Dzígvlegtu hodně nepříjemná.“

„Myslíš při jednání se Sandišůty?“

„Tak nějak,“ řekl otec Mihovič. „Jako jedna z možností nás napadlo oznámit jim, že vám dvěma znalost gufyrského adchyfu umožnila Dzígvlegt nenápadně opustit. Hledat vás po celém známém vesmíru by byl úkol nad lidské síly – a nejspíš i nad síly Sandišůtů.“

„Zejména když za námi na Hjöwilt zatím nemohou,“ dodal Standa.

„Zkrátka se ani na okamžik nehnete z Hjöwiltu!“ pokračoval otec Mihovič. „Svoji vyspělost nám nejlépe prokážete právě tím, že to vydržíte.“

„Vyspělost?“ zavrtěl hlavou Standa.

„Intelektuální vyspělost,“ upřesnil otec Mihovič. „Dokážete tím, že se na vás můžeme spolehnout i později. A chtěl bych vás opravdu poprosit – nezkazte to. Sobě ani nám.“

„Myslíš, že by vás to hodně poškodilo?“ zeptala se vážně Slávka.

„Nejspíš ano,“ přikývl otec Mihovič.

„Tak my to nezkazíme!“ slíbili oba.

*****

Když Rusům přestaly na Dzígvlegtu fungovat kamery, stalo se pro ně přestěhování na Hjöwilt nezbytnou podmínkou další činnosti. Režisér Michail Safronov věděl, že má Slávka blízko k tvůrcům »préta«, proto ji ještě před vypnutím lizidů požádal o pomoc při stěhování. Slávka mu to slíbila, takže ji trochu zaskočila žádost otce Mihoviče, aby se ani na okamžik nehnula z Hjöwiltu, ale věděla, na koho se obrátit, aby mohla splnit oboje.

První čtyři filmaře, včetně režiséra Michaila, přenesli z Dzígvlegtu bratři Pilzové. Na Hjöwiltu jim navíc implantovali ovladač préta a ukázali, jak se používá, takže další přenos si už řídili upravení členové party. Čím jich pak bylo víc, tím rychleji stěhování probíhalo. Slávka u toho samozřejmě nesměla chybět a když slíbila, že se sama na Dzígvlegt nevrátí, čekala na své kolegy aspoň na Hjöwiltu. Nadšeně přivítala režiséra Míšu Safronova a když se bratři Pilzové rozloučili, přenechali jí implantace ovladačů préta nováčkům. Měla pak na stěhování filmařské party opravdu lví podíl, i když sama nic z vybavení netahala.

Filmaři samozřejmě přenesli na Hjöwilt jen to, co nutně potřebovali k filmování. Byly to především kulisy a rekvizity potřebné k rozpracovanému filmu. Mohli by si je na novém působišti vytvořit znovu, ale protože šlo o unikáty, stvořené čistě pro tento jeden určitý film, mohlo by se snadno stát, že nebudou přesně stejné a že si toho ve výsledku někdo všimne. Jen proto museli přenést kromě herců i všechny ostatní unikáty.

Teď už Slávka nemusela skrývat své schopnosti v používání préta. Používali je všichni a brzy si na ně zvykli. Nedaleko prvního lizidu Sjöbergů a nového Jukagyri vyrostly i nové filmové ateliéry, kde režisér Safronov kromě dokončování jednoho filmu zahájil přípravy na další film, tentokrát už situovaný do nového světa. Slávka v něm rovněž dostala roli a jak se zdálo, její kariéra filmové herečky měla pokračovat. Díky prétu však nemusela opustit hrad Jukagyri, kde se jí ve filmových přestávkách věnoval učitel Nejezchleba, aby nezaostávala ani ve vzdělání. Zůstávala tak dál s rodinou Tvrzníků, včetně společných večeří – jen na obědy teď často chyběla.

Jakoby to byla předzvěst toho, že jednou… nejspíš jako první… od rodiny odejde… ale to byla zřejmě dosud vzdálená budoucnost.

Standu napadlo vylepšit tablety, aby se daly použít i na Dzígvlegtu.

Zdánlivě to nemělo smysl, nač se snažit pro pár zbývajících dní? Ale Standa tvrdil, že to stojí za trochu námahy. Nový typ tabletu byl tlustší, ale pro Dzígvlegt vhodnější. Obsahoval trojitou sadu baterií, aby měl delší výdrž. Standa úmyslně drasticky omezil jeho paměť, aby se do ní nevešlo kromě nezbytného obslužného programu téměř nic a aby tak nepřenášel na Dzígvlegt nežádoucí informace o Hjöwiltu a o prétu. Navíc měl nabíjecí zástrčku, aby se dal nabíjet i ze slunečních baterií v každém domě. Nejdůležitější v něm byl ale vysílací modul s dosahem dvaceti kilometrů, aby se obyvatelé Dzígvlegtu mohli mezi sebou domlouvat. Ztráta komunikace mezi lidmi byla po vypnutí lizidů nejhorší a právě tuto nevýhodu měl Standův nový tablet napravit. Otec Mihovič před návratem na Dzígvlegt převzal od Standy plný batoh těch malých, šikovných vysílaček. Budou se tam jistě hodit.

Pak se vrátil na Dzígvlegt a rodina Tvrzníků, Nejezchlebovi i Slávka zůstali v hradu na Hjöwiltu sami. Měli naštěstí co dělat, aby se nenudili, jen Standu občas mrzelo, že nevěděl, jak to právě na Dzígvlegtu vypadá.

Možná ale bylo dobře, že to nevěděl.

Nebylo oč stát.

*****

Obyvatelé Dzígvlegtu mezitím řešili svůj další pobyt v tomto světě.

Na krátkou návštěvu se tam vrátili i bratři Pilzové. Jejich úkol byl zdánlivě snadný, ale přitom velice významný. Měli se pokusit zjistit, co Sandišůti provedli s lizidy a nakolik se to dotklo i toho jednoho vypnutého, který byl na Dzígvlegtu navíc.

Standa s nimi probral, co všechno mohli s lizidy vyvést a Pilzové to měli zkontrolovat. Naneštěstí hned na počátku zjistili, že jde o variantu, kterou Standa považoval za nejhorší z nedestruktivních. Lizidy byly zablokované heslem, které znemožňovalo jejich spuštění. Bylo by to snadné pro Sandišůty, ale nemožné pro lidi bez znalosti hesla. Co ale bylo ještě horší, lizidy zůstávaly částečně aktivní a zdálo se, že i v tom stavu mezi sebou komunikují. Bratři Pilzové ani nepotřebovali poradu s Standou aby pochopili, co to znamená. Kdyby to od této chvíle záleželo jen na lidech, bylo by spuštění záložního lizidu velice riskantní. Hrozilo by totiž, že se stejným heslem zablokuje i on.

Mohli by to teď vyřešit jen tím, že by zablokované lizidy všechny do jednoho pečlivě zničili a teprve pak se pokusili spustit ten svůj. Nedalo se ale spoléhat na to, že Sandišůti ponechají lidi sami sobě, zmizí a už se tu neukáží. Naopak museli brát vážně vyhrůžky, že se vrátí a připraví je o všechno, co si mezitím vytvořili. Nepřišli by pak jen o civilizační úroveň Sandišůtů, ale i o úroveň pozemské civilizace!

Co by lidem i po tom zbývalo? Mohli by si připravit podmínky aspoň pro středověkou společnost? To by chtělo objevit na Dzígvlegtu ložiska kovové rudy a naučit se provozovat středověké verze vysokých pecí. Bez kovů by sklouzli na civilizačním žebříčku ještě níž – opravdu až do doby kamenné… a že se o to Sandišůti nejspíš zasadí, bylo víc než jisté.

