Obsah

- Zrcadlo

- Plnicí pero

- Dvorek

- Pumpy

- Brýle

- Sirény

- Hodiny

- Klec

- Dopisy – Příběh, který se ztratil

- Nůž

- Čarodějnice

- Cesta do práce

- Čepice

- Dopisy 2

- Znamení

- Kabát

- Čarování

- Pavouk

- Kouzlo pátečního rána

- Fotoaparát

- Maturitní tablo

- Obraz

- Hodiny II.

- Dveře

- Krabička

- Jirka a čert

- Neviditelnost

- Kytice

- Peněženka

- Pečetidlo a nůž na dopisy–poklad, který neotevřu

- Cestovatel

- Upíři

- Hudební nástroje

- Rozjímání o porcelánových bojovnících

- Epilog

Tomáš Dušek

Duše Věcí

2011-2022

Následující příběhy se opravdu staly, nebo jsem si je vymyslel.

Co je pravda a co fikce, to už nechám na Vás.

(Číslo pod povídkou je rok, měsíc, den a hodina a minuta, kdy tato povídka vznikla.)

Zrcadlo

Zrcadlo, které mám v krámě, je divné. Pochází ze zad nějaké staré skříně, nebo vlastně skleníku, ale vypadá jako by zrovna vyjelo z továrny. Visí mi na zdi kousek od okna a zrcadlí se v něm celá polovina skladu.

Někdy si sednu do kouta a sleduji svět za zrcadlem. Je zvláštní.

Plynová kamna, která mám pod oknem, jsou vyleštěná, ale v zrcadle vypadají jako pokrytá stoletým prachem.

Stůl před nimi je sice v obou případech čistý, ale v tom zrcadlovém světě na něm pobíhají obživlé stíny.

Rozhodl jsem se, že to budu přisuzovat vlající zácloně, která ty stíny na stole, z mého místa neviditelné, vytváří.

Kytara, opřená v koutě, má obráceně struny. Říkám si, je to zrcadlo, má je mít obráceně. Ale jak to, že v mém světě je nejbližší struna na kytaře ta nejtenčí, ale v zrcadlovém ta nejsilnější?

Hodiny, vyřezávané kukačky, jdou pozpátku. Asi to je tak dobře, už nevím, ale nápis na nich se dá číst normálně, ten by přece měl být zrcadlově obrácený.

Asi blbnu z horka.

Občas si před to zrcadlo stoupnu a říkám si, jestli když vztáhnu ruku, nahmátnu sklo?

Jdu to vyzkoušet.

Kdybych se dlouho neozval, mrkněte se doma do zrcadla.

P. S. Nějak si nevzpomínám. Jsem v tom zrcadle vlastně vidět i já?

201105311830

Plnicí pero

Mám krásné plnicí pero. Je stříbrné a má zlatou špičku. Nebo alespoň na té špičce je vyryto 14 CARAT.

Je to dámské pero. Menší než pánské, špatně se drží, ale pro mě, který většinou píše špačkem tužky, je vyhovující. K tomu peru se váže zvláštní historka.

Paní, vlastně již babička, která mi to pero prodávala, mi vyprávěla, že to pero má za sebou temnou historii.

Byl jím zabit člověk. Jedna její příbuzná v žárlivé scéně bodla svou sokyni tímto perem do krku. Tak nešťastně, že zasáhla přímo krční tepnu. Oběť vykrvácela a její příbuzná skončila v ústavu pro choromyslné.

Mám rád věci s příběhem a věřím, že staré předměty mají svoji duši.

Občas tím perem píši. Ale jen výjimečně. Na dnešní paragony musí člověk tlačit, aby je propsal přes kopírák, proto je lepší propiska.

Ale když s tím perem píši, zaráží mě podivná věc. Inkoust je lehce načervenalý.

Zpočátku jsem si myslel, že původně v něm byl červený inkoust. Vyčistil jsem tedy pero vlažnou vodou a znovu ho naplnil modrou barvou. Ale inkoust je stále načervenalý.

Vím, že to krev být nemůže, ta zaschne a psát se s ní nedá. Vrtá mi to hlavou.

Občas pero jen tak držím v ruce a pozoruji jeho špičku. Přemýšlím, jaké to asi bylo, když ho rozzuřená a žárlivá dáma sevřela v pěsti a bodla. Je vůbec možné, aby špice prorazila kůži?

Zkusil jsem to. Lehce, opravdu lehce jsem se s ním bodl do předloktí.

Zlaté ostří se zabořilo do kůže a hrot zmizel skoro centimetr hluboko v mém těle.

Ulekaně jsem ho vytáhl. Z rány začala kapat krev.

Podíval jsem se na hrot pera. Bylo čisté, bez jakékoliv poskvrnky.

Nechal jsem krev kápnout na hrot. Zmizela. Jako by ji pero lačně vtáhlo do sebe.

Uložil jsem pero do krabičky a už s ním nepíši tak často.

Ale občas se na krabičku podívám.

Je lehce pootevřená a mám pocit, jako by z ní na mě koukaly lačné a hladové oči.

201106011011

Dvorek

Z okna skladu je vidět na dvůr. Je obrovský. Je to vlastně vnitroblok několika činžovních domů.

Ještě před několika měsíci to byla taková džungle. Roky a roky se o dvůr nikdo nestaral. Stromy vyrostly do obrovských rozměrů, keře do několika metrů. Pokud jsem otevřel okno, byl cítit pach hniloby a smrti.

Když si ale člověk dal práci a proklestil si cestu kopřivami a keři, zůstal v údivu stát. Uprostřed dvora stál starý kolotoč. Kdysi tu bylo dětské hřiště.

Kolotoč byl zarostlý vysokou trávou. Prorostlý šlahouny popínavých rostlin.

Vyfotil jsem si ho, snad tu fotku někde najdu. Měla se jmenovat: „Smutno je tam, kde chybí děti.“

O kus dál ještě stála houpačka bez dřevěných sedadel, a lavička, takový ten beton a dvě červená prkna.

Celé to působilo ponuře.

Prý když za války američtí letci letěli bombardovat Drážďany, vodící pilot si spletl místo a bombardoval Prahu. Pár bomb spadlo i na Vinohrady. Jedna snad i do tohoto dvora, kde někoho zabila. Ale to už je jen pověst.

V noci, když bylo ticho, byly slyšet od kolotoče výkřiky hrajících si dětí. A někdy za teplých a vlhkých letních večerů vycházela od kolotoče zvláštní záře. Asi světlušky. Ale v Praze?

Výkřiky a zvuky od kolotoče asi musely někoho rušit, před několika lety ten kolotoč někdo vyhákl z jeho osy a položil vedle.

Dneska už je to jiné. Obrovský strom, který stál kousek od kolotoče a jako by to všechno chránil, se při jedné bouři rozlomil. Majitelé nechali zbytek stromu rozřezat a vyhodit. A najednou, jako by zmizela nějaká kletba, která bránila se dvorem něco dělat, začali vlastníci domů opravovat každý svůj díl dvora.

Muselo to stát hodně peněz.

Dnes, když otevřu okno do dvora, vidím zasazené mladé stromky, prostříhané keře, krásně zelenou trávu.

Ze dvora je cítit vůně mulčovací kůry, která připomíná les. Celé to voní mladostí a životem.

Ale ty děti, ty stále schází.

201106011100

Pumpy

V rohu dvora stojí dvě pumpy. Jsou staré. Nájemníci z nich brali vodu už kdysi hodně dávno.

Jedna je o trošku větší než ta druhá. Ta větší je tmavá a rezavá. Ta menší je červená, ale už skrze ni také prosvítá rez.

Je zvláštní, že jsou dvě pumpy na jedné studni. Ptal jsem se, proč tomu tak je.

Několik starých lidí mi vysvětlilo, že kdysi dávno zde byla jenom jedna. Ale jednou se dvě ženy, čekající až na ně přijde řada, pohádaly o místo ve frontě. A tehdy jedna tu pumpu proklela.

Stala se divná věc. Voda z té pumpy nejenže přestala být dobrá, ale dokonce začala škodit. Stala se z ní mrtvá voda.

Majitelé studny nechali zkontrolovat vodu ve studni, ale ta byla naprosto v pořádku. Nakonec ustoupili tlaku pověrčivých nájemníků a nechali na studnu postavit novou pumpu. Pro jistotu ji ještě nechali posvětit nějakým místním senzibilem, nebo čarodějem, nevím, jak se v té době tito lidé nazývali.

Voda z druhé studny prý byla vynikající.

Obě studny získaly na pověsti, a dokonce se o nich psalo i v tehdejších novinách.

Nějaký doktor a psychiatr léčil vodou ze studny své pacienty. Lidi závislé na kokainu a opiu a notorické alkoholiky. Nejprve jim naordinoval mrtvou vodu. Pacienti se po ní čistili velice intenzivním způsobem. Příšerné průjmy a zvracení odplavovaly z těla prý nejen tělní tekutiny, ale i jedy, které se za léta fetování v těle nashromáždily.

Potom pacienti dostávali živou vodu, která je vrátila do normálního stavu. Účinnost léčby byla prý osmdesátiprocentní. Mně někdo naordinovat místo panáka alkoholu vodu, po které vyzvracím vnitřnosti, tak se asi také sklenky nedotknu.

Rozhodl jsem se, že to vyzkouším. A pošlu obě vody k rozboru, ať víme, na čem jsme.

Ale ouha. Ty páky, kterými se pumpuje voda, jsou pryč. Ještě před pár dny tam byly. Nevím, jestli to byli zloději kovů, nebo osud.

Nebudu tedy zasahovat do věcí, do kterých mi zasahovat nepřísluší. Časem zmizí asi i ty pumpy. Buď je majitelé odstraní, nebo je někdo ukradne. Studnu zasypou. Pumpy někde přetaví v něco jiného.

A zlo? To možná shoří ve vysoké peci. Anebo se z něj odlije blok motoru auta, které svého majitele zabije.

Anebo z něho vylisují hlaveň k nějaké zbrani. Takové, která vždy trefí cíl.

Kdo ví.

201106011246

Brýle

Dostal jsem staré brýle. Jsou vynikající, dobře přes ně vidím. Patřily člověku, který bojoval se zlem, a nakonec byl za války umučen v koncentračním táboře.

Ty brýle jsou zajímavé jednou věcí.

Ta věc, která se dává za ucho, nevím, jak se jmenuje, je rovná. Prostě si ty brýle nasadíte a položíte na uši. Ale nesmíte sklonit hlavu, protože jinak vám spadnou.

Když si ty brýle nasadím, nikdy neskloním hlavu. Vždy se každému člověku dívám zpříma do očí. Říkám si: bylo by dobré, kdyby se takové brýle dělaly ve velkém. Lidé by se neklaněli, nekoukali do země, když s vámi mluví. Byl by to asi hrdý národ, který by vyráběl takovéto brýle.

Ale nesměly by mít ta tmavá skla. Pokaždé, když mi přijde někdo do krámu s tmavými brýlemi, větřím nebezpečí. Venku pod mrakem, v krámě skoro tma a on má černo přes oči. Nevidíte mu do nich, nevidíte, jestli v nich je faleš nebo pravda. Nevíte, jestli neuhýbá očima, když s ním mluvíte. Nemám rád lidi, kterým nevidím do očí.

Potom si i já nasadím brýle a zpříma na něho pohlédnu. Sleduji ho přes ty brýle a on najednou znejistí. Začne se zakoktávat, kývá hlavou ze strany na stranu. Přes ty hrdé brýle do něho vidím.

Najednou vidím před sebou podvodníčka, který se mi snaží prodat šunt. Poznám přes ně feťáka, který skrývá svoje zuby, aby nebylo vidět, že jsou celé modré od drogy neviditelnosti, jak prý zloději nazývají myslím Rohypnol, protože při velkých dávkách je uvedou do naprostého klidu, a pak kradou naprosto bez stresu, a tím pádem na sebe neupozorňují.

Vidím přes ně lidi zbavené přetvářky a klamu.

Uzlíčky nervů zakryté maskou sebejistoty.

Vidím slabochy, kteří se maskují vypracovanou fyzičkou.

Vidím utahané lidi, děsící se budoucnosti.

Jednou si ty brýle nasadím a podívám se přes ně do zrcadla. Ale ještě se pořád bojím to udělat.

201106011150

Sirény

Každou první středu v měsíci, vždy přesně v poledne, probíhá v Praze zkouška sirén. Nejprve mužský hlas, trošku zkreslený vzdáleností, oznámí, že bude probíhat zkouška sirén, a pak se sirény rozezní.

V tu chvíli na mě padne strach a smutek.

Trvá to chvíli. Než sirény dozní a ještě pár minut poté.

Zkoušel jsem to nějak překonat. Alkohol, meditace. Nic nepomáhalo.

Nakonec jsem zjistil, že to zmizí, když vyjdu před krám.

Naučil jsem se vycházet před krám v okamžiku, kdy se ozve hlas varující před zkouškou sirén, a vracím se pár minut po odeznění.

Mám v tom jasno. Ta tíseň je v tom krámě.

Když už jsem věděl kde, začalo mě zajímat proč.

Věřím, že věci mají duši. Asi jinačí, než máme my lidi, ale něco tam být musí.

Za války byly Vinohrady bombardovány. Možná celý dům nasákl strachem lidí, kteří se utíkali schovat před náletem, a stále se ten strach uvolňuje při zvuku sirén. A nejenom dům.

Jednou jsem vyšel opět před krám, sirény houkaly a já venku popíjel kafe z jednoho z těch starých hrnečků, které se mi tu občas objeví. Ruka se mi třásla, až se na hladině kávy dělaly drobné vlnky.

Ten hrneček se bál. Možná ho také držel v rukou někdo ve chvíli, když okolo padaly bomby, možná se krčil v koutku kuchyně, když se celý dům třásl v základech pod účinky tlakových vln a z okolí zněly zvuky sirén požárních vozů.

A možná jsem jen moc citlivej chlap, trpící začínajícím Parkinsonem.

Kdo ví.

201106011221 (první středa v měsíci)

Hodiny

Jedny hodiny mi visí vzadu ve skladu, až u okna. Nejsou to nijak zajímavé hodiny. Sběratel by okolo nich prošel bez povšimnutí. Jsou to kukačky, mechanismus z bývalého Sovětského svazu, ale místo vrchní desky dal původní majitel svoji vlastní, asi ručně vyřezávanou. Je na ní výjev z vinného sklípku a pod ním nápis: „Ve víně pravda a veselí.“ Levně mi je prodal jeden přítel, popelář, který je našel někde u kontejneru.

Říkám jim poťouchlé hodiny. Moc často je nepouštím, kukačka v nich dělá skopičiny a já z přirozené pověrčivosti mám strach, aby mi jednou nezačala kukat, kolik roků mi zbývá do konce života.

Poťouchlé jsou proto, že si dělají vlastní čas. Kolikrát je pustím a sleduji. Ručička se ani nehne. Pak se otočím, a když se podívám, je najednou o čtvrt hodiny více.

Onehdy jsem si poblíž nich postavil hrnek s kafem. Pak přišel zákazník, chvíli trvalo, než jsem ho obsloužil. Když jsem se vrátil, chtěl jsem se napít již vlažného kafe, ale ouha. Spálil jsem si pusu. Kafe bylo vařící, jako bych ho tam akorát nalil.

Kouknu se na hodiny a jasně. Vrátily si místní čas o čtvrt hodiny, takže kafe bylo čerstvé.

Rád bych se s nimi dohodl. Jako že bych si pod nimi ustlal, a ony by mi přes noc vrátily třeba deset let. Ale nevěřím jim. Mohl bych se ráno třeba probudit jako vetchý stařec. Nemají mne asi rády.

Přestože se kyvadlo ani nehne, mám občas pocit, jako bych někdy z jejich vnitřku slyšel tajemný stroj, jak tam sám od sebe pracuje. Takové hodinové perpetuum mobile.

A do toho tiché kukaččí pochechtávání.

201106011356

Klec

Vždy jsem si přál mít v krámě ptačí klec. Je to taková věc, kterou vidíte ve starých filmech. Někdo prochází starou půdou a tam visí klec.

Nebo: Zákazník vstoupí do vetešnictví, prohlíží si zboží a přes dráty ptačí klece ho sledují oči vetešníka.

Nedávno jsem měl štěstí. Jedna hodná stará paní, která opouštěla byt a stěhovala se na venkov, mi takovou klec věnovala. Krásnou, starou.

Je v ní ještě kapr. Říkal jsem si, že si ho vykrmím na Vánoce, ale potvora nežere a nežere.

Abych to trošku uvedl na pravou míru, pro ty, kteří si už klepou na čelo. Ten kapr je jenom nakreslený na křídovém papíře, někdo, asi syn nebo vnuk té paní ho tam z recese pověsil a mně se líbí, tak tam zůstal.

Klec patřila obchodníkovi s cizokrajným ptactvem. Měl prý kdysi obchod v Nuslích. Vystřídalo se v ní asi obrovské množství ptáků. Ale to už je dávno.

