Tomáš Dušek

Čaroděj IV.

Muž bez tváře

2015

Copyright © 2015 by Tomáš Dušek

Copyright obálka © 2015 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-21-2 (tištěná)

ISBN 978-80-87901-22-9 (EPUB)

ISBN 978-80-87901-23-6 (MOBI)

1

Gong se ozval třikrát za sebou, pak se na chvíli rozhostilo ticho.

To bylo znamení. Rychle se spustili ze stromů.

Mordechaj stál před branou. Uskočil leknutím, když se najednou vedle něj objevilo několik Nikových lidí.

„Fuj! Lekl jsem se..,“ ustoupil Mordechaj stranou.

Nik beze slova vešel dovnitř. Většina otroků a dozorců tvrdě spala. Pár jich pobíhalo a kvílelo. Mávali rukama a snažili se vzlétnout. Nik se podíval na Kay.

„Na každého ta houba zabírá trochu jinak,“ pokrčila rameny. „Nebudou si nic pamatovat.“

Přišli k časoprostorové bráně.

„Máš?“ zeptal se Nik Mordechaje.

Ten sáhl pod hadry a vytáhl svitek.

„Co to je?“ Nik vzal svitek opatrně do ruky.

„Lidská kůže. Jinak to tehdy zaznamenat nešlo.“

„Opíšeme to, kdyby se ztratila.“

Mordechaj kývl.

Nik rozbalil svitek a zkoumal písmena.

„Ty umíš naše písmo?“ zeptal se Mordechaj.

„Dokud jsem byl čaroděj, uměl jsem to. To ale skončilo. Pak mi jeden od vás ty znaky znovu připomněl. Ale raději budu, když mě popřípadě opravíš. Takže: Sadira je Epsalon Eradana?“

„Epsilon Eridani. Všímej si teček a čárek pod souhláskami.“

Nik si stoupl před bránu.

„Epsilon Eridani,“ pronesl nahlas.

Nic.

Zmateně a trochu s obavou se podíval na Mordechaje.

„Zkus Epsilon Eridani dvě,“ napověděl Mordechaj.

„Epsilon Eridani dvě!“ zavelel.

Brána zesklovatěla. Všichni vydechli úžasem. Povedlo se to.

Sledovali bránu, jak její sklovitost mizí, až se zase proměnila v černošedou.

„Tak se připravte. Jdeme!“ zavelel.

„Musíte?“ zeptala se Kay.

„Ty víš, že musíme. Jenom proběhneme branou a zkusíme se vrátit.“

„Co když se nevrátíte?“¨

„Tak to budeš muset tady zvládnout beze mě.“

„Budeš mi chybět.“

Palcem setřel slzu pod jejím okem. Pak ji lehce políbil.

„Vrátím se,“ zašeptal. Pak si stoupl před bránu. Ostatní se řadili za ním.

„Vrátím se, nebo pošlu zprávu.“ Otočil se na Mordechaje. „Jak je zpětná adresa?“

Mordechaj nahlédl do svitku.

„Ursae Maioris tři.“

„Ursae Maioris, Ursae Maioris, Ursae Maioris,“ opakoval si Nik.

„Ursae Maioris tři.“

„Já vím. Tak, teď se pomodlete, připravte si luky a šípy, kdyby bylo potřeba, a jdeme na to.“ Postavil se před bránu.

„Epsilon Eridani dvě.“

Brána zesklovatěla a vstoupili dovnitř. Trochu ho zabolelo v očích a zamotala se mu hlava. Rychle se snažil zaostřit.

Tohle není Sadira, uvědomil si s hrůzou.

Udělal několik kroků dopředu, aby uvolnil místo ostatním, a snažil se zorientovat. Není to obrovský sál na Sadiře, kde se hrnuly stovky otroků dovnitř a ven a kroutily se chodby. Rychle se podíval okolo. Tma, skoro nic nebylo vidět. Zdi z obrovských kvádrů. Opatrně k jedné došel a opřel se o ni.

Byla ledově studená.