Bratři Pilzové se tedy vrátili na Hjöwilt s nepořízenou a otázku případného obnovení lizidů na Dzígvlegtu ponechali odloženou na neurčito. Lidmi postavený lizid zůstal dobře ukrytý a mohl by se stát novou nadějí, kdyby se do toho Sandišůti přestali vměšovat. Možná se to stane, až lidi uvrhnou skutečně do té doby kamenné, jak tím ostatně vyhrožovali.

Ale ani tato hrozba je nepřiměla vydat Sandišůtům provinilce, kteří se odvážili jednat se zatracovanými gufyry. Jednak to ani nebylo možné, neboť nebyli v dosahu, ale hlavním motivem života na Dzígvlegtu se stal navíc vzdor. Rodiny s dětmi tu už nebyly, jen dospělí. Na Dzígvlegtu zůstávali jen starousedlíci, kteří se poprvé, někteří i za celá staletí, odhodlali prosadit vlastní pojetí světa a zejména spravedlnosti. Nemuseli brát ohled na děti a jak řekl otec Mihovič, byli připraveni obrazně řečeno dostat přes držku, ale neustoupit.

Bylo jim ale jasné, že od mnohem vyspělejší civilizace dostanou pořádně zabrat. Byla ale ta civilizace skutečně tak vyspělá? Po technické úrovni jistě, stavět se jí na odpor bylo bláhové, tady prostě nemohli uspět. Pozemšťané z Dzígvlegtu to ale chápali především jako střetnutí na úrovni duchovní a morální a tady se zdálo, že Sandišůti, navzdory starodávnosti a vychvalované mravní vyspělosti nejsou ti, kdo by měli právo dávat jiným civilizacím lekce. Jistě by mohli lidem Země dát »přes držku«, ale to by sami morálně klesli hluboko pod jejich úroveň. To samé se přece děje i na Zemi, kde nejvyspělejší státy světa klesají pod úroveň barbarů a vítězi se stávají morálně vyspělejší lidé z opovrhovaných národů.

Tak zvítězil Gándhí – a ministerský předseda Británie Churchill se stal v Indii morálně na hlavu poraženým, ačkoliv mu celý svět přiznával zásluhy ve válce proti Hitlerovi.

Je ovšem nutno přiznat, že Gándhí zvítězil až po třech milionech mrtvých Indů, které měla právě v té době koloniální Velká Británie na svědomí. A svět, který uznal osvoboditele Gándhího, nedokázal současně jako pachatele těch masakrů odsoudit Churchilla. Měl příliš mnoho zásluh v Evropě, než aby ho někdo obvinil z masakrů v Indii.

Šlo tam přece »jen« o pár milionů špinavých Indů…

Churchill nakonec zemřel obecně vychvalovaný za své zásluhy, ačkoliv by se měl sám zodpovídat z něčeho, co se hrůzám hitlerčíků až příliš podobalo.

Na Zemi se spravedlnost neustále ohýbá podle potřeb nejmocnějších a historie je ze všech věd ta největší děvka…

Tak obrovských masakrů se ale Sandišůti dopustit nemohli. Už protože na Dzígvlegtu tolik pozemšťanů ani nebylo. Hrůz pozemských válek nemohli dosáhnout, ani kdyby lidi na Dzígvlegtu vyhubili do posledního.

Což by se ale stát mohlo.

*****

Herculaneum

Jak se blížila lhůta druhého ultimata Sandišůtů, snižoval se počet obyvatel Dzígvlegtu. Na Hjöwilt postupně odeslali výkvět svých vědců. Byli užitečnější tam, kde mohli vědu dál rozvíjet. Na Dzígvlegtu naopak zůstávali ti nejdrsnější, připravení na další ústupy a prohry. Nic jiného je tam čekat nemohlo a přece zůstávali.

Ostatní národnosti na Dzígvlegtu byly na tom podobně jako Češi. Každý patron musel zabezpečit ty své, ale když se dozvěděli o ultimatu, nikdo nepožadoval, aby před ním Češi ucouvli a podrobili se. Všichni litovali, že se nemohou podívat domů na Zem a když se teď dozvěděli, že je to díky zákazu Sandišůtů, přišli dosavadní dobrodinci o hodně vděčnosti. Vypnutí lizidů byla poslední kapka, kterou pohár přetekl – přemluvit lidi, aby se odstěhovali na Hjöwilt, bylo pak už snadné.

Lučané se na Hjöwilt kompletně přestěhovali jako první, takže na Dzígvlegtu nezůstal ani jeden. Většina jich prošla krátkým, ale rozhodně nezapomenutelným peklem Adu, takže ani Sandišůtům, ani gufyrům příliš nedůvěřovali. Nabídka života v nezávislém světě jim proto zněla lákavěji než jiným a připojili se k nim ochotně i ti, kteří tenkrát Adem neprošli.

Na Zemi zůstali kromě Čechů i příslušníci jiných národů. A také oni se připravovali na zostření podmínek. Pro některé to bylo ohromné dobrodružství, jiní ale váhali, neboť i když si nedělali iluze o možném návratu na Zem, přesun na Hjöwilt je od ní ještě víc vzdaloval.

Pozemšťané se na Dzígvlegtu začali více soustřeďovat. Předtím převažovaly samoty, málo lidí žilo ve vesnicích a jediné české město se jmenovalo na znamení absurdity zdejšího světa Kocourkov. To se teď vylidnilo a co do počtu se přiblížilo vesnicím Horní a Dolní Ves. A zatímco v Dolní Vsi se soustředilo zemědělství a na okolní statky přesunuli koně, v Horní Vsi postavili s minimálním nářadím primitivní vysokou pec a vyzkoušeli v ní středověkými metodami tavit železo. Současně se všichni kdo mohli učili jezdit na koních. Počítali s tím, že jim Sandišůti zničí elektromobily a rozvrátí jejich úhledné kamenné domy se střechami ze samých fotočlánků. Ačkoliv si vysoké pece s okolními neforemnými chatrčemi postavili zcela bez Sandišůtské techniky a neměla se na ně tedy vztahovat hrozba rozvrácení všeho, čeho lidé na Dzígvlegtu dosáhli jejich pomocí, nebylo ani to jisté.

Kamenné vysoké pece byla čistě pozemská technologie a byť byla primitivní, mohla by lidem zajistit alespoň dobu železnou, když už ne nic novějšího.

Trvale udržet vyšší technickou úroveň ale nebylo v silách malé enklávy pozemšťanů. Pár tisíc lidí postaví bez odborníků nanejvýš primitivní vysoké pece a kovárny a mohou být rádi, když udrží jednoduché zemědělství. I kdyby ale měli mezi sebou odborníky na jaderné reaktory, na jejich stavbu nemohli pomyslet ani ve snu. I mnohem jednodušší fotovoltaické články by vyžadovaly technickou úroveň, jaká se holýma rukama prostě nedá dosáhnout. Museli se tedy obejít bez nich. Někteří uvažovali o elektrických generátorech poháněných parními stroji – to by snad ještě zvládli, ale nechávali si to až na později.

Pokud Sandišůti dodrží vlastní slovo, zůstanou lidem na Dzígvlegtu vysoké pece a pár zemědělských farem, postavené až po vypnutí lizidů. Primitivní kovářskou technikou by si mohli vyrobit i pár povozů, tažených koňmi. Ale nebylo jisté, zda jim Sandišůti nezničí i to. S překročením této hranice by museli překročit i své vlastní slovo, ale byla otázka, zač jejich slovo ještě stojí. Kdo přijde o důvěru, těžko ji získává nazpět.