Klec jsem si pověsil do skladu. Občas k ní přiložím hlavu. Tvář opřu o dráty a zaposlouchám se.

Slyším v ní dálky. Zpěv a křik neznámých tvorů, papoušků, které jsem nikdy neviděl a nikdy neuvidím. A dokonce i jiné zvuky. Lidskou řeč, pozměněnou ptačím hrdlem. Nerozeznám, co to je za řeč. Nepoznám národy, které se v té kleci vystřídaly.

Občas tak poslouchám zvuky v kleci a pak si sednu k oknu, ke skladu.

Neslyším nic. Jen zvuky z druhé strany z ulice, občas hádku z nějakého bytu. Sem tam štěkání. Ale hlas ptáků?

Budu muset někde sehnat pár vrabců a zavřít je na nějaký čas do klece. A možná i špačka a kosa.

Abych slyšel mezi tou cizinou i zvuk domova.

201106011759

Dopisy – Příběh, který se ztratil

Vykupuji dopisy. A korespondenční lístky.

Neberu je kvůli obsahu, ale kvůli obalu. Na každém z dopisů bývá známka, která v některých případech může být zajímavá.

Neodlepuji ty známky, na dopise mají větší cenu. Ale obvykle skoro žádnou cenu nemají.

Nečtu ty dopisy. Nepřipadá mi vhodné lézt do soukromí jiných lidí. Ale někdy mi to nedá.

Prošla mi rukou pohlednice. Na jejím rubu se sudetský Němec ironicky vysmíval českému příteli. O tom, jak jsme křičeli, že pohraničí nedáme, a jak jsme dopadli.

Říkal jsem si, jak se asi na konci války tvářil on.

Někdy jsou dopisy zamilované. S překrásným oslovením. Například: Přenádherná paní. Spanilomyslná slečna.

Jindy zase krásné oslovení na pohlednici: Paní Černá, vdova po emeritním řediteli.

Ale to není důvod, proč tohle píšu.

Kdysi jsem vykoupil zajímavý soubor polní pošty. Jsou to speciální korespondenční lístky, které posílali vojáci z první světové války.

Byly krásně seřazené, podle data.

Nedalo mi to, abych se do toho nezačetl.

Psal voják své milé. První dopisy byly plné optimismu. Za pár dní jsem doma, pak se vezmeme. Válka dlouho nepotrvá. Jak dny ubývaly a válka nekončila, dopisy byly stále věcnější. Vyznání lásky se měnilo v denní starosti. O tom, jestli už se kráva otelila, jestli ta vrata od stodoly táta opravil.

Pak přišlo zajetí. Krátké zprávy, jak to probíhá, že prodal hodinky, aby měl na přilepšenou.

Nakonec vstoupil do legií. Válka už skončila, ale on sloužil jako legionář kdesi na Slovensku. Dopisy už nebyly adresované milé, ale rodičům. Že se nediví, že se vdala, kdo by vydržel čekat takovou dobu. Ale z těch posledních dopisů už čišela pouze odevzdanost a smíření s osudem. Chtěl jsem se zeptat toho člověka, od kterého jsem to koupil, jestli neví, jak to dopadlo. Ale už nikdy nepřišel.

Později mi přišel sběratel na Polní poštu, tak jsem mu chtěl ty lístky prodat, ale nenašel jsem je. Nevím, jestli jsem je omylem někam nezaložil, nebo neprodal v nějakém souboru, ale myslím, že ne.

Prostě, ten soubor se ztratil. Asi trest za to, že jsem četl to, co jsem neměl.

Už to nikdy dělat nebudu.

Ale teď jsem si všiml jednoho nádherného oslovení na pohlednici:

Převelicevysocenadmíructěná paní.

No, není to nádhera?

201106021220

Nůž

Když procházím z krámu do skladu, míjím malou kuchyňku. Je tak malá, že se v ní sotva otočím. Mám tam různé krámy, které je potřeba umýt a vyčistit. A nůž.

Mám tam vícero nožů, ale tenhle nůž je jiný.

Je obrovský. Měří od mého lokte až ke konečkům prstů.

Není ani řeznický, tvar neodpovídá ničemu, čím by se dalo krájet nebo řezat maso.

Není ani na štípání dříví na podpal u kamen. Nemá na sobě takové ty zuby, co tyhle nože mají, když při štípání najedou na suk. A ani druhá strana není rozklepaná od sekerky.

A přitom se s ním muselo dlouho pracovat. Je sešlý. Držadlo má naprasklé a celé zanesené, od toho, jak ho někdo často držel v rukou. Stále je nepříjemně ostrý.

Nepoužívám ho. Je zabodnutý v malém prkýnku a číhá. Vždy, když projdu okolo, se pomalu kýve ze strany na stranu, jako by mě zdravil.

Když jsou velká vedra, na držadle se dělají malé kapičky něčeho červeného. Hlavně v té prasklině.

Jednou jsem měl spor se svým kamarádem. Já, zadkem opřený o dřez a on ve dveřích kuchyňky. Byla to legrace, dohadovali jsme se o prkotině a já pronesl: „Ještě slovo a zabiju tě.“ A zvedl jsem ruku.

Přísahám, že mi ten nůž sám skočil do ruky. Rukojeť mi zajela do dlaně, jako by tam vrostla, a ostrá špice mířila na kamarádovo hrdlo.

Zmlkli jsme oba. Opatrně jsem nůž znovu zabodl do prkýnka a poodstoupil jsem.

„To byla jen legrace,“ řekl jsem směrem ke kamarádovi, ale adresoval to tomu noži.

Jenom se tak lehce kýval, jako že to chápe.

Nemyslím si, že mě někdy někdo přepadne. Ale pokud se to má stát, ať je to prosím v kuchyňce.

201106021441

Čarodějnice

Kdysi jsem koupil zvláštní kousek bižuterie. Od paní, co jako architektka procestovala snad celý svět, a sbírala místní folklór.

Koupil jsem od ní několik zajímavostí. Kromě jiného i dvě náušnice a náramek. Koupila je na Kubě od nějaké čarodějnice, když radila Kubáncům, jak stavět nějakou budovu. Opravdu už ale nevím jakou.

Ty náušnice i ten náramek mám stále. Ne, že bych měl k nim nějaké pouto, ale jsou tak zvláštní, že se nedají prodat. Nejsou nějak cenné, jen mosaz a velké ulity nějakých, snad mořských, šneků. Takže kdyby si je nasadila zdejší žena, asi by v nich budila větší pozornost, než by si přála.

Není to tak dávno, kdy ke mně přišla cizinka. Dali jsme se do řeči, neumím španělsky, ale Google pomohl. Byla z Kuby, tak jsem se jí pochlubil, že mám někde takový kubánský skvost.

Projevila zájem jej vidět.

Věděl jsem, kde tu bižuterii mám, občas se s ní chlubím dámským návštěvám, když mi dojde řeč, a vím, že tohle zabere, tak jsem obě náušnice i náramek donesl během chvilky.

Opatrně si náušnice i náramek nasadila, zašeptala gracia a odešla.

V první chvíli jsem si myslel, že se jen šla podívat, jak to vypadá na denním světle. Potom jsem si myslel, že nastala chyba někde v překladu, že mě špatně pochopila, že jsem jí tu bižuterii nechtěl dát.

Běhat za ní nemělo cenu.

Druhý den jsem se v novinách dočetl, že uragán Gustav, který si na Jamajce, Haiti a Dominikánské republice vyžádal 85 lidských životů, sice na Kubě způsobil velké materiální ztráty a i nějaká zranění, ale nevzal si život ani jednoho člověka.

Za pár dní přišla malá bílá holčička. Beze slova mi na stůl položila náramek a náušnice od kubánské čarodějnice. Když jsem se ji ptal, kde je majitelka, odpověděla: „Entender,“ a odešla.

Vzal jsem náušnice i náramek. Ulity byly vybledlejší, jako by je bičovalo tisíce vichrů.

A mezi tím se zalesklo něco malého, stříbrného. Prstýnek. Tak malý, že ho nasadím jen do půlky malíčku. Stříbrný filigrán a devět malých modrých achátů. Stará evropská práce.

Neprodám ho. Bude ležet u náušnic a náramku. Třeba jednou přijde zase nějaká paní …

201106021626

Cesta do práce

Loni začala zima nějak dřív. Hlavně napadlo nečekané množství sněhu. Tak velké množství, že tramvaje v Praze zkolabovaly.

Na Krejcárku nám řidič oznámil, že si máme na Ohradě vystoupit a jet náhradním autobusem. Nacpat lidi ze dvou vagónů tramvaje do jednoho autobusu je problém.

Trpím sociofobií, to znamená, že mám strach z velkého množství lidí. Vydržel jsem to jen chvilku.

Z autobusu jsem vyskočil na stanici Mezi Hřbitovy. Autobus jel dál po Želivského ulici, ale už beze mě.

Brána do Olšanských hřbitovů je otevřená od brzkého rána. Další brána je na stanici Olšanské hřbitovy. Takže šikmo si projdu vlastně asi tři stanice.

V zimě ráno je na hřbitově klid. Bylo už světlo, sníh křupal pod nohama a tvořil za mnou první stopu.

Okolo mě proletěl barevný pták, chytil se nejbližšího stromu a začal do něj tlouct zobákem.

Ten den jsem se dozvěděl dvě nové věci o přírodě. Za prvé, že datel není jenom černý a za druhé, že asi neodlétá do teplých krajin.

Odbočil jsem k druhé bráně. Proti mně šly dvě staré dámy, držíce se pod lokty, zabrané v tichém hovoru.

Pár kroků ode mě se zastavily a pozorně se na mě zahleděly.

„A ty jseš kterej?“ zeptala se ta větší. „Nejsi ty mladej Novotnej ze sedmičky?“

Zakroutil jsem hlavou.

„Už vím, Kubásek z devítky,“ nedala se odbýt.

Chtěl jsem odpovědět, že nejsem Kubásek z devítky, ale ta druhá jí skočila do řeči.

„Pojď pryč. Copak necejtíš, jak smrdí? Je teplej.“

Ta větší se na mě chápavě usmála, pokývala hlavou a společně prošly okolo mě.

Rozepnul jsem si bundu a čichnul k podpaží. Smrdím jako chlap. Ale ne tak, že by se ode mě lidi odvraceli. A teplej rozhodně nejsem. Báby blbý.

Otočil jsem se za nimi. Jen sněhová cesta lemovaná hroby. A moje stopy na cestě.

Otočil jsem se dopředu. Čistý netknutý sníh.

Pak jsem si vzpomněl na první věc, která mě napadla, když jsem je uviděl. Jak se někdo může v takové zimě courat po venku jen v noční košili?

Ten den jsem se naučil další dvě věci. Smrdíme jim a říkají nám Teplí.

201106021718

Čepice

Tenhle příběh je naprostá pravda. Jako ostatně všechny.

V ulici, kde prodávám, bydlela paní Benešová. Byla už hodně stará, nohy jí moc nesloužily, ale hlava, ta výborně.

Byl jsem u ní několikrát na výkupu. Nikdy mi neprodala vše, vždy jednou za čas pár desítek knih, které se rozhodla dát pryč.

Knihy od ní byly zvláštní tím, že uvnitř místo ex-libris bylo strohé razítko. Ukradeno z knihovny pana Beneše.

Vždy, když si někdo potom tu knihu ode mě kupoval, přinesl mi ji otevřenou na stránce s razítkem a přísně mě pozoroval. Koktavě jsem vysvětloval, že jsem ji opravdu koupil od paní Benešové, a že na to mám i doklad.

Ale to není ten příběh.

Byl to snad jeden z prvních výkupů, co jsem u paní Benešové měl. Probral jsem knihy, cena byla dohodnuta, a protože zbyla chvilka, než naložím knihy do tašek, trávili jsme tu chvíli povídáním. Chválil jsem krásný byt, zařízený hezkými věcmi. Mezi jiným jsem se obdivoval prvorepublikové vojenské čepici. Líbila se mi, opatrně jsem se zeptal, jestli by nebyla někdy v budoucnu na prodej.

„Rozhodně ne,“ zněla odpověď. „Ta čepice patřila mému bratrovi a velice bych si přála být jednou pochována s ní.“

„Bratr už nežije?“ Nevhodná otázka.

„Byl důstojník a za války ho Němci popravili jako pomstu za Heydricha.“

Rychle jsem převedl řeč jinam a na tu čepici zapomněl.

Léta plynula. Paní Benešovou jsem občas potkal, nohy jí sloužily stále hůř a hůř, ale vždy se zeptala na rodinu, pamatovala si jména mých dětí i jejich stáří.

Myslím, že je to už rok, kdy jsem u ní byl naposledy. Rozprodávala poslední knihy, stěhovala se k dcerám někam mimo Prahu. Nebo to už bude déle. Ten čas tak letí.

V každém případě po nějaké době přišla ke mně do krámu jedna z jejích dcer. Oznámila mi, že maminka zemřela. Padla slova o upřímné soustrasti, myslím, že jsme si dali i malou skleničku alkoholu.

Bylo to krátké, dcera paní Benešové poděkovala za projevenou soustrast, už se otáčela k odchodu, a najednou mi hlavou projela myšlenka, na kterou jsem celých sedm let ani nepomyslel.

„Pochovali jste maminku s tou bratrovou vojenskou čepicí, jak si přála?“ zeptal jsem se.

Paní zbledla a v tu chvíli by se v ní snad krve nedořezal.

„Maminka zemřela před pár dny, pohřeb má pozítří a v tom shonu jsme na to úplně zapomněli.“ Okamžitě vytáhla telefon a volala sestře.

Vím, že se najdou lidé, kteří mi dokážou tuhle souhru náhod logicky vysvětlit.

Ale nebudu jim věřit.

Tohle přece nebyla náhoda.

201106032301

Dopisy 2

Onehdy se mi do rukou dostala zvláštní korespondence. Byly to pohlednice, skoro sto let staré. Donesl mi je člověk, který koupil chalupu kdesi v pohraničí. Našel je někde v nějaké kůlně, když ji začal přestavovat.

Nebyly to cenné pohlednice, navíc, u starých pohlednic, pokud jsou velmi dlouho ve vlhku, se stane zvláštní věc. Rozpadnou se na tři díly. Zadní strana, kde bývá adresa, prostředek, čistý bílý papír a vrchní strana, kde je obrázek. Ale první, co odpadne, je známka.

Přesně tak vypadaly tyto pohlednice. Vidina pracného slepování pohlednic s nejistým výsledkem se mi moc nezamlouvala, ale zase že by měly skončit někde ve smetí, to by mi vadilo, tak jsem je nakonec koupil.

Probíral jsem je, rozpadaly se mi a známky odpadávaly hned, jak jsem je vzal do rukou.

Tehdy jsem si všiml zvláštní věci. Pod některými známkami byl napsán drobounký text. Musel jsem vzít lupu, abych ho přečetl.

Bylo tam drobnými písmeny psáno prokletí. Dalo se to špatně vyluštit, něco jsem musel odhadovat a domýšlet si. Text čtyř pohlednic jsem tady přepsal, abyste si mohli udělat obrázek.

(Ty mrcho, za to že jsi mi přebrala ženicha ať si tě ďábel stáhne do pekel, ať ti kostižer celý tvoje tělo sežere to ti přeju ze srce)

(Ty děvko, nenávidím tě z celého srce ať jsi vyschlá a nerodíš ať tě příjice schvátí ať si tě smrt sebere)

(Proklínám, proklínám, proklínám tebe, smrt ti přeju každé ráno nenávist k tobě budu cítit porád dokud na marách nebudeš ležet a i po tvojí smrti)

(Smrt, smrt, smrt si tvoji přeju chrlení krve ti přeju ať tě blesk pod vůz srazí do pekel…)

Dopisů v tomto stylu tam bylo několik. Na pohlednici normální pozdrav z výletu, nebo blahopřání k Vánocům a pod známkou takováto hrůza.

Pochopil jsem, že tohle píše sestra sestře. Šlo zde asi o lásku k jednomu muži, který si jednu z nich vybral, a ta druhá to nedokázala přenést přes srdce. Proto si vybíjela vztek ve zdánlivě malicherných, skrytých urážkách.

Opravdu malicherných?

Zvědavost mi nedala. Zavolal jsem tomu člověku, od kterého jsem ty dopisy koupil a zeptal jsem se ho, zdali mi může něco povědět o původních majitelích toho baráku.

Nevěděl nic, ale slíbil, že se poptá.

Dlouho se ale neozýval, tak jsem to pustil z hlavy. Pak mi za několik měsíců přišel mail.

Stálo v něm jenom takové strohé sdělení.

„Co jsem zjistil, tak dům byl dlouho neobydlen, proto vypadá tak, jak vypadá. Předchozí majitel padl v první světové válce, zvláštní je, že si vzal v krátké době po sobě dvě sestry. První zemřela asi na rakovinu krátce před válkou, druhou si vzal a narukoval. Ta druhá sestra se udusila na konci války kouřem z kamen. Pálila nějaké staré dopisy, špatně to prý hořelo a saze ucpaly komín. Tak to kouřilo dovnitř a ráno ji našli mrtvou. Měli vzdálené příbuzné a ti se o ten barák moc nestarali, měli z něj strach, když tam prý bylo takových mrtvých.