Na Hjöwiltu proto připravovali i podmínky pro přijetí koní. Stavitelé pro ně postavili rozsáhlé kryté jízdárny, aby je uchránili nebezpečí od upírků, a začali sem přenášet všechny přebytečné koně, které mohli na Dzígvlegtu postrádat.

Koně si přece také zasluhovali zachránit. Vždyť to byla jediná pozemská zvířata.

Patroni nováčků nakonec rozhodli, že v každé skupině musí být několik zasvěcenců ovládajících vysílačky a préto, aby dokázali v případě potřeby nejen odnést nejbližší lidi na Hjöwilt, ale zorganizovat tam hromadnou záchrannou akci i pro zbývající.

Znamenalo to s přibližujícím se termínem druhého ultimata udržovat plnou pohotovost zachránců i na Hjöwiltu. Připraveni na to byli – nebo si to aspoň mysleli.

O výsledku se teprve rozhodne…

*****

Francouzům se konečně podařil další husarský kousek.

Jejich chitsaldil nového typu prolomil rozhraní dalšího vesmíru. K jejich překvapení to byl vesmír podobný tomu, ve kterém se nachází Země.

Také v tomto vesmíru byly mezi planetami velké vzdálenosti vyplněné vakuem a samy planety obíhaly kolem sluncí, podobně jako Země. Svět, na který se dostali, byl samozřejmě úplně jiný než všechny dosavadní, ale v tomto vesmíru platily stejné fyzikální zákony jako na Zemi a dalo se očekávat, že zdejší světy mohou být Zemi aspoň vzdáleně podobné.

Nově objevený svět měl ve větší míře vodní charakter než ty dosavadní, ale na rozdíl od světa, který neustále vzdoroval Leclerkovi, se na něm našlo několik větších souostroví, kde průzkumníci konečně vstoupili na pevnou zem.

Samozřejmě ihned zahájili jeho zevrubný průzkum, zatímco parta soustředěná kolem rodiny Sjöbergů začala v rychlosti hledat vhodné místo pro stavbu prvního lizidu.

Korunu tomu snažení nasadil český vědec pan inženýr Formánek. Jeho koníčkem byla na Zemi kromě jiného i astronomie, měl ve svém notebooku spoustu astronomické literatury a pochopitelně ho v tomto směru sousední vesmíry značně zklamaly. Těžko je astronomovi ve světě, kde den trvá čtyřiadvacet hodin a noc neexistuje, takže na obloze nejsou vidět žádné hvězdy s výjimkou těch nejbližších.

Inženýr Formánek proto nejvíc zajásal, když se dozvěděl o vesmíru, tak podobném našemu pozemskému. Okamžitě odcestoval na jediný prozkoumaný ostrov, kde ústil první chitsaldil Francouzů, a nedočkavě čekal na soumrak, aby se konečně po tolika letech půstu pokochal souhvězdími na noční obloze. Však mu byly jinými vesmíry tak dlouho upírány!

Již první pohled na noční oblohu ho však u jeho narychlo postaveného hvězdářského dalekohledu skoro vyděsil. Očekával samozřejmě, že ze známých souhvězdí nespatří vůbec nic, vždyť planeta objevená Francouzi nemohla patřit do sluneční soustavy, takže souhvězdí na obloze prostě musí být jiná než při pohledu ze Země.

Stalo se však něco, co nečekal.

Souhvězdí Orionu vypadalo úplně stejně jako na Zemi.

*****

Souhvězdí Orion má proti ostatním jednu zvláštnost. Tvoří je velice vzdálené hvězdy.

Když v naší Galaxii změníte pozici o pouhých několik světelných let, blízká souhvězdí se rozsypou k nepoznání, jen souhvězdí tvořená vzdálenými hvězdami se mohou zachovat v nezměněné podobě.

Tohle mohlo mít ale jen jedno vysvětlení.

Francouzi se prolomili do našeho vesmíru! Ne sice přímo na Zemi, ale nepříliš daleko od ní, když alespoň některé ze souhvězdí neztratilo svoji tvář.

Hvězdy pásu souhvězdí Orion jsou od Země vzdálené kolem osmnácti set světelných let. To by hovořilo o tom, že se Francouzi strefili do našeho původního vesmíru jen nepříliš daleko od Slunce! Zdejší slunce nemohlo být naším, neboť sluneční soustava neobsahuje jinou planetu pozemského typu než Zemi, ale nemohlo být ani od Země příliš daleko.

Šlo tedy o to, kde se ve vesmíru nachází.

Byla to náhoda, že byl na Hjöwiltu astronom, byť amatérský, kterého známé souhvězdí okamžitě praštilo do očí?

Inženýr Formánek se okamžitě zakousl do tohoto problému jako buldok. Začal polohy hvězd na noční obloze zaznamenávat soustavně a snažil se přitom posoudit, jaká by mohla být jejich poloha při pohledu ze Země. Až krátce po týdnu přišel za ostatními s epochálním výsledkem.

Svět, na který se Francouzi dostali, leží podle něho u nepatrné hvězdičky Orion-Chí-1 v souhvězdí Orionu ve vzdálenosti pouhých osmadvaceti světelných let od Země. Tato hvězdička totiž v souhvězdí Orion chyběla – ale zbytek souhvězdí se poznat dal a donutil pana Formánka probrat všechny hvězdné atlasy ve svém notebooku. A pak už mu nedalo práci označit na hvězdné obloze jinou nepatrnou hvězdičku – naše Slunce, pozorované ze strašlivé vzdálenosti osmadvaceti světelných let.

A tam někde, jak se brzy chodila dívat procesí zvědavců, zřejmě obíhá i Země, prášek neviditelný nejen pouhým okem, ale ani hvězdářským dalekohledem pana Formánka.

Byli tedy zpátky ve svém rodném vesmíru – jenže na svůj domov se mohli dívat jedině z tak příšerné dálky, jakou si málokdo dokáže představit.

Vesmír dokáže být i krutý…

*****

Také na Orizemi, jak vodní svět pojmenovali, se začali trousit kolonisté, zejména když sem Sjöbergovci začali urychleně stěhovat díly dalšího lizidu a chtěli ho co nejdřív uvést do chodu. Po nich se sem měli nastěhovat všichni, kdo se toužili přiblížit poměrům na Zemi. Na Orizemi byla v noci tma a když nebylo zataženo a nepršelo, byla obloha plná hvězd. Jen měsíc tu chyběl a velká část souhvězdí vypadala jinak než na Zemi, ale jinak byla podoba se Zemí ze všech dosavadních mimozemských světů největší. Souhlasil i typ zdejší hvězdy G0, stejný jako typ Slunce. Žádný červený trpaslík ani modrý veleobr, ale přívětivé sluníčko, na první pohled nerozeznatelné od našeho původního.

Orizemě měla samozřejmě i své nevýhody. Příliš rozlehlé vodní pláně často brázdily vlny tsunami a řádily na nich hurikány, otevřené části pobřeží nebyly bezpečné a bylo příliš riskantní stavět si obydlí jinak než na vysokých pilotech. Nejvyšší hory dosahovaly sotva výšky Sněžky, na některých byl i sníh a led, poblíž pólů dokonce po celý rok, ale kdo toužil po Alpách, neřkuli po Himalájích, tomu by zde ke štěstí hodně chybělo.

Vzhledem k tomu, že ani největší ostrovy nemohly soupeřit se Sicilií, nebyly tu nikde, ani poblíž rovníku, žádné pouště. A jestliže plocha moří zabírá dvě třetiny povrchu Země, tady bylo moří devadesát procent. Nejvíc by to ocenili příslušníci přímořských národů, kteří by si tu mohli spíš najít nějaký kout podobný tomu, co si pamatovali ze Země. Samozřejmě zatím bez lidí, ale to se jistě časem změní.