S pozdravem….

201106081154

Znamení

Věříte v sílu znamení? V jejich poselství? Já ano.

Věřil jsem v ně už dříve, než se mi stal ten zvláštní příběh, ale od té doby se má víra ještě posílila.

Je to už několik let, kdy mně volal přítel, který má na starosti údržbu a správu domů v okolí, jestli se nechci pro jistotu podívat na byt, jehož majitel před pár lety zemřel. Potom se do bytu nastěhovalo pár nezvaných nájemníků, které si později vzala pod svou patronaci vězeňská služba.

Nebylo to daleko a člověk nikdy neví.

Stavil se jedno odpoledne, dal mi klíče a varování, ať se neděsím obrovského nepořádku. Pokrčil jsem rameny, nebyl by to první byt, kde se v hromadě svinstva našly úžasné a krásné věci.

Odpoledne jsem se dostavil na uvedenou adresu. Na dveřích baráku bylo křídou nakresleno velké X. V první chvíli jsem to neregistroval, až později, když jsem stoupal po schodech, na mne začal doléhat zvláštní pocit.

Došel jsem k bytu a zarazil jsem se. Byl přelepen policejní páskou. Ve tvaru X.

Páska byla na několika místech potrhaná a stará, nedělal jsem nic nezákonného. Ale druhé X mě přece jenom zarazilo. Řekl jsem si, že jestli najdu třetí X, tak tam nejdu.

Bylo tam. Byt měl popisné číslo 10. A kdo bydlí ve starém baráku, ví, že se to značí římskými číslicemi na horním rámu dveří. Takové malé X v oválu.

Přemýšlel jsem asi deset vteřin, pak jsem se rozhodl nepokoušet osud.

Klíče jsem za pár dní vrátil a vymluvil se na nedostatek času.

Za pár týdnů jsem se setkal s kolegou z branže. Setkáváme se pravidelně, na rozdíl od jiných odvětví, kde se konkurenti nenávidí, tady funguje spíš přátelství a dá se říci i drobná vzájemná pomoc.

Ptal jsem se ho, co s ním je. Byl bledý, pleť měl mrtvolně bílou.

Říkal, že prošel těžkou plicní chorobou. Někde se nadýchal nějakého sajrajtu a usadilo se mu to na plicích.

Protože pracujeme blízko sebe, jen jsem se ujistil. „Nebyl jsi náhodou na výkupu v té a v té ulici, ten a ten byt?“

Chvilku přemýšlel.

„Bylo tam na dveřích takové X z policejní pásky.“ Snažil jsem se mu pomoci.

„Jo, tam jsem byl. Byt na hovno, jen hromada sraček.“ Kolega je mladší, tak i jeho slovník je drsnější.

„A od té doby máš ty problémy?“ Zeptal jsem se ho.

„Jo, to je možný.“ Připustil.

Řeč se potom stočila jinam.

Hledal jsem ve starých knihách. Prý se na dveře domu, kde byl mor, psalo velké X.

Ale nic jsem nenašel.

201106081315

Kabát

Sehnal jsem kabát. Starý vojenský. Podobný, jaký nosil dobrý voják Švejk. Prošel první světovou válkou.

Tyhle kabáty jsou už k nesehnání a cena bývá vysoká. Dost jsem za něj zaplatil, ale měl jsem už na něj kupce.

Kamaráda, který tyhle věci sbírá.

Přišel. Kabát se mu zalíbil i přes množství poškození a záplat, kterými byl ozdoben. Dodávalo mu to na autentičnosti a snižovalo možnost, že jde o napodobeninu.

Trochu ho zarazila cena, ale slíbil, že peníze sežene v co nejkratším čase.

Kabát jsem mu dal, přece jsme kamarádi, není důvod, proč by mi neměl ty peníze dát.

Za pár dní jsem ho potkal.

„Co peníze?“ zeptal jsem se.

„Neboj, odkládám si pravidelně do prasátka.“

„A co kabát?“

Celý se rozzářil. „Člověče, to je nádhera. Když v něm jdu do hospody, každý se otočí.“

„Ty v něm chodíš?“ otevřel jsem ústa překvapením.

„Jasně. Já bych v něm i spal, kdyby to šlo. Jsem z něj úplně unešenej. V noci se mi zdá o vojenským životě za císaře pána. Kasárna, cvičení. Ráno, když se probudím, tak se kouknu na nohy, jestli na nich nemám bláto ze cvičáku.“

„To je legrace, ne?“

„Fakt ne. Mám pocit, jako bych nachodil desítky kiláků,“ zasmál se.

Šel jsem svou cestou a on svou.

Za pár dní: „Zdar. Co peníze?“

„Budou, jářku budou.“

„A co sny?“

„Dobrý.“ Přes čelo mu přelétla vráska. „Představ si, roztrhl se nám při střelbách závěr děla a kamarádovi to utrhlo prsty.“

„Jako opravdu?“

„Ne. Jenom ve snu. Chápeš to, dělo ze Škodovky. To je přece ostuda.“

Za pár dní…

„Něco nového? Co sny?“

„Na Bělehrad. Na Bělehrad.“

Pak jsem ho pár dní neviděl. V obavách o svoje investice jsem se za ním stavil do hospody.

Seděl tam u svého půllitru, cumlal pivo. Vypadal dost zaraženě.

„Tak co nového?“

Zvedl ke mně kalné oči.

„Nazdar. Peníze ještě nemám.“

Přisedl jsem si a zamával na vrchního.

„A co sny?“ zeptal jsem se.

„Hm,“ zabručel. „Teď poslední dobou nic moc. Nějak se to nevyvíjí tak, jak jsme si představovali. Navíc to počasí.“

Sledoval jsem jeho obličej. Vypadal utahaně a smutně.

„Kamarád šlápl na minu.“ Pokračoval. „Urvalo mu to nohy u kolen. Jestli to přežije, bude nadosmrti mrzák.“

„Je to jen sen,“ uklidňoval jsem ho.

„Jo, jo. Jen sen.“

Uplynulo zase pár dní. Stavil se do krámu, kabát pověsil na věšák, sedl si dozadu do skladu. Popíjeli jsme kafe, ruce se mu třásly, neholená, ztrhaná tvář.

„Člověče, to je hrozný.“ Začal sám od sebe. „Ty sny mě zabijou. Zákopy. Vedle mě zmrznul kamarád na hlídce, než jsme na to přišli, krysy mu ožraly nohy na kost. Nedávno, při útoku to dostal jinej od nás z roty. Kulometem do břicha. Úplně ho to rozpáralo. Plazil se zpátky, střeva táhnul za sebou, namotaly se mu na ostnatej drát co máme před zákopama. Celou noc tam naříkal, než umřel. Dva kluci od nás z toho zcvokli. Vši jsou tady velký jako krysy a krysy jsou tu jako kočky. Vůbec se tě nebojej. V každý díře po výbuchu jich na tebe číhá stovka.

A všude ta ledová voda a bahno. Kůže se nám loupe v pruzích, plísně máme po celým těle. Děs a hrůza. Teprve teď vím, jak vypadá peklo.“

„Jsou to jenom sny.“ Utěšoval jsem ho.

„Jo, jo. Jenom sny. Ale takový hrozně živý a plastický.“

Vstal jsem a sundal jsem kabát z věšáku. Opatrně jsem ho smotal a dal ho do igelitové tašky.

„Co to děláš?“ zeptal se.

„Předpokládám, že peníze nemáš,“ odpověděl jsem.

„K…a! Říkal jsem, že je donesu.“

„Tak až je doneseš, bude kabát.“

Vyslechl jsem si několik urážek o sviních a šmejdech, ale nepovolil jsem.

Za pár dní se objevil i s celou částkou.

„Tady to máš, aby ses nepos…,“ prskal na mě.

„Smůla.“

Chvíli bylo ticho.

„Jaká smůla?“ zeptal se.

„Dostal jsem nabídku, která se neodmítá.“

Zavrávoral a v první chvíli to vypadalo, že se složí.

„Ty jsi ho prodal?!“ zařval na celý krám.

„Nepočítal jsem, že ty prachy doneseš.“

Tupě na mě zíral, neschopen slova. Pak ze sebe začal hrnout proud nadávek. Když už jsem toho měl dost, otevřel jsem mu dveře a ukázal cestu ven.

Večer jsem kabát spálil. Nedalo mi to a než jsem ho hodil do ohně, odpáral jsem některé záplaty.

Na prsou a na boku byly jasné díry po kulkách.

Přišel jsem o kamaráda a o dost peněz.

Ale nějak toho nelituju.

201106101246

Čarování

Na čarování je nejzajímavější to, že nikdy dopředu nedokážete odhadnout výsledek. A to ani když jste zkušený čaroděj.

Já zkušený čaroděj nejsem. Přesto jsem přešel od drmolení zaklínadel z knih (např. Základové praktické magie) k poněkud složitějším rituálům.

Kdysi jsem se dozvěděl o zajímavém kouzlu.

Chcete vědět, jak budete vypadat ve stáří? Potřebujete k tomu jen dvě věci. Zapálenou svíci a zrcadlo.

Stoupnete si zády k zrcadlu (procedura se odehrává ve tmě) před sebou máte mít zapálenou svíci přibližně ve výši očí. Pak se prudce otočíte k zrcadlu. Na několik okamžiků byste měli spatřit svoji zestárlou tvář.

Pídil jsem se po možném vysvětlení. Jeden rozumný člověk to vysvětloval tím, že v přítmí, se svící za zády a s oslněnýma očima vidíte v zrcadle svoji tvář s výraznějšími vráskami a stíny, a to ve vás budí pocit, že vidíte člověka těsně před smrtí.

Budiž.

Kdo nic nezkusil, nic nezjistil.

Připravil jsem si zrcadlo. Na stůl jsem pro zvýšení autentičnosti dal sádrovou lebku a na ni vysokou svíci.

Zrcadlo jsem pověsil na trám, podpírající patro, a připravil se.

Chvíli jsem zíral do svíce, pak jsem se prudce otočil.

V zrcadle jsem viděl svoji tvář a nad hlavou – svatozář.

Během několika setin vteřiny mi prolétlo hlavou: Osvícený, vznešený, božský.

Pak se svatozář změnila v plameny. Jak jsem prudce otočil hlavou, chytly mi vlasy od plamene svíčky. Uplácal jsem je okamžitě rukama. Naštěstí to šlo rychle, moje vlasová ozdoba tolik neutrpěla, moje ješitnost ano.

Nu, i mistr tesař se utne.

Pokud to někdo budete zkoušet, dejte mi prosím zprávu o výsledku.

Já už to opakovat nehodlám.

201106101307

Pavouk

Vše začalo, když jsem ve skladu utíral pult, na kterém si odkládám různé věci.

V jednom místě, v okruhu asi půl metru, jsem našel mrtvolky snad deseti vyschlých much. Nebyly to žádné malé mušky ale pořádné, velké mouchy. Tohle dělají pavouci. Chytí mouchu do pavučiny, vycucají ji, a když je hotovo, normálně ji z pavučiny odstřihnou a nechají spadnout dolů, aby se jim neválela v síti mrtvola.

Kouknul jsem nahoru a opravdu. V horní poličce pavučina. Ne nějaká velká. Obyčejná. Asi pavouk superlovec.

Koukám na pavučinu, najednou bzučení, oknem mi vlítne do skladu moucha a bez nějakých okolků si to zamíří přímo do pavučiny. Chvilku se tam zazmítá, jenom aby upozornila pavouka, že je připravená na smrt, a pak ztichne a čeká.

A pavouk, taková malá, vyžraná koule, si lážo plážo, beze spěchu k mušce dojde, pustí do ní svůj jed a pak si odejde a čeká, až ten jed dokoná svoji práci.

Dívám se na to a říkám si: Tohle přece není možné. Tady v okolí jsou desítky pavučin a proč zrovna tenhle má takové neuvěřitelné štěstí. Možná je tam něco, co mouchy přitahuje. Třeba chcíplá myš, nebo jsem si tam zapomněl svačinu. Přece není možné, aby mouchy takhle dobrovolně páchaly sebevraždu.

Vylezu na pult a koukám. Kde nic, tu nic. Jen pavouk už hoduje na mouše, natočený tak, aby na mě viděl.

Koukám na něj, on na mě, pak stočím pohled na tu jeho pavučinu.

Je jiná. Není to typická pavučina. Je propracovanější. Nakláním hlavu, nahoru dolů, ze strany na stranu a najednou to vidím. No jasně.

Pavučina je přichycena některými svými vlákny na knize.

Není to obyčejná kniha. Je to kniha od pana Nakonečného a jmenuje se Lexikon magie.

Kdo tuhle knihu má, nebo ji alespoň někdy viděl, ví, že na jejím obalu je vytlačený velký pentagram.

A tenhle pavouk filuta si přímo na hroty toho pentagramu uchytil svá vlákna. Takže, když se podíváte v určitém úhlu, máte krásný trojrozměrný magický symbol.

Tak to tedy ne. V mém krámě se tohle provádět nebude.

Slezl jsem z pultu a došel si pro smeták. Vrátím se, vylezu nahoru a koukám.

Pavouk nikde. Opustil mouchu a vyšplhal na sádrovou lebku, která je hned vedle. Stojí přímo na jejím temeni, přední nohy vztyčené, mává jimi jako by hrozil.

Naklonil jsem se nad něj.

„Magie,“ povídám mu, „se smí používat pouze k duševnímu rozvoji. Nikdy ne k fyzickému obohacení. Jasný?“

Mával končetinami ještě zuřivěji. Nevšímal jsem si ho a jeho umělecké dílo jsem zničil. Až později mi došlo, že jsem si tu pavučinu měl vyfotit. Někdy jednám rychleji, než přemýšlím.

Knihu jsem otočil tak, že se k hrotům pentagramu žádný pavouk už nedostane.

„A máš po magii, milej zlatej,“ otočil jsem se k pavoukovi.

Jen tam stál a zuřivě máchal nohama.

Nevšímal jsem si ho. Slezl jsem z pultu, koště uklidil a vrátil se k rozečtené knize.

Ozvalo se zabzučení.

Zvednu oč a sleduju zblblou mouchu. Letí si do míst, kde dříve byla pavučina. V polovině cesty najednou zaváhá, otočí se proti mně a plnou silou mi to napálí do čela. Omráčená nebo mrtvá mi spadne do klína, přímo do otevřené knihy.

Koukám, pavouk už na lebce není.

Zvednu se, vyfouknu mouchu z knihy ven z okna na dvorek.

Sednu si.

Znovu zabzučení, tentokrát moucha ani nezaváhala a plác. Znovu přímo mě do obličeje.

Nevím, kam spadla. Nenašel jsem ji.

Ozvalo se zabzučení a vosa. Srazil jsem ji knihou. Když jsem ji vyhazoval ven, měl jsem pocit, že slyším sršně.

Rychle jsem zavřel okno.

Trvalo dva dny, než pavoučí kouzlo zesláblo. Musel jsem vypadat jako blázen, když jsem se venku pořád oháněl a mával rukama. Naštěstí pomohl silný repelent.

Pavouk zmizel. Prolezl jsem police a regály a hledal jsem pavouka. Nikde nic.

Až ho najdu, hrozně se mu pomstím. Ještě nevím jak, ale něco vymyslím.

Mimochodem, nezná někdo obranu proti pavoučí magii?

201107151009

Kouzlo pátečního rána

V sedm ráno vstávám. S jedním dítětem do školky, s druhým k doktorce, s třetím je manželka doma. Do lékárny. Lék bude odpoledne, musí se vyrábět. Přes půl Prahy to nemá cenu, stavím se v lékárně, co mám u práce. Tak jenom šalvěj.

„A chcete sypanou, v sáčcích nebo tinkturu?“

„Eee. Zeptám se manželky.“ Zbaběle zdrhám z první lékárny.

Z lékárny na tramvaj. Na zastávce si vzpomenu, že jsme se nezeptali, kdy máme přijít na kontrolu. Tak zpátky k doktorce. Kus od zastávky vidím tři tramvaje. To znamená, že další pojede tak za dvacet minut. Tak rychle zpátky na zastávku. Doktorce zavoláme.

Na autobus. Dobíhám a stíhám. Na poštu. Odeslat zásilky a vybrat zásilky. Pak papírnictví. Stovka obálek na dopisy, máme hroznou spotřebu.

Tramvaj mi ujíždí před nosem. Čekám. Všechna čísla už jela dvakrát, jen desítka nikde.

Konečně. Rozvalím se na posledním volném místě, když v tom paní s holí. Naštvaně vstávám.

„V pořádku, jedu jen jednu stanici.“ Zůstane stát u dveří.

Zpitoměle jí poděkuji za to, že mě nechala sednout.

Tramvajáci se na Palmovce někdy střídají a musí spolu prohodit pár slov. Konečně jedeme.

Na Želivského bouračka. Naštěstí pro mě ne v našem směru.