Byla tu pevná zem i oceány a na ostrovech spousta úrodné půdy, kde mohli pěstovat stejné plodiny jako jinde. I když to vzhledem k existenci lizidů nebylo nutné, začali se tomu věnovat se vší vážností. Soběstačnost přece jen nebyla k zahození a neměli by se spoléhat na technologii úplně cizí civilizace. Ačkoliv ji už docela obstojně zvládali, lidem byla cizí.

A nebyli tu upírci a ve vodě piraňky, jako na Hjöwiltu. Bylo tedy logické přestěhovat sem koně. Tady se mohli prohánět volně, nejen pod střechou jízdáren. Hjöwilt byl pro ně i pro lidi cizí, Orizemě mnohem bližší.

I když od pravé Země tak daleko…

*****

Druhé ultimatum vypršelo a tentokrát se Sandišůti vůbec neozvali.

Patroni předpokládali, že i tentokrát přiletí vyjednávat a předem se na to připravili. Ne že by chtěli splnit jejich požadavky, ale sami od sebe se shromáždili na hradu Jukagyri, kde se zdánlivým klidem očekávali jejich příletu. Sešli se opět v knihovně otce Mihoviče u jídla a dobrého vína, jako by nehrozilo další zhoršení podmínek na Dzígvlegtu. Rozvalené okno otec Mihovič provizorně překryl závěsem – nehodlal nic opravovat, dokud to neskončí.

Jediné, v čem si nebyli jistí, byl způsob, jakým toho Sandišůti dosáhnou. Na Zemi se podobné vyhrůžky realizují příletem bombardérů, které postiženou zemičku rozbombardují. Při náletech zahynou v troskách měst, škol a nemocnic tisíce, někdy až desetitisíce lidí a jen naprosto otrlý, nelidský politik, jakých je bohužel na Zemi pořád více než dost, to dokáže nejen omlouvat, ale cynicky to nazvat »humanitární« akcí.

Patroni neočekávali, že by Sandišůti klesli tak hluboko. Spíš čekali nějaký promyšlený a efektní zásah, kterým by Sandišůti zlikvidovali všechny připravené zásoby, zničili stroje a možná i srovnali se zemí domy. Pro jistotu lidem doporučili, aby se v kritické době raději nezdržovali poblíž domů a dokonce v nich, ani v blízkosti jakýchkoliv známek pozemské civilizace, včetně těch, které už nebyly postavené pomocí lizidů. Lidé se měli rozptýlit po nejbližších lesích a vzít s sebou i koně – většina už na nich docela obstojně jezdila, takže byli pohyblivější, než kdyby museli chodit pěšky.

Sandišůti se ale nejenže neozvali, oni v označenou dobu ani nepřiletěli.

Lidi na Dzígvlegtu tím poněkud zaskočili. Nejvíc patrony, ale když uplynul skoro celý den, aniž by se dostavili, začali být netrpěliví všichni. Někteří se dokonce pokoušeli zavolat patronům, cože se to děje a kdy nastane slíbený konec civilizace? Ti jim samo sebou neměli co odpovědět, sami netušili, proč se nic neděje.

Jedno přísloví ale říká: Nechval dne před večerem.

Patroni se již začali domlouvat, že konec civilizace na Dzígvlegtu nejspíš nenastane. Nemohli se Sandišůti přece jen zamyslet nad tím, co je a co není spravedlivé? Nebylo od nich nezaslouženým trestem už zablokování lizidů? Vždyť se ten nepatrný přečin ani nedal chápat jako zločin! Nebylo absurdní, že se činnost, vykonaná se svolením Sandišůtů, mění ve zločin jen tím, že k ní nedali požehnání? Vždyť to bylo i proti jejich vlastním zásadám!

Ohromný náraz, který rozkymácel celý hrad Jukagyri, proto nikdo nečekal.

„Zemětřesení! Všichni pryč!“ vykřikl kdosi. „Hrad se zřítí!“

Několik patronů čistě reflexivně uposlechlo a zmizelo, ale ani ostatní dlouho neváhali. Préto bylo nejrychlejší a všichni je použili. Otec Mihovič se přemístil na dvůr nedalekého Bělíkova stavení, ale ani tam se mu nedařilo hned vyrovnat rovnováhu. Půda se totiž vlnila jako hladina moře, stavení se kymácelo, ze střechy padaly uvolněné fotovoltaické desky. Některé zůstávaly viset za elektrické kabely, z nichž se jiskřilo. Pak ale vyskočily plameny a rychle se po střeše začaly šířit.

Otce Mihoviče to na okamžik zaujalo, ale vzápětí jeho pozornost připoutalo ještě horší divadlo, až se mu cosi sevřelo v krku.

Hrad Jukagyri se všemi věžemi se zřítil s hrozným rachotem.

Kamenné kvádry se rozkutálely po vlnícím se svahu, z budov i věží vyšlehly plameny, ačkoliv měly být nehořlavé. Oheň zřejmě nepocházel z hořlavých předmětů, ale vyrazil zdola, z podloží. Vzápětí se vzepjala vzhůru celá skála a hustý oblak šedého prachu či snad popela vylétl do výšky a pohltil i zbytky zříceného hradu.

Snad už tam nikdo nezůstal! – napadlo otce Mihoviče, ale to už se musel vzpamatovat a pomýšlet i na vlastní záchranu. Bylo mu jasné, že musí zmizet stůj co stůj. Hustý oblak se valil přímo na něho, zřejmě už nesouvisel jen s hradem, neobsahoval jen prach ze skal, ale i popel, a navíc se zdálo, že v něm probleskuje cosi žhavého.

Sopka se probudila, došlo otci Mihovičovi. Tohle je přírodní katastrofa, nesouvisí to se Sandišůty, ale nechat se tím zasypat, nemuselo by to dopadnout dobře!

Pokusil se přenést na Hjöwilt, ale préto ho neposlechlo. Nejspíš v cíli nebylo volno.

Na okamžik zaváhal, ale když viděl, jak se na něho čelo žhavého oblaku nezadržitelně řítí, duchapřítomně změnil cíl a místo na Hjöwilt přeskočil na Orizemi.

Až teprve když z blízkého domu vyběhl Standa a vítal ho, rozklepala se otci Mihovičovi kolena. Jak by to dopadlo, kdyby neočekávali akci Sandišůtů a nebyli v pohotovosti? Možná by seděl v knihovně u knihy, ale mohl by už také ležet ve své rakvi a rozespalý by ani nebyl schopný reagovat útěkem. Mohl by už spát – a to by bylo probuzení! Jen krátké zapraštění drcené rakve i s kostmi a pak černá tma od hustého popela se žhavými plameny… no, snad to dopadlo lépe, když nějakou katastrofu čekali.

Sandišůti je vlastně zachránili před přírodní pohromou!

Ačkoliv – zachránili jen jeho, otce Mihoviče. Ostatní by byli nejspíš v pořádku doma. Je potřeba ještě zjistit, zda se z hroutícího se hradu dostali v pořádku i ostatní.

Měli by Sandišůtům poděkovat…

*****

Na hradě Jukagyri, ovšem už na jeho kopii na Hjöwiltu, se brzy sešli všichni patroni.

Nikdo z nich nechyběl, nikdo na starém hradě nezahynul. To byla dobrá zpráva, jenže ty další už tak dobré nebyly.