Konečně vystupuji. Zoufale stojím u dveří, než mě napadne stisknout tlačítko.

Do práce pro drobné. V lékárně jich mají málo, když můžu, pomůžu.

Předávám recept. „Bude se to asi muset připravit. Tak se stavím okolo dvanácté,“ dělám chytrého.

„Nemusíte. Teď se hodně předepisují, tak je děláme do foroty,“ sáhne lékárnice za sebe a podá mi lahvičku.

„Ještě něco?“ zeptá se.

Jsem zmaten.

„Šavli, šavle, šavlej, šalvěj,“ vzpomenu si na počtvrté. „Sypanou.“

V lékárně se smějí. „Šavli vám možná mladej hodí po těch kapičkách,“ varují mě.

Rychle ještě do obchodu, nakoupit něco k jídlu. Oběd jsem zapomněl doma na stole. Typické.

Konečně otevírám krám. Pořádného turka, třeba mi ještě stoupne tlak, zbytek nějaké sušenky a hudbu. Něco klidného. Pouštím si LP Richarda Claydermana. Klavír.

Dětem zapínám ve výloze vláčky. Ať se alespoň někdo zastaví u výlohy.

Pomalu se uklidňuji. Zákazníci nechodí. Všichni jsou u doktorů, na poštách, v lékárnách anebo se tlačí v přeplněné MHD. Klídek, pohoda.

Děti tlučou na výlohu. Mašinka se zastavila v zatáčce a deska začala přeskakovat na začátku Měsíční sonáty.

Opařím se kafem, vypnu gramofon a jdu zjišťovat, proč nejede mašinka.

201112090958

Fotoaparát

V krámě se mi povaluje fotoaparát. Není to žádná starožitnost. Je to digitál. Koupil jsem ho před několika lety. Nebyl drahý, ale je problémový. Je těžký, má asi železnou kostru, což je v době plastů zvláštnost, ale hlavně, má příšernou spotřebu. Vybije dvě baterie za den, ať ho používáte, nebo ne. Řešil jsem to tak, že jsem koupil nabíječku a měl jsem neustále dvě baterky ve foťáku a dvě v nabíječce. Ale i to za čas unaví, odložil jsem ho do regálu v krámě a nechal ho zapadat prachem.

Nedávno jsem potřeboval poslat rychle fotografii. Nezbylo mi než dojít vedle do krámu, koupit baterie a dát se do díla. Dlouho nepoužívaný foťák po mně nejprve chtěl datum a čas a pak teprve mě pustil dál.

Připravil jsem objekt, zmáčkl spoušť a zkontroloval výsledek na displeji.

To, co jsem chtěl, tam nebylo. Jen prázdný stůl a hrnek od kávy.

Zmáčkl jsem spoušť ještě několikrát a stejný výsledek. Zkontroloval jsem objektiv, zkontroloval jsem stůl. Kde je chyba?

Znovu jsem procházel fotografie na displeji.

Hrnek jsem uklidil, když jsem si připravoval stůl k focení. Ležel tam od včerejška.

Něco mě napadlo. Vyvolal jsem si na displeji datum a čas. No jistě. V datu jsem se spletl. O jeden den.

Nastavil jsem správně datum a vyfotil objekt. Vše v pořádku.

Tady už mě nic nepřekvapí.

Odeslal jsem fotografii a zamyslel se. Takže, fotoaparát nezachycuje věci jak jsou v reálném čase, ale v čase na něm nastaveném.

Bomba. Nastavím si čas třeba na rok 1968 a projedu si Prahu spolu se sovětskými tanky, ale naprosto v bezpečí.

A co třeba povstání v roce 1945? Smůla. Datum jde nastavit od 1. 1. 2000.

Takže něco jiného. Stejně můžu získat fotky, že bulvární deník Blesk půjde do kolen.

Zkušebně co? Před pár lety tady na křižovatce policie dostihla zloděje aut i v kradeném autě. Zablokovali ho a zatýkali kousek od krámu. Měl jsem tehdy jiný fotoaparát, rychle jsem to vyfotil, ale smůla. Zrovna mi před objektiv vjel cyklista. Ale tu fotku i s datem mám v počítači.

Našel jsem si fotografii, nastavil čas na fotoaparátu a vyšel před krám. Našel jsem si výhodnou pozici a zmáčkl spoušť.

Nic. Tedy ne že vůbec nic, ale reálný čas. Několik pokusů a stále to samé. Vrátil jsem se do krámu a zkusil to tam.

Tady to funguje.

Nebude za mě slavný fotograf. Nikoho nezajímají fotky antikvariátu před několika lety.

Před tím, než jsem tady otevřel krám, byla tu zastavárna. Vedl ji Rus a nešlo mu to. Vzadu opravovali poškozené mobily a videa. Chvilku jsem se bavil tím, že jsem jim lezl do soukromí, ale i to mě přešlo.

Foťák dál leží na svém místě.

Ale vím, že kdyby se tady někdy stalo něco zajímavého, nemusím mít strach, že to nestihnu vyfotit.

Prostě si jen nastavím čas a zmáčknu spoušť.

201201120908

Maturitní tablo

Přišel ke mně pán.

V klidu se přišoural s taškou na kolečkách. Za totality se těmto taškám říkalo RVHP tašky. Původně je to zkratka pro „Radu vzájemné hospodářské pomoci“. Češi si to změnili na „Ráno vyjedeš, h…o přivezeš.“

Přišoural se k pultu a začal na stůl skládat věci. Staré dopisy, listiny, dokumenty.

Stejný příběh jako většina z dnešní doby. Nájem se zvyšuje, tak musí z centra na okraj do menšího bytu. A protože se mu tam nevejdou všechny ty krámy, musí se toho zbavit.

Probírali jsme se tou kupou tiskovin. Vybíral jsem, co je prodejné a co ne. Jedna věc mě zaujala.

Maturitní tablo z předválečné doby. Tváře mladíků, život před sebou. Překvapivě žádné dívčí tváře.

U toho se pán zastavil. Ukázal mi, kde je on. Rozpovídal se, že se pravidelně setkávají, ale že jich je stále méně a méně. U většiny už byly nad hlavami tužkou přikresleny malé křížky. Věděl přesně, jak se kdo jmenoval a kdy zemřel. Tenhle v koncentračním táboře, tenhle za války zabit Němci. Tenhle také za okupace, zánět slepého střeva, tehdy nebyl k dostání penicilín ani jiná antibiotika, dostal zánět a konec.

Pak dlouho nic. V klidu a pomalu přejížděl tváře. „Tady ten,“ ukázal prstem, „utekl v šedesátým osmým do Rakouska. A tam spáchal sebevraždu. Prý se mu hrozně stýskalo. A tenhle se zabil v autě dva dny po něm.“

Pak to šlo rychle. Infarkt, rakovina, mozková mrtvice. Už jich moc nezbylo.

Odložil jsem tablo mezi nepotřebné věci. Stará tabla nemají kupce.

Domluvili jsme se na ceně a ten zbytek mi tu pán nechal zadarmo. Co s tím.

Něco jsem z těch darovaných věcí vyhodil. Tablo jsem si nechal. Občas, když opravujete poškozený obraz, hodí se vám kus tvrdého kartónu na zadní stěnu obrazu.

Za pár dní se starý pán znovu objevil. Donesl ještě nějaké drobnosti.

Protože viděl tablo opřené o poličku v chodbě, rozhodl se doplnit mi vědomosti.

Poprosil mě, abych mu tablo donesl. Když jsem mu vyhověl, řekl, že dostal dopis od spolužáka a že další přátelé jsou mrtví.

Vzal si z pultu tužku a já se připravil na komentáře. Ale žádné nebyly.

Starý pán nerozhodně jezdil tužkou nad fotografiemi.

„Tenhle, tenhle a tenhle,“ ukazoval mi špičkou tužky.

„Co je s nimi?“ nevěděl jsem.

„Nedávno zemřeli. Ale nevšiml jsem si, že bych si je už označil,“ ukázal tužkou na malé křížky nad portréty přátel.

„Možná jste to udělal, než jste to sem přinesl,“ uklidňoval jsem ho.

„Možná jsem starej, ale nejsem blbej,“ zamračil se na mě. „Dozvěděl jsem se to teprve předevčírem.“ Zašermoval mi tužkou před obličejem.

„Jsou věci mezi nebem a zemí…“ pokrčil jsem rameny.

Chvilku sledoval můj obličej, jestli si z něho nedělám legraci. Pak mi hodil tužku na pult a odšoural se pryč.

Tablo mi tam stále leží. Lidská obydlí už nepřekypují starými obrazy, stěny zabírají LCD televize a plakáty z Ikey, tak není co opravovat.

Občas se nad nějakým portrétem objeví nový křížek.

Čekám na ten poslední. Pak tablo odnesu do kontejneru na papír.

201201121230

Obraz

Nemám rád podepsané obrazy.

Podpis… Copak ten malíř to svoje dílo nepozná?

A lidi potom stojí nad obrazem a říkají. „No, to je ten Slavíček, to se hned pozná, ten uměl.“ Ale kdyby tam nebyla signatura, tak stojí a mlčí.

Obraz bez podpisu je zajímavější. Lidi si ho déle prohlížejí. Studují a přemýšlejí. „Kdo to asi maloval?“ Hledají známé barvy a známé tahy štětcem.

Ale hlavně, prohlížejí si ten obraz. Koukají na jeho hloubku. Přemýšlí, jak u nich bude vypadat v pokoji, v ložnici. Nepřemýšlí nad tím, co tomu řeknou známí, až u nich uvidí nový přírůstek. Zkoumají a hledají, kde ten obraz bude vypadat nejlépe.

Ti, co si kupují obraz podle signatury, pověsí malbu na viditelné místo. Známí přijdou, majitel je hrdě přivede před obraz, oni nenápadně přijdou blíž a pak ležérně pronesou: „Vy jste si koupili nového Bubeníčka?“

Všimněte si: neřeknou nový obraz. Nové zátiší. Novou krajinu.

Řeknou autora. Protože ti lidé si nekupují obraz kvůli jeho vnitřní kráse, ale kupují si malíře.

Setkal jsem se s takovým člověkem. Říkal, že si rozhodně nekupuje obraz kvůli malíři, ale kvůli tomu, jak hezky malíř maloval. Za pár měsíců jsem s ním mluvil znovu a stěžoval si, že mezi svými obrazy objevil falsum.

„Myslel jsem, že kupujete obrazy podle citu, a ne podle malíře,“ připomenul jsem mu náš rozhovor.

Přestal ke mně chodit.

Když se chci podívat na obraz, snažím se ignorovat signaturu. Pokud se mi to podaří, zakryji ji dřív, než ji přečtu. A pak se na ten obraz dívám. Z blízka, z dálky. Někdy člověk užasne nad tou proměnou.

Mám na krámě několik obrazů. Ale obraz, o kterém chci psát, visí, jak jinak, vzadu ve skladu. Protože většinu stěn, vlastně všechny stěny zabírají police a regály, visí mi na dveřích od kumbálu.

Spojení nepřímého světla a malířova umu z něj dělá hotový zázrak.

Je na něm dívka. Do půli nahá, rukou se opírá o nějaký závěs. Vše je v tmavých barvách, polovina obrazu je jakoby ve stínu.

Rám nemá. Zatím jsem nepřišel na to, jaký rám se k takovému obrazu hodí.

Dívka má široce otevřené oči. Někdy mám pocit, že mě sleduje. Jindy má zorničky stočené hodně doleva a prohlíží se v zrcadle.

Ranní stíny dokážou vykouzlit dívce na obličeji váčky pod očima, člověk má pocit, že se zrovna probudila.

V poledne to vlivem silného slunečního svitu, dopadajícího ze dvora zmizí. Dívka má jasný, zářivý obličej.

Jak den odchází a stíny se prodlužují, i na dívčin obličej dopadá stín podvečera. Ruka na závěsu visí ochable, v očích je únava. Kdo by ostatně vydržel celý den stát na jednom místě a tvářit se neustále svěže.

Co se děje s obrazem v noci, nevím. Přestože mám v práci spacák a molitan na spaní, bojím se v krámě přespávat.

Ale jednou se mi stalo, že se mi výkup u někoho protáhl dlouho do noci. Bývalý majitel věcí, které jsem vykoupil, mi nabídl odvoz do krámu. Byl jsem rád, auto nevlastním a táhnout se po Praze s velkou krosnou a dvěma obrovskými taškami v nočních hodinách zavání průšvihem.

Dorazili jsme do krámu, rozsvítil jsem jen malou lampičku, nanosil věci do skladu, zhasnul lampičku, zamknul krám a počkal si na noční spoj. Teprve v tramvaji jsem si uvědomil zvláštní věc.

Jak dokázal malíř namalovat tak geniální obraz, že v šeru lampičky to vypadalo, jako by měla ta dívka zavřené oči?

201201271235

Hodiny II.

Tak už nemám hodiny. Ty, o kterých jsem psal asi před půl rokem. Takové ty poťouchlé, co si dělaly vlastní čas.

Přišel ke mně pán. Četl moji povídku. Prý by se na ně rád podíval.

Starý pán. Malé černé brejličky, kozí bradka.

Nemám rád lidi v černých brýlích. Nemám rád lidi, kterým nevidím do očí.

Vytáhl jsem svoje kouzelné brýle a podíval se na něj a zase jsem je sundal.

Byl slepý. Přesto přišel bez hůlky, orientoval se v krámě úplně přirozeně.

Samozřejmě, takovým zákazníkům se neodporuje.

Rychle jsem donesl hodiny. Vztáhl nad ně ruku a chvilku ji tam držel.

„Můžu si je vzít?“ zeptal se po chvíli.

Všimli jste si? Neřekl koupit. Řekl vzít.

Moje lakomá dušička a zvědavost zvítězila.

„Pokud za ně nic nedostanu, urazím boha obchodu,“ vysvětlil jsem mu.

Kývl hlavou. „Peníze nemám.“ Sáhl do kapsy a položil mi na stůl malé kolečko.

„Co to je?“ zeptal jsem se.

„Kolečko z hodin,“ vysvětlil mi.

Co na to mám odpovědět?

„Vy jste hodinář?“ zmohl jsem se na jediné.

„To je přece jasné.“ Zvedl hlavu od hodin. „Vy jste se dovnitř nekoukal.“ Bylo to konstatování.

„Obyčejný stroj ze sovětských kukaček. Co bych viděl.“

„Kdybyste se podíval, nesmlouval byste.“ Otočil hodiny na pultě. Obratně sundal háčky ze zadní stěny hodin a otevřel je. „Tak se na ten stroj podívejte.“

Sklonil jsem se nad hodiny. Byly prázdné.

„Jsou prázdné,“ vydechl jsem. „Žádný stroj.“

„Vážně?“ zeptal se. „Podívejte se pořádně.“

Sklonil jsem se nad prázdnou skříňkou. Jak jsem se nakláněl, mizelo i dno skříňky. Najednou bylo všude tma a prázdno. Okolo byla prázdnota. A v ní hvězdy. Planety. Vesmír.“

Cukl jsem hlavou. Přelud zmizel. Zmizel i pán. Zmizely i hodiny. A místo pátku ráno je sobota, pozdní noc. Jen na pultě leží malé ozubené kolečko z hodinek. Jako důkaz toho, že se to opravdu stalo. Že jsem se nezbláznil.

Ale nemám k tomu daleko.

201203040014 (neděle ráno)

Dveře

Když otevřete dveře do mého krámu, ozve se zavrzání. Není to jen tak nějaké slabé zavrzání, je to řev desítky let nenamazaných pantů.

Kdysi to jeden zákazník nevydržel a donesl mi lahvičku s olejem, ať si prý ty dveře namažu.

„Rozhodně ne,“ vyděsil jsem se. „Podle toho vrzání poznám, že mi do krámu přišel zákazník. Když jsem třeba vzadu ve skladu.“

„Tak si sem dejte takový to pípátko. Nebo zvonek nad dveře. Vždyť to vrzání je příšerné.“

„Zvykl jsem si. Navíc, dokážu podle toho vrzání poznat, kdo přichází.“

Nevěřícně se pousmál.

„Každý člověk má jinačí druh chůze. Jinak vezme za kliku. Jinačí silou ty dveře otevře. Vždyť i vy poznáte doma podle zazvonění, nebo klepání, kdo přichází.“

„To je pravda,“ připustil. „Bratr třikrát klepne do dveří. Synovec drží zvonek jako blázen a manželka, když jde s nákupem, tak jenom cinkne. Ale to jsou známí lidé. Ale k vám chodí i neznámí lidé. Nemůžete vědět, kdo to je.“

„Samozřejmě, že to úplně nedokážu rozpoznat, ale i tak se dá něco určit. Když vchází člověk, který je tu poprvé, tak pootevře trochu dveře, pak zpomalí, protože vstupuje do neznámého prostředí, nebo ho zmate ten zvuk těch dveří, vstoupí a opatrně zavře. Ten, kdo sem chodí pravidelně, otvírá a hned vstupuje. Vrzání otvíraných a zavíraných dveří je krátké. Jednoho pravidelného zákazníka poznám podle toho, že než vejde, ozve se malá rána. Má v ruce kufřík a ten ťukne do dveří, když bere za kliku.“

„Ale všechny nepoznáte.“

„To rozhodně ne, tak dobrý nejsem. Ale lidé s nepoctivými úmysly otvírají dveře pomaloučku a plynule. Jak jsou zvyklí asi vcházet i jinam, kde je nikdo nezve.“

„To vám už nevěřím.“

„Počkáme a uvidíme.“ Opřel jsem se pohodlně do židle.

Někdy v mém krámě můžete čekat opravdu dlouho, než přijde zákazník.

„Nemá to cenu,“ mávl asi po půl hodině rukou. „Kterého zvuku dveří se bojíte nejvíc?“

„Toho, který neuslyším. Dveře se otevřou, ale zvuk se neozve. To přišel někdo z jiného světa.“

Poklepal si na čelo a usmál se.

„Máte bujnou fantazii. Jdu domů. Schválně, jestli poznám podle zvuku, kdo přišel.“ Rozloučil se a odešel.

Znovu jsem se opřel do židle a vzpomínal si na zvuk dveří, který jsem slyšel před nedávnem.

Bylo to tiché, varovné zavrzání. Nikdy jsem takové vrzání neslyšel. Za pultem stál starý pán.

„Dobrý den. Jmenuji se Alexander a sbírám staré psací potřeby,“ představil se. Česky, ale s mírným přízvukem.

Přemýšlel jsem, kam ten přízvuk zařadit. Anglie? Francie? Nedalo se to.

Velice slušně oblečen, ale ne výstředně. Prostě, takovému člověku se číšník v lepší restauraci mírně ukloní a poodtáhne mu židli.

Ukázal jsem mu různá pera a tužky, co tam mám. Se zájmem si je prohlížel. Bral je do rukou, zkušeně je dokázal rozdělat a zase složit. Jako voják, jenž čistí pušku. Po paměti, nepřemýšlel, co kam patří.

„A nějaké pero s příběhem máte?“

V hlavě mi zablikala výstražná kontrolka.

„Mám ještě plnicí pero, se kterým se údajně stal zločin. Ale to není na prodej.“

„Smím ho vidět? Třeba vám nabídnu cenu, kterou neodmítnete.“

Vytáhl jsem pero – upíra a položil na pult.

Pomalu nad něj zvedal ruku. Jak se přibližoval, vzpomněl jsem si na varovné zavrzání dveří.

„Raději jsem ho vykoupal ve svěcené vodě.“ Řekl jsem rychle.

Ruka se zastavila několik centimetrů nad perem.

„Proč jste to udělal?“

„Psalo divně. Pořád jakoby načervenale. Od té doby, co jsem ho propláchl tou vodou, už píše normálně.“

Položil ruku na pult vedle pera. Lehce bubnoval prsty.

„To jste neměl dělat. Ztratilo svůj magický náboj.“ Strčil ruku do kapsy.

„O to mi šlo. Bylo to zlé pero.“

Podíval se na mě. „Asi tu už nic nekoupím.“

„Něco jiného než pera, nesbíráte?“ zeptal jsem se.

„Ještě podpisy zajímavých lidí.“

„A můj nechcete?“ Moje huba mě nejednou dostala do problémů.

Otočil se mezi dveřmi.

„Vy pro mě nejste vůbec zajímavý.“

Dveře výsměšně zaskřípaly a zavřely se.

201203211309

Krabička

Krabičky od různých věcí, to je pojem. Bývají plechové, dřevěné, papírové, plastové. Bývají krásně zdobené, nebo jen lehce pomalované. Někdy bohatě vyřezávané nebo lisované, jindy jen malá ozdůbka.

Některé si nechám, jiné mám na krámě v bedně od banánů na prodej.

Dostávají se mi do rukou různě. Nosí je bezdomovci, kluci, co dělají u vyklízeček, vzácněji na ně narazím na pozůstalostech. Lidi si myslí, že nejsou tak cenné, tak se s nimi nechlubí.

Koupil jsem pár věcí od kluka, co dělá vyklízečky. Zajímavé knihy, ale rozpadlé vlivem sklepní vlhkosti, kde se nacházely. Snad se mi podaří je slepit.

Pár drobností. Domovní teploměr pokapaný od barvy, později jsem zjistil, že je rozbitý. Popelník, co se dával na opěradla křesel. A několik krabiček.

Odnesl jsem si je dozadu do krámu a začal je čistit. Nic moc.

Jedna byla těžší. Nebyla prázdná. Na víčku tužkou napsáno: V ŽÁDNÉM PŘÍPADĚ NEOTVÍRAT.

Neznám člověka, kterého by to zastavilo. Navíc, nevěřím, že by se do toho ten kluk, co mi to prodal, nepodíval.

Opatrně jsem zapáčil a pootevřel.

Nic.

Otevřel jsem úplně. Může tam být nějaký jed, nebo kdoví co.

Jen hlína.

Čichnul jsem k ní. Díky vlhkosti ze sklepa smrdí jako čerstvě vykopaný hrob. Odložil jsem krabičku na stůl. Hlínu vysypu do koše a krabičku asi prodám.

Drobné zakašlání. Zvednu hlavu

Zákazníci. Neslyšel jsem vrznout dveře. V černém. Vyznavači stylu  New Romantic nebo Gohtic. Nevím, jak se to jmenuje. Tváře jako namalované bílou křídou. Mile se na mě usmívají.

Znám ten úsměv. V mládí jsem se několikrát přimotal ke své škodě do rvaček. Takhle se usmívali lidi, kteří věděli, že nemohou prohrát. Takhle se usmíváte na malého broučka před sebou, protože víte, že ho v rozmaru můžete rozšlápnout na placku. Takhle se usmíváte na mravence, v ruce lupu, a říkáte si: „Mám – nemám?“

Někde jsem něco podělal. Nadechnul jsem se k otázce.

První zakroutil hlavou a mně otázka zaskočila v krku.

„V mých ússtech je ssykot hadů,“ začal. „Z mých očí čišší hlubina. V mých krocích cítíšš plíživost jaguára. Sstojím ti za zády a mé prssty ti ssvírají hrdlo. Můj dech ti vyssoušší ssliznici. Mé objetí, ti rozbušší ssrdce.

Při mém doteku ti naskočí husí kůže. Znášš mě?“

„Strach?“

Poodešel a dál se mile usmíval.

„Já nosím úlevu,“ začala paní v černém. „Přesto se mě bojíš. Zbavuji tě bolesti. Přesto si v mnoha případech zvolíš bolest než mě. Můj dotek tě odpoutá od nešťastné lásky i marných vzpomínek. Přestaneš toužit po bohatství, po kráse, po malicherných statcích. Moje objetí ti dá volnost a svobodu. Můj polibek ti přinese zapomnění.“

„Smrt.“

Poslední předstoupil a lehce se uklonil.

„Jsem ten, který vchází v noci. Nečekán, nezván. Otvírám si bez klíčů. Vstupuji bez pozdravení. Nechci pohoštění, netoužím po uvítání. Můj svět je jiný než ten váš. Je v něm to, čeho se bojíte. Jsou v něm vaše tužby a vaše obavy. Odcházím nad ránem. Dveře nezaklapnou, klíč se v zámku neotočí. A vy nevíte. Byl jsem tady? Nebyl?“

„Sen?“

Probudil jsem se.

Krabičku jsem zavřel a pevně převázal motouzem.

Při nejbližší příležitosti to vezmu přes Vinohradské hřbitovy a tam ji někde pohřbím.

Už jsem se zmínil o tom, že se v krámě bojím přespávat?

201203151312

Jirka a čert

S panem Alexandrem z předchozího příběhu jsem se setkal několikrát. Je velice sečtělý a světaznalý. Poradil mi zajímavé věci ohledně psacích potřeb.

Jednou, zrovna mi něco opravoval na inkoustovém peru, v počítači zazněla písnička od Rangers. Jmenovala se Jirka a čert.

Tomu, kdo ji nezná, osvětlím. Jirka byl nejlepší hráč na housle v okolí, a vsadil se s čertem o duši, že bude hrát lépe než ďábel. To se mu povedlo a Jirka vyhrál zlaté housle.

Přestože písnička zněla hodně potichu, nepouštím to v krámě nahlas, abych neurazil případné návštěvníky z OSY, tak pan Alexandr zpozorněl.

„Hezká písnička?“ zeptal jsem se.

„Hezká je,“ potvrdil mi.

„Čert prohrál duši s Jirkou,“ vysvětlil jsem mu.

„Já vím,“ usmál se pan Alexander. „Ale neprohrál. Čert se nechal porazit.“

Zamyslel jsem se.

„Nechal se porazit?“ nedalo mi to.

„Jistě. Co by čert dostal za výhru? Jen cár papíru.“

„Myslel jsem…“

„Ale,“ přerušil mě. „Jirka byl nejlepší hráč na housle v okolí. Jeho písničky dělaly lidem radost. Dokázaly utěšit v bolu, rozveselit, zahrál tak, že lidem šla práce hned od ruky. Lidé ho v okolí ctili a milovali. Byl to veselý chlapík.

Pak přišla ta sázka. Jirka vyhrál a dostal zlaté housle. Obrovské bohatství. Neuměl se s tím vyrovnat. Zpychnul.

Přestal hrát a začal utrácet. Prohýřil veškeré zlato s děvkami a propil ho v hospodě. Než se rok s rokem sešel, z Jirky byla troska. Své housle někde zapomněl, prsty mu zkroutilo revma, jak spával v mrazu ve škarpách. A to byl jeho konec.

Svoji duši by potom prodal za láhev kořalky. Ale čert ani neměl zájem.“

„Neměl zájem o jeho duši?“ užasl jsem.

„Ne. Tady šlo o něco jiného.“

„A o co?“

„O co?“ Položil násadku pera na stůl. „Lidi v tom kraji byli moc spokojení. A spokojení lidi nedělají zlé věci. Proto ta sázka. Jirka musel z toho kraje zmizet.“

Zamyslel jsem se. Ve svých mladých letech jsem míval různá zaměstnání. Mezi jiným jsem i roznášel pivo v hospodě Na Ztracené vartě, v Libni. Jednou jsem jel na vandr a v té hospodě jsem se zastavil pro kytaru, kterou mi tam donesl kamarád. Když jsem s kytarou vycházel z kuchyně, natáhly se ke mně špinavé ruce. U dveří kuchyně sedával jeden z takových pobudů, špína, chlast, co někde vyžebral, pivo cumlal několik hodin a pak ho platil v desetníkách. Nechtělo se mi mu kytaru dávat do těch jeho pařátů, ale měl ty ruce natažené tak zoufale, že jsem neodolal a kytaru mu podal. Lehce ji přelítl pohledem, pak projel struny, doladil a spustil tak krásnou a složitou melodii, že jsem zůstal stát pomalu v pozoru. Až později jsem zjistil, že se ta skladba jmenuje Cavatina. (Kdo chce, najde si ji na You Tube.) Celá hospoda páté cenové kategorie ztichla a zaposlouchala se.

Dohrál, vrátil mi kytaru a zase se sklonil nad svým půllitrem. Hospoda byla stále úplně ztichlá.

„Kde jste se to naučil?“ zeptal jsem se ho.

„Na konzervatoři.“ zabručel a dál si mě nevšímal.

Už si nepamatuju, jak se ten člověk jmenoval, možná jsem ani jeho jméno nikdy neznal, ale v tu chvíli jsem si ho tak nějak spojil s tím Jirkou.

Zvedl jsem oči. Pan Alexandr mě sledoval, jako by mi četl myšlenky.

„Ale ano. Tohle se děje stále,“ ujistil mě. „Ďáblovi nejde o jednotlivce, ale o celý svět. Proto lidé, kteří dělají ostatním radost, musí zmizet. Musí se vrátit do stáda smutných, zahořklých a zoufalých.“ Pan Alexandr se sklonil nad dalším kouskem pera.

„Ale…“

„Nebudeme už o tom mluvit.“ Mávl rukou, ve které držel hrot pera. „Dokud bude na světě závist, chtíč, touha po majetku, lakota, tak s tím nic neuděláte.“

„Proč jste řekl: neuděláte? Proč jste neřekl: neuděláme?“

„Protože já nemám vůbec žádný zájem s tím něco dělat.“ Položil opravené pero na pult.

Sledoval jsem pero, jak leží na pultě. „Děkuji,“ poděkoval jsem za opravu. „Co jsem dlužen?“

„Nic. Nebo… Víte co? … Pusťte mi prosím ještě jednou tu písničku o tom Jirkovi a čertu. O tom, jak ten čert prohrál.“

201204041312

Neviditelnost

Byl jsem na kontrole. Našli mi v krvi zbytkový alkohol a špatný cholesterol.

Ptal jsem se své doktorky, co to znamená.

„To znamená, že jsi tlustý ožrala,“ odpověděla mi. „Ale teď vážně,“ pokračovala. „Musíš zhubnout, nebo ti začnu předepisovat prášky.“

Vzal jsem si její slova k srdci. Chodím každý den do práce pěšky. Z Libně do Vinohrad. Přes šest kilometrů. Vidět to ale na mně není. Procházím Krejcárkem, potom Parukářkou. Na Olšanském náměstí je hustý provoz. Policista stojí na druhé straně silnice a hlídá.

„Zkouška je tu,“ napadne mě.

Vstoupím do vozovky, mimo přechod. Policista na mě zaměří pozornost. Naše oči se na setinu vteřiny střetnou, pak mě lehce sjede pohledem a dál sleduje provoz. Projdu kousek okolo a pokračuji v chůzi.

Opět jsem prošel zkouškou neviditelnosti. Mám radost.

Stoupám ulicí a vzpomínám na chvíli, kdy jsem se s neviditelností setkal poprvé.

Stalo se to dávno. Určitě je to víc než dvacet let.

Byla to podobná situace. Rušný provoz, policista na druhé straně, přechod nedaleko.

Jeden pán vstoupil přede mnou do vozovky a přecházel. Šel jsem za ním, ve slepé naději, že policista když tak odchytí jeho, a mě si nebude všímat.

Dopadlo to naopak. Policista zastavil mě a jeho si ani nevšiml. Naštěstí to skončilo domluvou.

Na tramvajové zastávce jsem nastoupil do stejné tramvaje, jako ten pán, co šel přede mnou.

Stoupli jsme si na zadní plošinu, protože místa k sezení už byla obsazená.

„Taky bych chtěl mít známé u policie,“ řekl jsem polohlasem a sledoval dopravu skrze velké zadní okno tramvaje.

Chvilku bylo ticho.

„Myslíte toho policajta?“ ozval se pobavený hlas. „Neviděl mě.“

„Neviděl vás?“ Dál jsem sledoval ubíhající cestu. „Šel jste přede mnou. Musel vás vidět.“

Pán se otočil od okna, a pozorně projel pohledem celou tramvaj.

„Neviděl mě,“ opakoval. „Podíval se na mě, a já se podíval na něj. Tvářil jsem se tak, že mu bylo jasné, že pokud mě odchytí, budou se mnou problémy. Že se budu hádat, vymlouvat. Pak se podíval na vás. Vy jste se lekl a dostal jste strach. Podvědomě to vycítil, a proto šel po vás. Byl jste pro něho lehčí kořist. Jeho mozek už mě vypustil. Kdybyste se ho zeptal, proč vzal vás a ne mě, tvrdil by vám, že mě neviděl. A nelhal by.“

Teď jsem se otočil od skla i já a pozorně si ho prohlédl.

Nic zajímavého. Tuctový obličej, tuctové oblečení.

„Nevěříte mi?“ zeptal se.

„Nevěřím. Nevěřím vám, že vás ten policista neviděl.“

„Nevěříte mi, protože mě vidíte. Ale za pár hodin už mě nedokážete popsat. Nebudete vědět, jaké jsem měl oblečení. Nevzpomenete si na boty.“

Sjel jsem očima dolů.

„Nemá to cenu,“ zasmál se. „Tuctové boty.“

„Jak to že, že já vás teda vidím?“ nedal jsem se.

„Protože chci, abyste mě viděl. Protože pro mě nejste nebezpečný. Vidíte mě vy, ostatní chodci, řidiči aut. Nemám chuť neustále někomu uskakovat z cesty, nebo běhat před autem. Ale nevidí mě policajti a revizoři.“

„Chcete říct, že jezdíte na černo. A nikdy jste nezaplatil pokutu.“

„Pokutu jsem občas zaplatil,“ přiznal. „Hlavně v začátcích, když jsem to ještě moc neuměl. Anebo když mě revizor překvapil.“

Vzpomněl jsem si, jak zkontroloval pohledem celou tramvaj.

„Musím se zadívat revizorovi do očí dřív, než ke mně přijde. Pak mě nechá jít,“ pokračoval.