Brzy se potvrdilo, že se pod hradem Jukagyri na Dzígvlegtu skutečně probudila sopka. Nebylo to vyloučené. Hrad i se svým okolím stál přece v kráteru pradávné sopky, vyhaslé zřejmě jen zdánlivě. To se přece stává, že sopky, považované za neškodné, po mnoha letech a někdy i po staletích klidu ožijí. Starověké Pompeje by mohly vyprávět…

První exploze hrad smetla a zasypala žhavým popelem i jeho okolí. Zmizela pod ním nejen stavení Bělíků, ale i okolní lesy s dvanácti dalšími osamělými, naštěstí již opuštěnými staveními. Horší bylo, že oblak žhavého popela po pouhé čtvrt hodině dorazil až k Dolní Vsi a zasypal ji se vším všudy.

Po malebné vesničce nezůstala ani nejmenší stopa. Jen zvlněné pole žhavého popela. Popel zasypal i blízká pole a lesy, kde lidé v dočasném tábořišti očekávali, zda a jak nastane Sandišůty slíbený konec civilizace. Mezi stromy neměli rozhled, ale když přece spatřili, co se to na ně žene, pokusili se tomu uniknout. Lidé vybavení ovladači préta brali s sebou ty, kdo ovladače neměli, některé i s jejich koňmi. Dav lidí na tábořišti byl však příliš početný a těch pár zasvěcenců je nestačilo odnést do bezpečí. Slíbili jim, že se vrátí s posilami, jenže lidé i zvířata při pohledu na valící se žhavou stěnu pozbývali rozumu a část jezdců vyrazila na koních pryč od valící se zkázy.

Tím ale sami nad sebou vynesli ortel – uniknout té pohromě na koních nebylo možné. Stěna popela letěla rychleji než vlaštovka a koně nebyli dost rychlí. Útěkem se navíc všichni natolik vzdálili od značek préta, umístěných pro orientaci na lesní mýtině, že zachráncům úplně znemožnili, aby je dohonili a odnesli na Hjöwilt.

Jen část těch, kdo zůstali na shromaždišti, bylo ale šťastnějších. Značek tu bylo příliš málo, zachránci se sem nestihli vracet. Zachránci se sem vraceli ve vlnách, pokaždé pobrali co nejvíc lidí, ale před pátou vlnou zachránců dorazilo na místo čelo žhavého popela.

Oba bratři Pilzové se na Dzígvlegtu nečekaně objevili uprostřed pekla. Kolem nich byl v té chvíli jen černý mrak, prosvětlovaný rudým světlem. Žár je ožehl, takže oba bezděčně zavřeli oči a zatajili dech – k jejich štěstí, jinak by přišli o oči a plíce. Nikoho už nespatřili, nikoho nemohli vzít s sebou. Z posledních záblesků vědomí se oba stihli vrátit na Hjöwilt, přímo do rukou připravených lékařů. Vrátili se ale už sami. Stihli varovat ostatní zachránce, aby už se nepokoušeli vypravit do toho pekla, načež se oba zhroutili.

Měli obrovské štěstí, že se vůbec vrátili. Dva další zachránci, kteří tam odletěli prétem skoro současně s nimi, se už nevrátili. Salmö Sjöberg se pokusil přenést před samotu rodiny Kudrjakových, v té době již prázdnou, neboť Kudrjakovi se odstěhovali již s partou ruských filmařů. Poblíž jejich domu stála vysoká skála s vyhlídkou, odkud by se mohl rozhlédnout. Samota byla skoro dvacet kilometrů od Dolní Vsi a tím i od lesa se shromážděným zbytkem obyvatel, ale když se Salmö Sjöberg po dřevěném žebříku vyšplhal na vrchol skály, spatřil tím směrem nestvůrné čelo nenasytného žhavého oblaku, ženoucího se dál a pohřbívajícího všechno, co na svém šíleném letu dostihl. Během deseti minut byl mrak u něho. Salmö však na jeho příchod nečekal a na poslední chvíli se vrátil na Hjöwilt.

Jeho návrat znamenal jen potvrzení těch nejčernějších obav.

Dvaašedesát lidí a stovka koní zůstala pod smrtící vrstvou žhavého popela. Nebylo jim už pomoci. Plátěné stany nepředstavovaly žádný úkryt, nepomohlo by jim ani kdyby zůstali v Dolní Vsi, která rovněž zmizela pod vrstvou popela.

Dolní Ves stihl osud starořímského Herculanea, zasypaného popelem z Vesuvu spolu se starověkými Pompejemi.

Na Hjöwiltu vypukl všeobecný smutek.

*****

Dvaašedesát lidí, zasypaných popelem u Dolní Vsi, nebyli jediní, kdo na Dzígvlegtu toho nešťastného dne zahynuli. Katastrofa se opakovala na více místech. S tím rozdílem, že to všude nebylo tak horké a počty obětí byly menší, nicméně oběti byly i jinde.

Tu dva, tu tři. Někde byli i zranění – většinou lehce i těžce popálení.

Za všechno totiž nemohla jediná sopka pod Jukagyri. Toho dne se peklo rozpoutalo po celém Dzígvlegtu. V jediném dni ožily všechny staré, zdánlivě již dávno vyhaslé sopky a na mnoha místech se otevřely další soptící vulkány.

Otec Mihovič si v té chvíli vzpomněl na letadlo Franty Kudláčka. Frantův dům ležel mimo oblast zasypanou popelem, takže Franta, nadšený z toho, že jeho miláček bude ještě k užitku, vytlačil letadlo ze svého Muzea, naplnil ze sudu palivem hlavní i přídavnou nádrž a ze svého popelem jen trochu poprášeného letiště odvážně vzletěl na průzkum.

Nebyl to klidný let. Místy se musel vyhýbat vysokým sloupům popela, sahajícím až do kosmického prostoru, na mnoha místech jeho letoun ohrožovaly létající sopečné pumy, ale Dzígvlegt byl menší než Země a obletět celý svět se mu podařilo poměrně brzy.

Jenže se vrátil s nepříjemným výsledkem. Úplně nedotčené místečko nenašel nikde, dokonce i na vlastním letišti zapadl při návratu do nových závějí popela.

Celý svět se změnil v jedinou obrovskou vulkanickou oblast.

Geologové tomu jevu říkají geologická bouře. Tvrdí, že jich i na Zemi bylo několik, naštěstí se všechny odehrály v pradávných dobách, ale i tenkrát bylo výjimkou, aby postihly celý svět. Ukázalo se zkrátka, že tady je možné skoro všechno.

Sjöbergovci se pokusili prozkoumat Dzígvlegt již po týdnu, ale většina značek préta byla úplně zasypaných žhavým popelem. Naštěstí se na takové značky nedalo skočit, préto odmítlo vytvořit spojení, když v cíli nebylo volno. Bylo to jen dobře, většina cílových míst byla nyní životu nebezpečná a meziplanetární skok do neznáma mohl skončit i v potoce žhavé lávy, vytékající z nového vulkánu.

Jen nepatrný zlomek značek umožňoval cesty na Dzígvlegt. Buď byly rozmístěné na vyvýšených místech, nebo aspoň na méně postižených. A bratři Pilzové, ačkoliv popálení v obličejích, hned začali sbírat a rušit nepoužitelné značky a místo nich na jiných, doposud vhodných místech umisťovat značky nové.

Ukázalo se však, že návrat lidí asi nepřipadá v úvahu. Svět Dzígvlegt byl jako celek na odpis. Vegetace na většině povrchu spálená, vodní zdroje zničené. Rostliny, které nebyly žhavým popelem zasypané, většinou uschly, když jim jemný popílek ucpal póry. Povrchová teplota světa stoupla díky sopečnému popelu o několik stupňů a pěstování rostlin se stalo nemožné. Najít místo pro stavbu domu byla těžko řešitelná šaráda a nikdo nezaručil, že toto místo zůstane nedotčené, aby se dům dal po dostavení také osídlit. Rozbouřené podzemní magma dávalo vznikat dalším sopkám, ačkoliv už ne tak hojně jako v prvních chvílích.

Daly by se tu postavit leda snadno přenosné buňky a přemisťovat je z místa na místo, to však nebylo nic trvalého. Nač také, když se tu téměř nikde nezachovaly rostliny?

Sjöbergovci se zajímali i o lizid, ponechaný na Dzígvlegtu, ale na jeho místě našli jen obrovský žhavý kotel, rozhazující po okolí spršky žhavé lávy jako gigantické ohňostroje bez diváků. A co bylo ještě podivnější – změnily se tak všechny lizidy. Ten ještě nespuštěný, postavený pozemšťany, i všechny nedávno svévolně odstavené Sandišůty. Kdo by tady chtěl postavit další, těžko by našel vhodné místo. Po celém Dzígvlegtu stoupal k nebi sopečný popel a dým a půda se téměř bez ustání otřásala zemětřesením.

„Tady se snad už nikdy nic postavit nepodaří,“ lamentoval nad tím Salmö Sjöberg.

„Lízid snad ještě ano,“ uvažoval jeho bratr Arne. „Žádná geologická bouře nepotrvá věčně, časem se to jistě trochu ustálí. Ale chitsaldily v takovém prostředí prostě nepostavíš. Ty potřebují hodně stabilní zemskou kůru. Proto jich měli i na Zemi nejvíc v Evropě, kde je obzvlášť silná pevninská kra. Nemít préto, už nikdy bychom se na Hjöwilt nedostali.“

„A víte, že je to možná dobře?“ pokusila se je rozsoudit jejich sestra Solveiga. „Když se to nepodaří vám, nepodaří se to ani Sandišůtům. Takže jsme dnes před nimi na Hjöwiltu bezpeční jako za barikádou. Kdoví, jestli to tak není tisíckrát lepší.“

„To by asi stálo i za ty mrtvé,“ řekl Arne Sjöberg zamyšleně. „Nezávislost vykoupená obětmi, draze zaplacená, ale tím cennější. Příroda to zřejmě vyřešila za nás, jenže po svém.“

„Příroda beztak všechno řeší katastrofami,“ povzdychl si Salmö.

„Ani to jinak neumí,“ dodal Arne.

*****

Ohnivá přehrada

Setkání delegátů všech národů, zastoupených na Hjöwiltu, svolal otec Mihovič na hrad Jukagyri II. Mohla to být poslední příležitost, jak se setkat právě zde. Otec Mihovič stavěl na Orizemi hrad Jukagyri III, který bude na taková setkání vhodnější, ale novější hrad dosud nestál a několik palčivých otázek už nesneslo odkladu.

Patroni národů již nebudou uvádět do nového světa nováčky a nebudou sloužit ani za zprostředkovatele příkazů Sandišůtů. Přišli o své dosavadní hlavní funkce, nicméně zůstali i nadále velice důležití při přizpůsobení lidí novým světům.

Otec Mihovič se rozhodl odstěhovat na Orizem, kam se stěhovalo nejvíc pozemšťanů. Hjöwilt zůstal jako další možnost, jenže upírci a piraňky ten svět hodně znehodnocovali. Kdo si mohl vybrat, volil si spíš Orizemi. Na Hjöwiltu zůstali do jednoho jen Lučané, kteří se tam kompletně přestěhovali jako první. Tvrdili, že tam mají víc místa, neboť Hjöwilt má víc plochy pevné země. Nebyla to pravda. Na procenta sice pravdu měli, ale když se sečetla plocha všech ostrovů na Orizemi, vydala na víc než plocha všech pevnin Hjöwiltu. Orizemě byla totiž mnohem větší než Hjöwilt. To ale bylo dané jiným vesmírem – Orizemě uznávala stejné fyzikální zákony jako originální Země a platily zde jiné poměry.

Velký sál by nepojal ani všechny obyvatele Hjöwiltu, natož kdyby na setkání přilétli všichni lidé z Orizemě. Bylo nutné vybrat jen tolik zástupců, aby se sem vešli. Ostatní už se musí spokojit buď přímým přenosem na tablety anebo záznamem.

Standa byl nejen mezi pozvanými, ale našlo se pro něho jako jediného nezletilého místo i u předsednického stolu. Důvodem pro výjimku byla jeho zásluha o přeměnu Sandišůtských knih na tablety. Zejména bratři Pilzové trvali na jeho přítomnosti s tím, že jednak zastupuje mládež Orizemě, ale především ho čeká ještě důležitější úloha v budoucnosti.

Standa by své místo klidně přenechal Slávce, ale bratři Pilzové okamžitě odmítli, že by se to týkalo jeho schopnosti měnit se v duchovitou allohmotu, což by Slávka dokázala také. Standa měl zřejmě i jiné schopnosti, pro které ho chtěli mít na setkání.

Zahájení jednání se ale proti plánu dvakrát odkládalo. Na Hjöwiltu nehrozilo, že by se mezitím setmělo, nicméně delegáti chtěli vědět, proč se čeká.

„Musíme počkat na bratry Sjöbergovy, trochu se nám pozdrželi,“ ujal se vysvětlování pan Fritz Pilz. Byl už bez obvazů, ale pořád s obličejem červeným od popálenin. Přitom se několikrát podíval na svůj kapesní tablet – zřejmě napjatě sledoval hodinky a samotnému se mu zdálo zdržení Sjöbergů nějak dlouhé. „Věřme, že se brzy dostaví a přednesou nám svůj referát. Ne, nikdo jiný to za ně přednést nemůže. Ten referát bude velmi důležitý pro lidi ve všech mimozemských světech, nejen pro další život na Orizemi.“

Konečně to v sále zašumělo a k pódiu přišli rychlým krokem bratři Sjöbergové, Salmö a Arne, oba zjevně v dobré náladě. Ještě měli na sobě ohnivzdorné obleky, jako kdyby se byli ještě jednou podívat na hořící Dzígvlegt, ale nebylo tomu tak.

„Konečně!“ neodpustil si k nim Fritz Pilz a požádal otce Mihoviče o zahájení setkání.

Otec Mihovič tedy setkání delegátů slavnostně zahájil a prohlásil je trochu pateticky za nejdůležitější jednání v historii Hjöwiltu. Byla to pravda – bylo první a zatím jediné.

„Úvodní – a nejdůležitější – referát přednesou bratří Sjöbergové. Prosím, všichni dobře poslouchejte, bude to opravdu nesmírně důležité!“ vyzval delegáty.

Pochopitelně když začal mluvit Arne Sjöberg, nastalo ve velkém sále ticho.

„Tak tedy, vážení,“ začal Arne. „Dovolte mi, abych vás seznámil s výsledkem našeho posledního výzkumu, ale především s jeho následky pro nás všechny. Asi to bude pro vás všechny větší překvapení, než můžete čekat.“

Nebylo obvyklé, aby výsledek nějakého výzkumu byl tak důležitý, ale právě proto asi ticho v sále pokračovalo.

„Při úvahách o způsobech, kterými by Sandišůti mohli blokovat lizidy na Dzígvlegtu, jsme všichni vycházeli z úvah zde přítomného Standy Tvrzníka,“ pokračoval Arne – a většina přítomných se obrátila k Standovi, který okamžitě zrudl trémou.

„Byla to chyba,“ pokračoval Arne. „Standu napadlo několik možných variant, ale přece jen – je to ještě dítě a nemohly ho napadnout všechny možnosti, zejména ne ty nejhorší.“

Standa zrudl ještě víc, neboť co původně vypadalo jako jeho chvála se bez nejmenšího varování změnilo v kritiku, což před takovým množstvím lidí nebylo nijak příjemné.