„Proč by to dělal?“

„Nevidí mě.“

„To je přece blbost.“

„Jak myslíte.“ Pokrčil rameny. „Lidský mozek je přetížen hromadou informací, které musí každou vteřinu zpracovávat. Proto některé věci vypouští. Zvláště ty, které se mu nechce zpracovávat. Nebo ty, které nezná.“

„Které nezná?“

„Podívejte.“ Pán si stoupnul ke dveřím. „Když připlul Kryštof Kolumbus do Ameriky, hodně indiánů jeho lodě nevidělo. Jejich mozek je nedokázal spojit s ničím známým, tak je prostě ignoroval. Až když někteří na ně začali ukazovat, uviděli je i ostatní.“

„Je to těžké se to naučit? Ta neviditelnost?“

„Docela ano.“ Dveře se otevřely a pán vystoupil. „Ale raději se to neučte,“ zavolal do tramvaje.

„Proč?“

„Má to vedlejší účinky. Začnete vidět věci, které byste si zrovna nepřál vidět.“

Dveře se zavřely a tramvaj se rozjela. Otočil jsem se zpátky k oknu a hledal v davu lidí toho pána. Ale nikde jsem ho neviděl.

201301081236

P. S.: Dříve tomu tak nebylo, ale dnes se dá už sehnat několik dokumentárních filmů na toto téma. V jednom z nich vás požádají, abyste spočítali, kolik lidí přecházejících přes přechod pije limonádu brčkem. Když pokus skončí, nezeptají se vás na číslo, ale jestli jste viděli mezi lidmi opici, nebo bílého králíka. Skoro nikdo je tam neviděl. Když záznam znovu pustí, opravdu se mezi lidmi prochází člověk v kostýmu králíka a potom myslím v kostýmu gorily.

Kytice

Nevím, jestli má někdo rád řeči o smrti. Já tedy ne. Natož o své smrti.

Tenhle příběh se mi stal už v létě, ale odvahu o něm napsat jsem našel až teprve teď, pár dní po Vánocích.

Zákaznice, mladá holka. Takový ten typ, co zabrousí do antikvariátu jen ze zvědavosti. Trošku výstředněji oblečená, ale to už mi dávno nedělá vrásky na čele. V ruce malou kytici. Snad polní kvítí.

Prohlíží knihy, bez zájmu přejíždí tituly. Po očku mě pozoruje.

Dělám si svoji práci.

Přechází od regálu k regálu, od knih k pohlednicím. Občas nějakou pohlednici vytáhne, chvilku si ji prohlíží a zase ji uloží zpět.

„Můžu vám nějak pomoci?“ Moje obligátní otázka.

Usměje se a lehce zavrtí hlavou. Jak bere pohlednice, kytka v rukou se jí rozsype. Kytky se rozletí po podlaze.

Zvednu se a chci ji pomoct kytky sesbírat.

„Prosím ne. Já sama.“ V jejím hlase je prosba i varování.

Během chvilky je sebere a zase složí do malé kytice.

„Nikdy jsem takové kytky neviděl,“ zaujme mě barva květin.

„Jsou zvláštní,“ potvrdí mi to.

„To je luční kvítí?“ V botanice mám obrovské mezery.

„Dalo by se to tak říct.“ Začne couvat ke dveřím. Kytici drží podél boku.

„Můžu se podívat?“ Zvednu se ze židle.

„Ne. Ale nebojte. Užijete si jich.“ Otevře příšerně vrzající dveře.

„Já si jich užiju?“ Trošku zmateně stojím u pultu.

„Nesu vám kytky na váš hrob.“ Zamává kyticí a se smíchem zmizí za dveřmi.

Těžce jsem dosedl zpět na židli. Na můj hrob? Co to má znamenat? Co tím myslela?

Myšlenky mi zmateně bloudily hlavou.

Trvalo dlouho, než jsem se uklidnil. Než jsem si to trošku srovnal v hlavě.

Měl jsem za ní vyběhnout? Ne. Nemělo to cenu.

Pokud to byl vtip, proč za ní budu běhat?

Pokud to byla pravda, nebudu ji pronásledovat. Věřím, že se ještě setkáme.

Až mi přijde položit ty květiny.

201301211703

Peněženka

Tentokrát se dveře neotevřely pomalu.

Otevřely se tak zprudka, že nestačily ani zavrzat.

Dovnitř vtrhl chlap. Rozcuchané vlasy, slepené vousy. Flanelová košile a tesilové kalhoty. V ruce kompas a siderické kyvadélko.

„Musíte mi pomoct!“ vyhrkl zoufale.

„Od toho jsem tady,“ opatrně jsem mu odpověděl.

Zarazil se a konečně se rozhlédl po obchodě.

„Antikvariát?“ zeptal se.

Lehce jsem kývl hlavou.

Zastrčil kompas a kyvadélko do kapsy a přišel k pultu. „Děláte do magie?“ zašeptal.

„Dělám,“ potvrdil jsem mu.

I kdybych nedělal, těmhle lidem se nemá odporovat.

„Nutně,“ zvýšil hlas, „nutně potřebuji magickou křídu a kadidlo.“

„Magické rituály nedělám už nejméně dvacet let. Jsem teoretik.“

„Máte nebo nemáte?“

„Křídu mám,“ vzdal jsem to.

„A kadidlo?“

„Františky od Vánoc. Tam je kadidlo.“

„Tak mi to doneste.“

Během chvilky jsem obě věci našel a položil je na pult.

„Potřebuju ještě něco, co je prokazatelně z první republiky.“

„Jste v antikvariátu,“ ukázal jsem mu rukou.

Sáhl na první knihu v polici.

„Lev Denis. V neviditelnu. Spiritism a mediumism,“ přečetl název na obálce nahlas. „Vydáno roku 1925. To by šlo.“ Obrátil v ruce první díl knihy a utrhl zadní stránku.

„Hej,“ rozčílil jsem se. „Tohle je kniha,“ upozornil jsem ho. „Takhle se s nimi nejedná.“

„Potřebuji jen jeden list. Text jsem nepoškodil.“

„Nepoškodil, ale zničil jste ji.“

„Kolik stojí?“ otevřel knihu.

„Dvě stovky.“

Sáhl do zadní kapsy a vytáhl peněženku. Pak se zarazil.

„Já jsem idiot. Já jsem přece idiot,“ mumlal si pro sebe.

Položil peněženku na stůl.

„Potřebuju ještě něco, co je před rokem 1969. Čím blíž, tím lépe.“

„Mám tu noviny z šedesátýho osmýho. Z okupace.“

„To je výborné. Prosím.“

Nechtělo se mi, ale zvědavost zvítězila.

Položil jsem noviny na pult. On na ně položil stránku, vytrženou z knihy, křídu a františky. Vzal to a chystal se odejít.

Přimáčkl jsem tu hromádku rukou.

„Moment,“ zarazil jsem ho.

„Já vám to zaplatím.“

„Chci vysvětlení.“ Držel jsem ruku na pultě.

Chvilku váhal.

„Jste od fochu, tak vám to řeknu,“ rozhodl se nakonec. Zvedl hlavu a chvilku pozoroval strop. Pak hlavu sklonil a podíval se mi do očí.

„Za první republiky se podařilo Karlovi Weinfurterovi koupit na jedné aukci dopis, který psal údajně sám John Dee svému příteli magistru Kelleymu. Kromě jiného tam byl návod, jak za pomoci alchymie a silné magie vytvořit malou bránu v čase. Weinfurter ten dopis zveřejnil ve své knize Praktická mystika. Sice si trošku popletl libry a kilogramy, ale v podstatě se podle tohohle návodu dá cestovat v čase. Zrovna jsem to vyzkoušel.“

Spadla mi čelist.

„To je vtip? Jestli je to pravda, tak je to úžasné.“

„Ale houby,“ zkusil mi vytrhnout zpod ruky noviny. „Lidstvu se tyhle věci nikdy nesmí dostat do rukou. Víte, co by s tím mohli natropit?“

Zvedl jsem ruku. Smotal noviny do ruličky i s přiloženou stránkou. Ostatní nastrkal do kapes.

Než jsem stačil něco říct, byl pryč.

Na pultě zůstala ležet jeho peněženka.

Nahlédl jsem dovnitř. Staré doklady. Platné do roku 1970. Na jméno David Novotný. Opravdu nezvyklé jméno. Komunistické bankovky. Čtyři sta padesát korun. Proto mi nemohl zaplatit.

Co s tím?

Odnesl jsem peněženku dozadu do skladu a položil ji na stůl. Našel jsem ve své knihovně Weinfurterovu Praktickou mystiku a pozorně ji prohlédl. Nic tam ohledně dopisu Johna Dee magistru Kelleymu nebylo.

Možná ho tehdy, na té aukci, kde Weinfurter dražil dopis od Deea, někdo přeplatil. Proto dopis zmizel. V čase.

Kdoví.

Peněženka, položená na stole ve skladu přes noc zmizela. Místo ní se tam objevily dvě stříbrné pamětní stokoruny. Z roku 1949 a z roku 1951. Ty se dají prodat v každé době.

Sedím u počítače a hledám cestování v čase. Vyskakují mi hesla jako teorie relativity, vesmír, atom, rychlost světla, fyzika, Einstein, Hawking, Newton, paradox dvojčat, kvantová mechanika.

Cestovat v čase prý bude hrozně obtížné. Nejspíš nemožné.

Alespoň to tu tvrdí uznávaní vědci.

Ale já jim tak nějak nevěřím.

(Karel Weinfurter [27. května 1867, Jičín – 14. března 1942, Praha] byl překladatel, spisovatel, mystik a okultista)

(John Dee [13. července 1527, Londýn - 1609, Mortlake] byl matematik, astronom, alchymista, astrolog a okultista. Kromě jiného byl alchymistou císaře Rudolfa II.)

201301301043

Pečetidlo a nůž na dopisy–poklad, který neotevřu

Uklízím v krámě a mezi hromadou zajímavých věcí na mě vykoukne taková drobnost. Ale ta drobnost ve mně hlodá už pár měsíců. Mosazný nůž na otevírání dopisů.

Vypadá jako dýka. Místo rukojeti je sedící faraon. Zvláštní je, že nemá bradu, jako ostatní faraoni mívají.

Na druhé straně faraonova těla je plocha rovná. Lehce zvrásněná, jak to bývá u hrubých odlitků. A v ní znaky.

Nejsou to hieroglyfy, a jestli ano, tak velmi zpotvořené.

Nejsou nové, musely tam být vytvořeny při odlévání.

Faraon má na hlavě něco jako korunu, která přechází v rovnou plochu.

Nůž na dopisy patří k těm věcem, o kterých nevím, kde se mi v krámu objevily. Nevím, jestli jsem je vykoupil, dostal, přinesl v krabici krámů. Prostě tam byl.

Nedá se prodat. Je zlomený. Několik centimetrů špičky chybí.

Trápilo mě to, tak jsem jednou vzal pilník a na noži znovu vybrousil špičku.

Neměl jsem kvůli tomu nijaké výčitky. Zbroušení je jasně viditelné, a kdybych nůž prodával, kupujícího bych na opravu upozornil.

Trochu ve mně hlodala zvědavost, co je to vzadu za znaky.

Rozhodl jsem se ukázat nůž panu Alexandrovi. Ví všechno, a nůž na dopisy přece jenom může zasahovat okrajově do jeho vášně, sbírání plnicích per.

Čekal jsem dlouho, než pan Alexandr přišel. Prohodili jsme pár slov a ukázal jsem mu nůž.

Vzal ho opatrně do rukou a usmál se.

„Víte, o co jde?“ zeptal jsem se.

„Vím.“ Dál se záhadně usmíval. „Co si myslíte, že to je?“ zeptal se on mě.

„Nůž na dopisy?“ odpověděl jsem otázkou, přestože mi po jeho dotazu bylo jasné, že nůž na dopisy to asi není.

Lehce pokýval hlavou ze strany na stanu. Jako by říkal „Ano a ne.“

„Tahle věc,“ lehce nůž znovu potěžkal v ruce, „byla udělaná tak, aby si každý, kdo tomu nerozumí, myslel, že je to nůž na dopisy.“

„A co to tedy je?“

Na kratičký okamžik zaváhal.

„Můžu vám to říct.“ Rozhodl se nakonec. „Protože se už nedá použít.“ Odmlčel se a výsměšně mě pozoroval.

Čekal jsem.

„Chcete to vědět?“ zeptal se znovu.

„Jistě.“

„Určitě to chcete vědět?“ ujišťoval se.

„Chci to vědět,“ nedal jsem se.

„Bude vás to trápit,“ zkoušel mě.

„Trápíte mě tím, že mi to nechcete říct.“

„Dobrá.“ Otočil nůž v ruce a podal mi ho rukojetí napřed. „Tahle věc, o které jste si doposud myslel, že je nůž na otvírání dopisů, tak to je klíč.“

Vzal jsem nůž do ruky. „Opravdu nevypadá jako klíč.“ Mrknul jsem na něj zpoza obočí, jestli si ze mě nedělá legraci.

„Je zlomený. Ten, kdo ho měl, ho znehodnotil, aby se nedal nikdy použít.“ Pan Alexandr dělal, že nevidí můj podezřívavý pohled. „Na hlavě faraona byla pečeť, kterou někdo vybrousil. Jejím přiložením majitel klíče otevřel zámek. Potom čepel zasunul do určitého místa, pootočil, nebo zapáčil a brána byla otevřená.“

„Brána?“

„Ano.

„Ne dveře?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Brána.“

„Velká?“

Usmál se. „Netahejte ze mě rozumy.“ Lehce mi zahrozil. „Tak velká, aby jí prošel člověk. A dostal se tam, kam potřebuje. A neptejte se mě kam, na tohle vám neodpovím.“ Sjel pohledem na mou ruku. „Tak, a teď se můžete trápit tím, že máte klíč od brány, kterou nikdy neotevřete.“ Lehce mi mávl na pozdrav a v klidu kráčel pryč.

„Kde je ta brána?“ zavolal jsem za ním.

Zastavil se ve vrzajících dveřích.

„Blízko. Mnohem blíž, než byste čekal.“ Zavřel za sebou skřípějící dveře.

Rozhostilo se ticho a já zůstal sám v prázdném krámě s klíčem, který nevypadá jako klíč a nedá se s ním otevřít brána, která je blíž, než bych čekal.

201308271600

Cestovatel

Řekněte mi, kdo z prodavačů má rád pozdní zákazníky? Neznám žádného takového.

A jednoho takového pozdního zákazníka jsem tu měl.

Přijde si pár minut před zavíračkou, stoupne si do kouta a upřeně sleduje jednu knihu.

Nervózně jsem poklepával na prodejní pult, ale ani to ho nevyvedlo z míry.

Kdyby alespoň něco koupil, ať mám nějakou tržbu. Ale on nic. Stojí a kouká.

Nedá se nic dělat. Musím být tvrdý a nekompromisní.

„Omlouvám se, ale mám už zavřeno,“ začnu opatrně.

Nic.

„Promiňte, ale rád bych dneska šel také domů. Budete si něco přát?“

Teprve teď stočil pohled od knihy ke mně. „Ne. Nebudu si nic přát,“ odpověděl tak trochu bez zájmu.

„V tom případě prosím odejděte. Mám zavřeno.“

„Na někoho tu čekám.“

„Čekejte venku.“

Podíval se ven do prosincového večera. „Budu čekat tady,“ rozhodl.

„Mám pocit, že nebudete.“ Z potenciálního zákazníka se stává nepřítel.

„Musím počkat tady.“ Je nekompromisní.

„A já musím jít domů. Takže, tady jsou dveře.“ Otevřu vrzající dveře.

Stojí ani se nehne. Zvažuju svoje možnosti.

Chlap je jako lunt. Když ho chytnu, zlomím ho jako sirku.

Napřáhnu ruce.

„Čekám tu na pana Alexandra.“

Potenciální rvačka nabírá jiný směr. Přátelé pana Alexandra mohou vypadat jako žížala, ale ta se v okamžiku může změnit v jedovatou kobru.

Opatrně natáhnu vzduch. Cítím ten zvláštní pach lesa, hniloby, nebezpečí. Stáhnul jsem ruce zpátky.

„Na pana Alexandra?“ ujišťuji se.

„Ano.“

„To je něco jiného. V kolik se zastaví?“

„Přesně ve dvanáct.“

Zapotácel jsem se. „Je půl sedmé. To tu budeme tvrdnout ještě pět a půl hodiny?“

„Můžete jít domů.“

Zalapal jsem po dechu. To teda ne, tohle si nenechám ujít.

Zavolal jsem domů, ať na mě nečekají s večeří, udělal si kafe a čekal.

Zákazník, vlastně už ne zákazník, ale někdo, kdo čeká na pana Alexandra, stále stál na jednom místě a sledoval hřbet knihy.

„Stalo se něco důležitého?“ začínám sondovat

„Ne,“ zavrtěl hlavou někdo, kdo čeká na pana Alexandra.

„Možná bych mohl pomoci já. Ať ho neobtěžujeme.“

„To rozhodně nemůžete.“

„Jsem přece přítel pana Alexandra.“ Trošku lžu, nemyslím si, že by mě pan Alexandr nazval někdy přítelem.

Pomohlo to. Stočil oči od knihy.