Naštěstí to Arne ihned zmírnil.

„Nejhorší možnost, která Standu napadla, byla postupná anihilace vypnutých lizidů tím posledním, který by pak Sandišůti poškodili natolik, aby nešel uvést do chodu. Tím bychom byli na Dzígvlegtu zbaveni všech možností poskytovaných doposud civilizací Sandišůtů, ale to bychom nejspíš hladce přečkali, jak se ostatně ukázalo. Standu ale nenapadla ještě jedna možnost, bohužel ta nejhorší. Po pravdě řečeno, nenapadla nikoho z nás, takže to není jen Standova chyba. Došlo nám to až při spatření výsledku.“

„Jaká je ta nejhorší možnost?“ ozvalo se do ticha ze sálu.

„Nejhorší možností by bylo uvést do nestabilního stavu anihilátory lizidů,“ objasnil to s vážnou tváří Arne. „Je to podobné jako uvést do nestability jaderný reaktor, jak se na Zemi odstrašujícím způsobem povedlo technikům v Černobylu. S tím rozdílem, že nestabilní stav anihilátorů způsobí milionkrát ničivější explozi, než jaká se kdy odehrála na Zemi, včetně nejsilnějších termonukleárních výbuchů. Exploze prvního anihilátoru současně přivedla do nestability i ostatní, dokonce i náš nespuštěný. Výsledkem byla přeměna světa Dzígvlegtu v pravé peklo, podobné Adu, kde trpí největší zločinci ze Země.“

„Ta exploze ale nevypadala tak silná!“ namítl Rus Boris Bradkin.

„Nevypadala, ale byla,“ opáčil klidně Arne. „Hlavní rozdíl mezi jaderným výbuchem a explozí anihilátorů je v tom, že jaderný výbuch sklouzne po povrchu, smete sice všechno, co stojí tlakové vlně v cestě, ale tím to obvykle končí. Energie vybuchujících anihilátorů jde ale dolů, do středu planety. Zachytí se ve všech vrstvách od povrchu až po jádro planety, kde všude způsobí neuvěřitelný vzrůst nadbytečné energie. To se na povrchu projeví něčím, co odborníci omylem nazvali geologická bouře. Omylem, protože ta bouře nebyla přírodní, ale úmyslně uměle vyvolaná. Naši dobrodinci Sandišůti nám zkrátka zapálili planetu Dzígvlegt přímo pod nohama! Výsledky už znáte.“

„To snad ne!“ ozvalo se zaraženě ze sálu.

„Co vám dává oprávnění k tak těžkému obvinění?“ zeptal se rychle kdosi jiný.

„Máte to něčím podložené?“ chtěl vědět třetí.

„Prosím, klid!“ vyskočil otec Mihovič. „Nechte Arna mluvit!“

„Taky jsme si mysleli, že je to šílenost!“ připustil Arne. „Jenže účinky odpovídaly do té míry, že to najednou byla ta nejpravděpodobnější varianta. Ano, bylo to příliš šílené, než aby to byla pravda. Jenže ve fyzice platí – jen dostatečně šílené teorie jsou nejspíš správné. Nakonec nás napadlo ověřit si to přímo u Sandišůtů!“

„Něco takového vám přece nemohli přiznat!“ namítl kdosi skepticky. „Nikdo se přece nepřizná k tak děsnému zločinu!“

„Však jsme se jich také neptali,“ opáčil Arne Sjöberg. „My jsme jen totéž způsobili na jednom jejich světě! Také jsme tam úmyslně způsobili nestabilitu jednoho anihilátoru a také jsme tím zapálili všechny i s celým světem! Přesně jako na Dzígvlegtu!“

Sál okamžitě ztuhl. Takové přiznání všem vyrazilo dech. To, co se dělo na Dzígvlegtu, byla apokalypsa, ale lidí tam bylo v té době málo, takže ani obětí nebylo mnoho. Ale udělat to úmyslně jinde, kde to nikdo nečeká a kde jsou jistě nevinní… to bylo hodně kruté!

„Ale protože nejsme jako oni, nevybrali jsme si k pokusu svět obydlený, ale opuštěný, kde nikdo trvale nebydlí,“ pokračoval rychle Arne, aby se nikdo nestačil ani otřást hrůzou a všichni si mohli oddychnout.

„Uvedli jsme do nestability anihilátor lizidu na Vytvezylu, kudy Sandišůti prochází na Zem. Jednak jsme si ověřili, zda je takovou katastrofu technicky vůbec možné způsobit, což se bohužel potvrdilo, za druhé jsme měli nejasné obavy, že se k explozi přidají i chitsaldily, kterých tam je plno, což se také potvrdilo, takže výsledek byl ještě ničivější než u nás na Dzígvlegtu. Nevylučujeme, že jsme Sandišůtům způsobili i nějaké ztráty, ale neměli důvod setrvávat na Vytvezylu, protože na Zem v poslední době nijak často nechodili. Řekl bych, že pokud vůbec nějaké ztráty měli, pak byly proti našim zanedbatelné.“

„Nebylo to ale příliš drahé ověření vaší hypotézy?“ zeptal se kdosi.

„Jen kvůli ověření hypotézy bychom to nedělali,“ přisvědčil Arne. „Jenže my jsme tím úmyslně odřízli Sandišůty i gufyry od Země. Vytvezyl byl jediný svět, umožňující přechod mezi vesmíry na Zem. Udělali jsme z něj peklo, pro Sandišůty neprůchodné. A protože své značky na Zemi sami gufyrové zrušili, už se nikdo z nich na Zem nedostane.“

„Tím jsme se ale definitivně zbavili naděje na návrat!“ vzdychl si otec Mihovič.

„Ne tak docela,“ zavrtěl hlavou Salmö Sjöberg. „My tu naději máme. Stačí nám dostat na Zem jednu jedinou značku préta. A my ji tam dostaneme.“

„Ale jak?“ lamentoval kdosi do ticha.

„Vyšleme směrem k Zemi mezihvězdnou loď z Orizemě!“ řekl prostě Salmö.

Do shromážděných jako by udeřil blesk. Pravda – jsou teď ve shodném vesmíru jako Země, ale vesmírná loď je přece nad síly pozemské civilizace!

„Uvědomte si, máme víc než nedokonalé pozemské kosmické lodě!“ pokračoval Arne. „Pošleme k Zemi hvězdnou loď, která bude kombinací technologie Sandišůtů a pozemské techniky – ration, obsahující dobře vybavenou hermetickou kabinu. Posádka v ní nebude sedět celou cestu – to by bylo velice otravné cestování, jen ji bude pomocí préta čas od času navštěvovat. Bude mít zkrátka v kabině značku, aby občas zkontrolovala, jak let probíhá. Teprve u Země navede loď na přistání, vybere pro ně vhodné místo a ihned po přistání položí značku préta. Postačí nám jediná, abychom se stali pány Země. Souhlasíte, abychom začali tento let připravovat? Spojíme se na to do týmu – Sjöbergovci budou mít na starosti obal lodi a všechny myslitelné ochrany, Pilzové s Standou vyvinou spolehlivou elektroniku. A nevyšleme jen jednu loď, ale hned několik – první mohou selhat a havarovat, ale další, vyslané až po nich, budou jistě dokonalejší a spolehlivější. Neustaneme, dokud se na Zem nedostane první značka préta. A pak přineseme na Zem civilizaci! Ne Sandišůtskou, ale naši – a tím nemyslím jen technologickou úroveň!“

Chvíli bylo ticho, než to všem došlo.