„Nestihl jsem bránu,“ vysvětlil mi.

V hlavě mi to šrotuje. „Kterou bránu?“ zkouším to.

„Tu na hradě. Je tam plot.“

„Jasně. Zlatá ulička,“ upřesňuji místo.

„Nevím, jak se to jmenuje.

„To je jedno.“ Svitne mi. „Dům u poslední lucerny.“

Pokrčil rameny. „Znáte ho?“

„Ne. Jsem narozen v pondělí. Nemůžu ho vidět. To mohou jen nedělňátka.“

„Takže mi ani nepomůžete.“

„Jiná brána?“

„Nepomůžete mi,“ spíš už jen konstatoval a dál se upřel na hřbet knihy.

Zatáhnul jsem mříž a zhasnul výlohu, aby se mi do krámu nehrnuli noční zvědavci, a projížděl jsem internet.

Čas pomalu plynul. Občas jsem zkusil zahájit hovor ale bez úspěchu.

„Peregrine. Co to má znamenat?“ ozvalo se ode dveří, které se otevřely jen s tichým zavrzáním.

Ten, kdo čeká na pana Alexandra, poklekl.

„Nestihl jsem bránu,“ vysvětloval.

„A nestihneš ani žádnou jinou. Všechny jsou hlídané, nebo zavřené.“ Pan Alexandr rychle pokynul a Peregrin vstal.

„Co budeme dělat?“ vzdychl.

„Zprávu jsi předal?“

„Ano.“

„Tady rozhodně zůstat nemůžeš. Vědí, že jsi tady.“ Pan Alexandr si nervózně zapletl ruce na hrudi. Peregrin se kousal do rtů. Oba mlčeli.

„Jsou všechny brány zavřené?“ zeptal jsem se.

Oba na mě pohlédli, jako na někoho kdo překáží.

„Ano. Nebo hlídané.“

„Mám přece klíč od zrušené brány,“ vzpomněl jsem si.

„Ten klíč je zlomený. Nikdy bránu neotevře,“ mračil se pan Alexandr. Chvilku mlčel a přemýšlel. „Ale nápad je to dobrý,“ řekl po chvíli. „Zrušená brána. To by mohlo vyjít.“ Otočil se k Peregrinovi.

„Nerozumím.“ Peregrinovi se na čele objevily kapky potu.

„Ale rozumíš. Projdeš zrušenou branou a tam už si cestu najdeš.“

„Je to nebezpečné.“ Peregrin mě sjel nešťastným pohledem.

„Horší by bylo, kdyby někdo zjistil, že jsi tady. Jdeme. Máme ještě půl hodiny, to stihneme. Jsme tam za pár minut.“ Pan Alexandr vyrazil ze dveří a ani se nerozloučil. Peregrin na zlomek okamžiku zaváhal a pak vyběhl za ním.

Rychle jsem se sklonil k počítači. Půl hodiny. Mají půl hodiny. Pan Alexandr řekl ‚jdeme‘. Pár minut pěšky. To znamená, že to může být kousek.

Prohlížel jsem mapu. Jasně. Vinohradské hřbitovy. Pokud bych někam dával bránu, tak do míst, kam v noci nikdo nechodí. Výborné místo, v centru města, kterému relativně nehrozí městská zástavba.

Musím tam být dřív než oni. Oklikou.

Vinohradské hřbitovy znám. Kolikrát si krátím skrze ně cestu do práce.

Jsou rozlehlé. Musím bokem, spíš z ulice Jana Želivského. Noční tramvaj mi jede za pár minut a zkrátí mi cestu.

Rychle jsem zavřel a vyrazil.

Vím, kde se dá dobře přelézt zeď, už se mi stalo, že jsem přetáhl návštěvní hodiny a služba mě tam zamkla. Neotravoval jsem ochranku hřbitovů zbytečným voláním a našel si místo, kudy se dá v klidu odejít a teď se mi má znalost terénu hodila.

Za pár vteřin jsem byl na hřbitově. Teď ještě zjistit do kterých míst se pan Alexandr s Peregrinem vydali. Rozhodně to nebude někde v novější části hřbitova. Takže klusem do nejstarších míst. Pod palác Flora.

Tma jako v prosinci o půlnoci. Zkuste v tom utíkat. Ještě že cestičky jsou upravené.

Čím víc se přibližuji k starému hřbitovu, tím více je vidět. Není to tím, že by sem dopadalo světlo z ulice, spíš se mi u nohou valí slabá, zelenožlutá světélkující mlha.

Jsem tu. Starý hřbitov. Ti, co tu leží, mají kolikrát před svým jménem titul – rytíř nebo šlechtic.

Tápu. Kde můžou být?

Pozdraví mě dvě známé stařenky sedící na lavičce.

„Pan Alexandr?“ zeptám se jen tak, aniž bych čekal odpověď. S milým úsměvem mi ukážou směr.

Rozeběhnu se dolů, směrem k Olšanskému náměstí. Je tma, neorientuji se v hrobech.

Konečně ji vidím. Bránu mezi světy.

Že mě to nedošlo. Šel jsem okolo toho hrobu již několikrát. Mám ho někde vyfocený. Je tajemný.

Místo náhrobku pootevřené velké dveře, u nich kamenná dáma, v rukou dítě. Symbolika jako hrom.

Teď jsou dveře otevřené. Vychází z nich zelenožlutá záře a valí se z ní zelenožlutá mlha. Smrad hniloby a zkaženého masa.

Pan Alexandr stojí kousek opodál. Peregrin se zoufale drží náhrobku, zatímco ho něco silného táhne dovnitř. Oči má vytřeštěné a řve hrůzou. Nohy má omotány zelenými šlahouny, nebo chapadly které se omotávají stále více okolo jeho těla. Zelená smyčka stahuje Peregrinův krk a mění jeho křik v zoufalé chropění. Pak Peregrinovy ruce povolí a Ten, který čekal na pana Alexandra, zmizí v bráně.

Pár vteřin je ticho. Jen ještě pár šlahounků tápavě zkoumá okolí. Pak se i ony stáhnou. V naprosté tichosti se brána zavře a kamenná dáma se postaví na své místo. Stojím jako zkamenělý jen srdce mi buší hrůzou.

Pan Alexandr se otočí a jde ke mně. „Pojďme, vracíme se,“ řekne mi v klidu. „Za chvíli je tu policie.“

V dálce se objeví světla baterek. Stojím dál. Nohy mě neposlouchají.

Pan Alexandr se zastaví a otočí se na mě. „Co jim řeknete, až vás tu najdou? O bráně mezi světy, která právě spolkla jednu bytost?“

Světla baterek se blíží. Rychlým krokem se vydám za panem Alexandrem.

„Co, co…“ Slova mi nejdou, v krku mám sucho.

Pan Alexandr zahne do úzké uličky mezi hroby. Zastavím se.

„Nebojte se,“ ozve se ze tmy hlas pana Alexandra. „Pomohl jste mi. Nemám v úmyslu vám ublížit.“

„Vážně?“

„Jistě. Kdo by mi potom sháněl věci do mé sbírky. Kdybyste zmizel, z vašeho antikvariátu by se stal nějaký vietnamský stánek a ztratil by svůj magický náboj. A co potom. Kde jinde se dá sehnat magické zrcadlo z první republiky, zlomený klíč k zrušené bráně, hodiny, co mění čas…“

„Hodiny už nemám,“ připomněl jsem.

„Ano, ano. Vím. Stejně tak pero, které psalo krvavě, jste znehodnotil. To vám neodpustím,“ ozvalo se ze tmy vyčítavě.

Váhal jsem.

„Tak pojďte, nerad někoho přemlouvám.“

Vykročil jsem do tmy. Nebylo vidět ani na krok a najednou záře světla. Vyjekl jsem.

„Nekřičte,“ zašeptal pan Alexandr.

Oči si přivykly na světlo. Stáli jsme před hřbitovy. Všude okolo záře noční Prahy. Sem tam osamělý chodec.

Otočím se. Za mnou neporušená zeď hřbitovů.

Ničemu se nedivím.

Stojíme na chodníku. Pan Alexandr mě zvědavě pozoruje.

„Chcete se na něco zeptat,“ napovídá mi.

„Ano. Chci se zeptat. Chtěl bych se zeptat…“ Nevím jak dál.

„Chcete se zeptat na Peregrina,“ pomáhá mi. „Kdo to byl a proč se stalo to, co se stalo.“

„Ano.“

„Posel, který měl něco vyřídit. Ale vlastní vinou se tu zdržel.“

„Vlastní vinou?“

„Zamiloval se tady. Zdržel se u ní. A to se nepromíjí.“

Brada mi spadla. „Zamiloval se?“

„To je hrozné,“ pokýval pan Alexandr hlavou. „Musel jsem s tím něco udělat. Proto jsem ho nechal navést k vám.“

„Ke mně?“

„Neopakujte stále po mně. Ano k vám. Necítil z vás nebezpečí a věděl jsem, že ho snáz přemluvím.“

„Vy jste mě použil jako návnadu?“

„Ano.“ Porozhlédl se po okolí. „Kde je?“

„Kdo?“

„Kdo?“ odpověděl tentokrát otázkou zase on. „Můj taxík. Už tu měl být. Na nikoho v tomhle světě není spolehnutí. Na posly, na taxikáře. Chápete, že za to můžete vy?“ zamračil se na mě.

„Já?“

„Ano. Vy lidi. Přejímáme od vás takové zlozvyky, jako je nedochvilnost, lenost, láska. Proto tu nikdo nechce pracovat.“

U chodníku zastavilo taxi. Naprosto běžné, obyčejné. Jen ty dveře kdyby se neotevřely samy.

„Chcete hodit domů?“ zarazil se pan Alexandr ve dveřích.

„Ne, rozhodně ne,“ kroutím hlavou.

Pokrčil rameny a vstoupil dovnitř.

Nedalo mi to. „To se nebojíte, že to o vás napíšu? Že to dám na net?“

Lehce se usmál. „Klidně si o tom napište. Myslíte si, že vám to někdo uvěří? Můžete jim přísahat, můžete je přesvědčovat horem dolem. Můžete před nimi klečet na kolenou a přesvědčovat je o pravdě, můžete je prosit, aby vám uvěřili. Jen budou kývat hlavami a mile se usmívat. Skončíte v ústavu pro choromyslné.“ Pohodlně se usadil. „Přitom to máte všecko na očích,“ pokračoval a hleděl přitom dopředu. „Bytosti, které nepatří do tohoto světa, se tu procházejí okolo vás a vy je nevidíte, protože je vidět nechcete.“

Rozhlédl jsem se okolo sebe. Jen opilec v dálce.

„Nevidíte,“ ubezpečil mě.

Nevěřícně jsem se usmál.

„A je to tady,“ otočil se na mě a ukázal prstem. „Říkám vám tu pravdu a vy mi nevěříte. Proto se nebojím, že někdo uvěří vám. Pište si co chcete. Nikdo vám nebude věřit, stejně jako vy nevěříte jiným. Co vidíte?“ V hlasu mu zazněl výsměch. „V čem to sedím?“

„V taxíku.“

„Hm.“ S despektem se zašklebil. „A jak vypadá taxikář?“

Podíval jsem se na místo řidiče.

„Starší pán, pleš, knírek.“

„Tak si tomu věřte.“

Opřel jsem se o taxík. Cítil jsem studený kov.

„Ale to co se stalo na hřbitově, to jsem opravdu viděl,“ ujistil jsem ho.

„Ale no tak,“ zasmál se. „Za hodinu začnete pochybovat. Zítra se probudíte a nebudete si jistý, co byl sen a co realita. Odpoledne sám sebe přesvědčíte, že to je výplod vaší fantazie a večer budete nadšen, jakou povídku jste vymyslel. Než se noc sejde s nocí, neuvěříte tomu, co jste tady prožil, ani vy sám. A to chcete, aby někdo věřil vám?“

Mlčel jsem.

Dveře se zavřely a taxík se rozjel.

Vydal jsem se půlnoční prosincovou Prahou směrem k domovu.

20131230

Upíři

Upíři ke mně chodí tři.

Nejsou to ti typičtí upíři, co vám jdou po krku a nenávidí česnek. Tihle česnekem smrdí a jdou po vás. Po vašem klidu, po vaší pohodě. Jsou to lidští upíři.

Říkám jim Časožrout, Beznaděj a Zlosyn.

Nechodí často. Zatím.

Nejčastěji se objevuje Časožrout.

Vrznou dveře a Časožrout je před pultem. Potichu si vzdychnu a přehodím výhybku na nějakou nenáročnou práci. Třeba na rovnání známek. Stojím, přerovnávám známky podle katalogu, doplňuji štítky s cenou.

Časožrout mě chvíli pozoruje a potom začne: „Je zima.“

Pokývnu hlavou. Snažím se nenavázat oční kontakt.

„Venku je zima,“ pokračuje. „Tady je teplo.“

„Jo. Topím,“ odpovím potichu.

„To cítím. Máte tu teplo. Čím topíte?“

„Plynem.“

„Jojo, plynem,“ opakuje. „To se to topí. Otočí se knoflíkem a je teplo. To za mých mladých let se topilo uhlím. Ráno jste musel vstát do studenýho bytu, vyčistit kamna, popel vynést ven do popelnice, to tehdy byly železný popelnice, ty byly těžký, potom začali dávat ty plastový, někdy ty plastový od toho horkýho popela chytily, to potom smrdělo na celou ulici a než to vyměnili, to trvalo třeba čtrnáct dní, to lidi sypali popel vedle popelnic, teda někdy, některý dobrý duše s tím občas taky sypaly zamrzlý silnice, tehdy se silnice nesolily jako dneska, tak to ty dobrý duše, teda, někdy to byly jen lenoši, kterým se nechtělo až k popelnici, tak to raději kydli na cestu, potom když to tálo, tak to byla taková břečka, ještě na jaře se ten popel válel na kraji silnice, ucpávalo to kanály, když přišlo jaro, tak jak to ty kanály ucpávalo, tak na těch kanálech rostla tráva, i pampelišky, jo, to si pamatuju, pampelišky. Byly takový žlutější než dnes, dokonce se z nich dělal pampeliškový med, sbírali jsme ty květy pampelišek, jednou mě u toho píchla včela a nateklo mi to, a doma mi to potřeli cibulí. Vždycky nám visel snopek cibule mezi oknem, lednice byly malý, tehdy se cibule do lednice nedávala…“

Naslouchám monotónnímu hlasu, který mě trochu uspává, a pokyvuji hlavou.

Nemůžu nic. Jsem plně v moci Časožroutova kouzla.

Hodinu, někdy dvě, mluví o ničem, stále opakuje stejné historky. Naučil jsem se jen pokyvovat ospale hlavou, pokud bych s ním zapředl hovor, rozpovídal by se ještě víc a hodina by se změnila na půlden.

Když se vyřádí, když mi sebere nějaký čas, celý pookřeje, omládne a s radostí opustí krám.

Já si udělám kávu, abych se probral, a dál začnu dělat nějakou práci, která vyžaduje odbíhání do skladu, zapisování do počítače, nebo přerovnávám knihy.

Časožrout je nejméně nebezpečný upír.

Druhý je horší. Dveře otevírá pomalu. Dlouhé, tiché zoufalé vrznutí.

Celý schoulený do sebe vplyne do krámu. Stoupne si hned ke krabicím s pohledy, hromádka neštěstí. Nevybírá, stojí tam, nešťastně se probírá prsty v pohlednicích a vzdychá.

Čekám a on čeká také. Stojí, vzdychá.

Nemám šanci. Musím s ním konverzovat, jinak tu bude do zavíračky a zítra zase.

„Stalo se něco?“ zeptám se.

Zavrtí hlavou. „Ne. Nic. To byste nepochopil.“

To má pravdu. Nikdy to nechápu, ale musím tu hru hrát.

„Umřel vám někdo?“

Nahrbí se a dál se probírá pohlednicemi. „To ne,“ řekne po chvíli.

„Něco horšího?“

Vzdychne. „Ne. Ale tohle se stává prostě jen mně.“

„A co se stalo?“

„Ale…“ Chvilka napětí. „V restauraci,“ vyhrkne pomalu v slzách.

Čekám. Vím, že je to prkotina a mám zoufalou touhu to říct.

„Polévka?“ nadhodím.

„Ne,“ mávne rukou. „Tu už si raději nedávám. Knedlíky.“

„Knedlíky?“ opakuji užasle.

Kývne zdrceně hlavou. „Byly… Byly nedovařené.“

„Vrátil jste je?“

„Ne. Už jsem neměl sílu,“ zašeptá. „Snědl jsem je.“

„Je vám špatně?“

Kývne hlavou.“

„Nechcete panáka?“

Podívá se na mě, jako bych mu nabízel kyanid.

„Ne,“ zavrtí hlavou. „Je mi prostě špatně. Musím se s tím vyrovnat,“ řekne hlasem prvního tragéda z národního.

Kývnu hlavou.

„Už od rána. Už od rána se to se mnou vleče.“

Kývu soucitně hlavou.

„Hned ráno, jak se stala ta záležitost s budíkem.“

„S budíkem?“

„Ano.“

„Nezvonil?“

„To ne. Ale jak jsem byl rozespalý a chtěl ho vypnout, tak jsem ho srazil na zem.“

„Rozbil se?“

„Nerozbil. Ale vyděsilo mě, že se mohl rozbít, takže jsem z toho měl hned zkažený den. Potom ta voda, když jsem si čistil zuby, chutnala po železe, byla divná. Kafe jsem si s ní ani nezalil, tak jsem šel bez snídaně. A to se táhne celý den. A potom to jídlo v restauraci.“

Kývám soucitně hlavou. Má vlastně pravdu. Voda opravdu ráno chutnala po železe. Budík už mám taky starý, kdoví jak dlouho vydrží. Druhý takový neseženu, mám ho přes dvacet let, zvykli jsme si na sebe za ta léta. Pokud o něj přijdu, na jiný si budu těžko zvykat. Snídaně nestála za nic, kafe nejdřív bylo moc horké a pak najednou studené. Lidi jenom otravují, nic nekupují, a když koupí, tak za málo. Zboží pořádný není, jen samý krámy, svět je najednou takový šedivý. Počasí za nic nestojí, ani zima ani teplo, pokašlávám, bolí mě kosti, život už mám skoro za sebou, důchodu se nedožiju, a i kdyby, má to cenu?

Koušu se do rtů a přemýšlím, co vlastně se svým zpackaným životem.

Upír Beznaděj mě pozoruje a na tváři mu pohrává drobný úsměv. Celý se narovnal, jako by povyrostl.

Přátelsky mi poklepe na rameno. „Ale no tak, starý brachu,“ řekne konejšivě, když vidí v mých očích slzy. „Ještě není tak zle, aby nebylo hůř. Nějak to tu musíme doklepat.“ Usměje se, otočí se a vyrazí do té podzimní sloty. Sleduji ho, jak rázuje po Korunní třídě, člověk by řekl, že tančí. Nechápu, jak se někdo může tak radovat, když je všechno okolo tak smutné, tak prázdné.

Vzdychnu a pomalu se vrátím zpátky. Z tohohle upíra se budu léčit několik hodin. Alkohol, hezká pohodová hudba, práce. Nebo silná osobnost, anděl, který vstoupí do krámu a nabije mě optimismem.

Ale všichni andělé jsou v terénu, pomáhají jinde.

A to je dobře.

Třetí upír je nejhorší. Ten totiž nebere, ale přináší.

Přináší zlo. Nenávist. Vrazí do krámu jako příval. Dveře jen zoufale skřípnou, jak se ho v marné snaze snaží zadržet. Zlosyn prochází po krámě, prohlíží knihy, koukne na cenu, znechuceně knihu odhodí a hrábne po další.

Nekupuje. On jen škodí. Pařátem strčí do stojánku s bižuterií.

„Tohle někdo kupuje?“ zeptá se s opovržením.

Trvá mi chvíli, než zkonsoliduji obranu. Když jsem byl mladší, zaháněl mě do defenzivy, tlačil mě do kouta. Nedokázal jsem rychle odpovídat a dost jsem tím trpěl.

„Nekupuje,“ odseknu. „Mám to tu před monitorem, aby nebylo vidět, že si stahuju porno.“

Zalapá po dechu.

Nenechám ho vydechnout. Několikrát popotáhnu nosem.„Nešlápl jste do něčeho?“ Zeptám se.

„Ne,“ znejistí. „To musí být tady u vás.“

Nakloním se přes pult. Sleduji jeho boty.

Kousek poodstoupí.

„Předtím jsem to necítil,“ řeknu přemýšlivě.

Vztekle mě sleduje. Dívám se na něj s otázkou v očích.

Udělá další krok zpátky a podívá se po krámě. „Sračky. Samý sračky,“ ukáže na porcelán. „To jste antikvář? Máte prodávat knihy a ne tohle,“ mává rukou.

Obejdu pult a znovu nasaju vzduch.

„Je to od vás,“ řeknu přesvědčeně.

Zuřivě si mě měří pohledem.

Jsem připraven. Je větší než já, ale starší. Pokud se na mě vrhne, musím ho strhnout pod sebe a rozbít mu hlavu o dlaždičky.

Tentokrát ustoupí.

„Sračky. Samý sračky.“ Znovu mávne rukou ke sklu a začne vyklízet pole.

Otevřu dveře a mírně mávám rukou před nosem. Druhou rukou držím kliku, nechci, aby praštil dveřmi tak prudce, že vysype sklo ve dveřích. Prolítne dveřmi a vypadne na ulici.

V duchu polituju jeho další oběť a pomalu zavřu dveře.

Srdce mi buší jako o závod a jsem plný adrenalinu. Vzadu ve skladu vytáhnu starý lodní pytel naplněný novinami, zavěsím ho na hák a začnu si na něm vytloukat vztek a zuřivost.

Trvá to nějakou dobu, než ze sebe dostanu zlo, které do mě přenesl Zlosyn. Teprve potom můžu zase předstoupit před zákazníka a s úsměvem se ho zeptat: „Můžu vám nějak pomoci?“

Den před svatým Mikulášem, léta páně 2014, okolo půl čtvrté.

Hudební nástroje

Vzadu ve skladu mám několik hudebních nástrojů. Tři kytary, visící nahoře na bednách, harmonika tahací i foukací, flétny různých velikostí, chrastidla, bubínek, okarína, housle a jiné drobnosti.

Různě je přehazuji. Pro nedostatek místa. Občas něco prodám, občas zase nakoupím.

Teď, když začalo období veder, mám otevřeno do průvanu. Vítr profukuje ze skladu do krámu a přináší záchvěvy různých melodií.

Nemám čas to kontrolovat, co se vzadu děje. Otevřené dveře do krámu mi neumožňují odejít dozadu a poslechnout si, co se tam odehrává.

Ale já to vím.

Loni, v podobném čase, když mi rodina odjela k příbuzným a mně bylo smutno v prázdném bytě, zůstal jsem v práci déle. Byl večer, nevím přesně který den. Dusno k zalknutí.

Zavřel jsem krám na mříž, ale dveře jsem nechal otevřené. Nedělal jsem to nijak cíleně, pouze mi bylo hrozné vedro. Usadil jsem se vzadu ve skladu, okno porostlé psím vínem dodávalo zdání chladu.

Začal jsem si číst.

Čas pomalu plynul a začalo se stmívat. Rychleji, než bylo obvyklé. Vzduch ještě více zhoustnul.

Najednou se zdáli ozvalo zadunění hromu, jako když bubeník lehce přejede paličkou přes tympány, a vzduch se pohnul. Lehce, jako kdyby se ladily nástroje, se rozechvěly zvuky kytar.

Zvedl jsem hlavu. Dívka na obraze měla pytle pod očima a obličej strhaný z horka. Vyčítavým pohledem mě sledovala, proč už jako nejdu domů. Vítr se zvedl trošku víc a ozval se nesmělý zvuk flétny.

Něco mě napadlo. Sundal jsem flétny ze stojanu a položil na stůl tak, aby stály větru v cestě.

Zvonky navěšené na trámu se rozechvěly v tiché zvonkohře a bubínek začal v pravidelných úderech narážet na prkno, na kterém visel.

Zahřmělo podruhé a vítr zesílil.

Srovnal jsem flétny, položil k nim okarínu. Chvíli jsem přemýšlel, jak nastavit housle ale nic mě nenapadlo.

Průvan honící se krámem mi nafoukal do skladu prach se dvora a struny kytar se rozechvěly v tiché melodii.

Usedl jsem na židli a čekal jsem.

Zahřmělo potřetí, jako gong oznamující začátek, a nástroje se rozezněly.

Neznal jsem tu hudbu, ale poznával jsem styl. Slyšel jsem hudbu, která mi připomínala Dvořákovu Novosvětskou, ale pozměněnou, utichající a nahraženou táhlými slovanskými prvky. Měla to být ona tajemná Starosvětská, kterou Dvořák napsal v Americe, když se mu stýskalo po domově, a kterou nikdy svět nespatřil?

Hudba netrvala dlouho a změnila se. Byla jiná. Najednou jako bych v ní slyšel Beethovena, ovšem, co poznáte z chvění pár strun kytar, cinkání několika zvonečků a zvuku tří fléten a okaríny? Navíc, nebyly tam žádné typické motivy, které bych poznával.

Jedině možná…

Nakonec, proč ne.

Mohla to být Symfonie číslo 11. Ta, kterou pro svoji pokračující hluchotu mistr nikdy nedokončil.

A zase se hudba měnila. Jako by dávno mrtví skladatelé chtěli z onoho světa poslat svá poselství, co nejrychleji, co možná nejvíce. Hudba se rychle střídala, jen fragmenty a útržky melodií, které se vrstvily v stále sílícím větru, až se nakonec změnily v neladící a nepříjemný soubor pazvuků.

Zahřmělo počtvrté. Vítr vehnal do skladu kapky deště. Flétny se skutálely ze stolu a kytary ztichly. Zvonečky se zamotaly do svých provázků, na kterých visely a místo jasných zvonivých úderů jejich srdíčka vydávala zvuky, které slyšíme, když přichází procesí s rakví.

Zavřel jsem okno.

Dívka na obraze očima doširoka otevřenýma hrůzou sledovala místo za mými zády. Prudce jsem se otočil.

Blesk rozzářil sklad a můj stín připomínal postavu člověka s vlasy rozevlátými do všech stran.

Pokud to byl můj stín.

Vypadl jsem z krámu, jako by mi za patami hořelo. Bez deštníku, bez sandálů, jen v pantoflích. To byl taky nápad, zůstávat v krámě přes čas.

Pěšky jsem se hnal domů, v dešti, v noci, za bouře. U Olšanských hřbitovů jsem se uklidnil a začal rozumně přemýšlet. Kdybych nechal na stole notový list a pero, nebo tužku…

Možná je to hloupý nápad, ale možná…

Měl bych se vrátit a udělat to pro lidstvo.

Nevrátil jsem se.

201506061525

Rozjímání o porcelánových bojovnících

Dnes jsem po dlouhé době myl doma nádobí. Má paní na mě proto často hledí dost podezřívavě a ani se jí nedivím. Ve světě myček a v uspěchaném čase mi tato trochu jednotvárná, ale rituální práce dává možnost trochu zpomalit, zbavit se stresu a utřídit si myšlenky.

A při tom mytí hrnců, lžic, nožů a vidliček, sklenic a talířů jsem si všiml jedné věci.

Hrnečků.

Máme jich hodně. Jsme na dnešní dobu velká rodina, i když naši předkové by se nad tím hrdým pojmenováním shovívavě pousmáli. Ale zpět k věci.

Máme hodně hrnečků. Buclatých na kafe, rovných na čaj, různě barevných, každé z dětí v určité éře používalo hrnek s jiným potiskem a neustále jich přibývalo.

Hodně jich má otlučené okraje. Některé lehce, některé více.

Nevyhazujeme je. Sloužily naší rodině dlouhá léta. Připadá mi to, jako se zbavit starého přítele. Jako vojáka v potrhané uniformě, který s námi prošel desítkami bitev. Zbrocen kávovou sedlinou, prolit vařící vodou, stokrát otřen houbou na mytí, mnohokrát ponořen v lázni mycího stroje. Někde mu jeho původní potisk vybledl tak, jako vybledne uniforma vojáka po letech bojů. Zmizely zlaté okraje, jako mizí lesk vyznamenání a blyštění epolet. Mnoho hrnečků je uvnitř mírně zahnědlých od neustálého louhování čaje. Jako voják, který ztratil dětskou tvář nováčka a změnil ji v ošlehaný obličej veterána. Otlučené kraje jsou zranění. Srážky s nepřítelem, palba do vlastních řad, pády a úrazy. Je tu i jeden, který přišel o část těla, o ouško. Přesto dále věrně slouží v našich řadách.

A máme i padlé. Ty, kteří měli smůlu a byli sraženi, rozmáčknuti, rozdrceni.

Zůstali ležet přesně v těch místech, kde zemřeli. V akci, ve chvíli kdy plnili svůj úkol, nebo i nečekaně, ve chvílích odpočinku. Jejich konec bývá většinou rychlý. Rána a ticho. Krátká doba smutku a zalomení rukama. Nadávky nad nešťastnou náhodou. A potom? Odchod do neznáma. Žádné vlajky, žádné čestné výstřely. Odcházejí tak, jako většina vojáků. Výheň pece spalovny, nebo neoznačený hrob někde na smetišti.

Hrob neznámého vojína.

Neznámého?

Třeba za tisíce let odkryje tento hrob nějaký archeolog. Kdoví.

Podrbe se chapadlem na jedné ze svých hlav a potom rozbitý hrneček označí za rituální střep neznámé civilizace. Budou kolovat legendy o tvorech, kteří dokázali ovládat oheň. Ale jak to mohli sakra dělat, když celý svět je přece pod vodou?

Ale to už jsme zašli přece jen daleko.

Nádobí umyto. Vojáci stojí v řadě a čekají na svůj další úkol.

201611261656

Epilog

Co napsat na závěr? Asi krátký název povídky od vynikajícího spisovatele Andrzeje Sapkowského.

Něco končí, něco začíná.

Když jsme začínali před mnoha lety v antikvariátu v Korunní ulici, jeden z prvních zákazníků, kteří přišli, byl mohutný chlap s plnovousem, břichem a kloboukem.

Na uvítanou řekl: „Ahoj. Já jsem Honza Kantůrek, bydlím tady o dva bloky dál a jsem rád, že jste tady. Miluju antikvariáty a na přivítanou si s vámi připiju.“ Vytáhl z igelitky láhev whisky a prorazil s ní skleněný pult v prodejně.

Chvilku bylo ticho. Hlavou mi prolétla hláška z filmu Casablanca. „Myslím, že tohle by mohl být začátek jednoho nádherného přátelství,“ řekl jsem tehdy.

Měl jsem pravdu. Honza, pokud ho někdo nezná, jeden z našich nejlepších překladatelů, ano, ten, který překládal Pratchetta, komiksy, kovbojky a já nevím co ještě, milovník sci-fi, fantasy, dobrodružné literatury, sběratel knih a dalších zvláštností, chodil potom skoro pravidelně, téměř každý týden. Povídali jsme si, pili ten nejlevnější rum nebo ten nejdražší gin, mluvili jsme o důležitých věcech nebo jen o hloupostech, co slina na jazyk přinesla. Znal jsem jeho trápení, stejně tak, jako znal on moje. Stavoval se někdy dvakrát týdně, někdy jednou za měsíc.

Roky plynuly. A pak Honza umřel. Nečekaně. Rychle.

Nebyl tu.

Věřte, nebo ne. Ale já tomu věřím. Věřím, že Honza byl takový dobrý duch starého antikvariátu.

Protože potom se svět změnil. Lidé přestali chodit. Ne že by se předtím dveře netrhly, ale prostě, bylo to jiné.

A další známí zákazníci, kteří chodili pravidelně, zmizeli v hlubině času. Staří sběratelé. Dlouho se neukázali a potom jen krátká zpráva od kolegy. Ten umřel, ten zmizel, ten přestal sbírat a vše co měl, prodal.

Poltergeist Karel, který si pravidelně vzadu ve skladu brumlal a občas prováděl zlomyslné kousky, přestal. Buď zmizel, nebo ho to přestalo bavit. Nevím.

Nájemné skokově stouplo tak, že jsme ho nemohli utáhnout. To vše se stalo během pár měsíců. Museli jsme se přestěhovat.

Měli jsme štěstí v neštěstí. Nový krám je krásný, mnohem prostornější, prosvětlenější. Ve všech ohledech lepší. Majitelé pohodoví a vstřícní. Nový antikvariát nám pomohl přežít covidové šílenství a pomáhá mi překonat další rány osudu.

Ale pořád tam něco chybí.

Ten duch místa, genius loci. To, co pomalu vzniká z příběhů, zážitků, společných chvil. Tajemno, které začne přitahovat další tajemno.

Přijďte mi pomoct ho vytvořit.

202202152216

Tomáš Dušek

Duše věcí

vydal: RNDr. Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Pokud jste využili možnost stažení této povídky zdarma a líbila se Vám, zvažte prosím dobrovolný příspěvek autorovi. Zda a kolik přispějete je pouze na Vašem rozhodnutí. Případným příspěvkem podpoříte autora v další tvůrčí činnosti.

QR kód pro rychlou platbu najdete na následující straně.

Kopírování a šíření této knihy je možné pouze za podmínky, že bude zachována jako celek a bude sloužit k vlastní četbě soukromým osobám. Jakékoli úpravy či jiné způsoby využití této knihy nebo její části bez souhlasu autora nejsou povolené.

QR kód pro mobilní platbu (zde předvyplněnou částku 0 Kč si můžete libovolně upravit; pokud Vaše bankovní aplikace bude požadovat název příjemce, můžete uvést Tomáš Dušek)

Údaje pro ručně zadanou platbu - číslo účtu: 2702070686/2010, variabilní symbol: 1011