Pak vypuklo nefalšované nadšení. Vypadalo to tentokrát opravdu nadějně. Sandišůti je chtěli vyhubit, ale neúspěšně! Kdoví, zda už to někdy dávno neprovedli jinde – tak přece mohl vzniknout i pekelný svět Ad, sloužící v současné době k pokání nejtěžších zločinců.

Jenže pekelných světů jako Ad bylo v sandišůtském vesmíru víc – nebylo divu, jaký respekt měli ze Sandišůtů gufyrové! Kdoví, jakou katastrofou je zastrašili, aby si netroufli prosazovat větší spravedlnost ve vesmíru?

Nemohli ale gufyrové v takovém případě lidi včas a účinněji varovat?

Jakési varování jim dali, pravda. Ale příliš mlhavé, než aby to bylo skutečné varování.

Co by se stalo, kdyby se lidé hned na začátku podřídili?

To byla otevřená otázka. Sandišůti přišli s ultimatem ve stylu: „Vzdejte sé – nic se fám nestané!“ Jenže na Zemi pak obvykle následovala poprava zajatých. Dá se věřit, že by byli Sandišůti lepší? A pomohlo by lidem, kdyby dali poslušnost nad čest? I na Zemi se to přece stávalo – nejznámější selhání byl Mnichov v předvečer Druhé světové války, kdy Angličané obětovali čest, aby zachovali mír. O čest přišli – a čekala je válka.

Ba ne, bylo správné zachovat věrnost spravedlnosti! I když tím na sebe přivolali akci, jakou co do brutality nikdo nečekal. Ochránci nevinných a utlačovaných se najednou sami stali původci nejhorších zločinů! Těžko se tomu dalo uvěřit, jenže – slibovali přece lidem zkázu, když se jim nepodřídí! A splnili to přesně v den, kdy vypršelo ultimatum!

Kdo mohl ještě pochybovat?

Naštěstí lidi nevyhubili, jen je odřízli od svého vesmíru. Nejspíš netušili o Hjöwiltu ani o Orizemi a když se pokusí zkontrolovat Dzígvlegt, zjistí, že tam už nikdo není. Najdou tam pod vrstvou popela nanejvýš pár koster. Mohou to ale považovat za spravedlivý trest za to, že se lidé odvážili vzepřít vůli mocných? Jejich pojetí spravedlnosti bylo přece zpočátku stejné jako u lidí Země!

Ano – ale jen do chvíle, kdy požadovali poslušnost nad spravedlnost. To se přece děje i na Zemi – co jiného jsou mezinárodní soudy s poraženými, které nikdy nesoudí vítěze, ale zásadně jen poražené. Obžalují je ze zločinů proti lidskosti a exemplárně je odsoudí, i když útočníky a tedy zločinci byli ti silnější a slabší se jen marně bránili? Tyto pokřivené soudy jsou výsměchem spravedlnosti – a přece mezinárodní soud takto soudí téměř nepřetržitě!

Bylo ale vyhození Vytvezylu do povětří správnou odpovědí za nespravedlnost?

To jistě záleželo i na tom, jaké měli Sandišůti záměry se Zemí. Proč tolik trvali na tom, aby jim to odbojní lidé z Dzígvlegtu nekazili? Dalo se jim ještě věřit?

Buď jak buď, cestu na Hjöwilt si Sandišůti zazdili sami a lidé se jich už nemusí bát. A když jim lidé naopak přehradili cestu na Zem, byla to správná odpověď.

Buď jak buď, teď měli se Zemí úplně jiné úmysly lidé z bývalého Dzígvlegtu. Standa se zúčastní nejen pozdějších výprav na Zem a honů na pozemské darebáky, ale Pilzové s ním počítají i při stavbě mezihvězdné lodě. Bude se podílet na nejdelším kosmickém letu lidstva, delším a důležitějším, než všechny dosavadní pozemské kosmické projekty! Nebudou na to mít obrovskou organizaci jako NASA, jen pár odborníků, ale kam se na to hrabe výprava na Měsíc nebo na Mars! To budou holky koukat!

Jejich loď poletí dlouho, ale ne tak dlouho, aby se nedočkali cíle! A on, Standa, bude mít na tom podíl! I kdyby jen na elektronice, bude to také důležitá součást lodi!

Vyšlou ji bez posádky, ale někdo ji musí během dlouhého letu prázdným prostorem kontrolovat. Musí být spolehlivá, aby přečkala dlouhou cestu a v cíli byla schopná řízeně přistát, i kdyby lizidy Orizemě až do Sluneční soustavy nedosáhly a loď přišla o ochranu silového pole rationu. Musí být v cíli schopná přibrzdit hvězdnou rychlost – i kdyby měla použít něco jako kosmické plachty – či kosmický padák, brzdící o jemný sluneční vítr.

Ale jednou na Zemi přistane – a položí tam značku préta. K jedné značce lavinovitě přibudou další a další, brzy jich bude na Zemi souvislá síť – a pak se lidé z Orizemě začnou vměšovat do dění na Zemi. Ne jako Sandišůtové, kteří si na Zemi cíleně vypěstovali vrstvu všeho schopných darebáků, ani jako gufyrové, kteří se neodvážili zasáhnout více než tisíce let trvajícím, neúčinným vyjednáváním.

Lidé mohou mít se Zemí mnohem lepší záměry!

A mohou mít i tomu odpovídající plány! Co třeba odhalit tajemství Sandišůtské vědy, která jim jsou dosud skrytá?

Například zatím ještě neznají příčiny dlouhověkosti lidí na Dzígvlegtu. Sandišůti jim to vždycky zařizovali sami, ale nebude to asi tak složité, když jim to nikdy netrvalo dlouho! Možná je to něco podobného ovladačům lizidů a préta – nepatrný zásah s dalekosáhlými důsledky! Na ten úkol by se měli vrhnout ti nejschopnější – a je možné, že mezi nimi časem budou i Slávka, Věrka, nebo Standovy sestry. Ačkoliv – mohl by to objevit i Standa, jistě to bude někde v návodech a postupech lizidů… Uvidíme!

Dlouhověkost jistě přinese další problémy, ale lidstvo bude mít k dispozici Orizemi, Hjöwilt a všechny světy, dostupné z Hjöwiltu. Ty prázdné mohou kolonizovat. Vrátí se na Zem s dary, jaké nikdo neočekával. Lidé Země se konečně dostanou do kosmu!

Ale nejvíc se Standa těšil, až začnou zavádět na Zemi spravedlnost! Tu, která tam nejvíc chybí a která většině lidí dělá ze Země očistec, neřkuli peklo, horší než pravý Ad!

Darebáci – těšte se!

*****

© 2012 Václav Semerád, Nová Ves

Obsah

Exekuce 2

Smutná neděle 9

Temná budoucnost 16

Sandišůt 23

Dzígvlegt 31

Částečný návrat 41

Přivítání 51

Studia 59

U Bělíků 67

Ples 74

Pokušitel 81

Peklo 92

Filmy 100

Osamělost 111

Slávka 119

Obrat 128

Výlet 135

Turisté 141

Gufyr 148

Vyhnanství 153

Standův nápad 163

Spojenci 171

Hrozba 177

V ultimatu 187

Hjöwilt 196

Sankce 203

Herculaneum 210

Ohnivá přehrada 217

Obsah

Exekuce

Smutná neděle

Temná budoucnost

Sandišůt

Dzígvlegt

Částečný návrat

Přivítání

Studia

U Bělíků

Ples

Pokušitel

Peklo

Filmy

Osamělost

Slávka

Obrat

Výlet

Turisté

Gufyr

Vyhnanství

Standův nápad

Spojenci

Hrozba

V ultimatu

Hjöwilt

Sankce

Herculaneum

Ohnivá přehrada