„Co se děje? To přece není Sadira,“ uslyšel za sebou šepot.

Zasyčel, aby zmlkli. Pak ukázal dopředu.

„Jdeme,“ zavelel potichu.

Udělali několik kroků. Náhle o něco zavadil a ozvalo se jasné zazvonění malého zvonku.

Ztuhli. Pak se vysoko nad nimi rozzářilo několik desítek světel, která začala padat dolů.

Pochodně. Během chvilky ozářily jeho malou skupinku. Podíval se dopředu. Zdi byly po obou stranách a končily obrovskou branou z masivních klád. Otočil se zpět. Časoprostorový tunel byl obestavěn zdí tak, že se nedal oběhnout. Jediná cesta vedla přes zavřenou bránu. Anebo nahoru.

Podíval se vzhůru. Zeď se ztrácela ve tmě.

„Dejte ruce nahoru!“ ozvalo se seshora. „Okamžitě!“

„Kdo jste a kde to jsme!?“ zavolal nahoru.

Ozvalo se zadrnčení a před ním se do země zabodlo několik krátkých šipek.

„Samostříly,“ napadlo ho. „Proti brnění. Naše hadry zpevněné pryskyřicí nemají šanci.“

„Řekl jsem okamžitě!“ Hlas seshora byl důsledný.

Zvedl ruce nad hlavu. Ostatní ho napodobili.

„Teď opatrně jednou rukou, tak, ať na vás vidíme, si vyndejte všechny zbraně, co máte, a odhoďte je daleko od sebe. Pokud u vás najdeme jedinou zbraň, třeba i jehlu, zabijeme vás bez milosti.“

Ozvalo se šeptání. Nik se otočil k ostatním.

„Udělejte, co nařídili. Mají nás v hrsti,“ poručil polohlasem.

„Zabijí nás.“

„Uvidíme. Kdyby nás chtěli hned postřílet, mohli to už udělat. Mají nás jak na talíři a my ani nevidíme, s kým mluvíme.“ Nik jednou rukou sáhl do rukávu a odhodil dýku. Pak vytáhl kostěný nůž, malý nožík a jehlu a odhodil vše od sebe.

„Hotovo!“ zakřičel nahoru.

„Žádnou zbraň u sebe nemáte?“

Podíval se po ostatních.

„Ne!“ zakřičel opět nahoru.

Ozvalo se bouchání a vrzání.

„První dva poběží k bráně! Ostatní zůstanou stát! Kdo se hne, toho zastřelíme!“

Vyběhli k bráně. Před ní se zastavili. Ozvalo se skřípění a brána se trošku pootevřela.

„Dovnitř!“ ozvalo se za branou.

Proběhli dovnitř a brána se zavřela. Okamžitě se jich chopily nějaké ruce. Přirazily je ke stěně.

„Ruce na zeď!“ poručil jim někdo.

Opřeli se o stěnu. Rychle byli prohledáni.

„Co to máte na sobě?“ zeptali se jich.

„To je brnění.“

Ozval se přidušený smích.

„Ticho!“ zavelel někdo. „Ruce za záda!“ poručil jim.

Dali ruce za záda. Ucítili provazy a v mžiku byli svázáni.

„Otočte se.“

Otočili se. Objevila se pochodeň.

Pozorně si je prohlíželi. Viděli jen zahalené postavy.

„Kde to jsme?“ zeptal se Nik.

„Nemluvit! Jděte za světlem.“

Klopýtali za pochodní. Po několika metrech došli k další bráně. Ten s pochodní zabušil a něco zašeptal. Brána se pootevřela, a když prošli, zase se zabouchla. Několik dalších kroků a opět brána. Když opustili i tu, ocitli se v dlouhé chodbě.

„Je to Sadira,“ vydechl Nik. Poznal chodbu, kudy mnohokrát běžel.

„Zastavit!“ Pochodeň se zastavila.

Nik si prohlížel stěny. Byly očouzené od pochodní, po žravce ani památky.

Chvilku bylo ticho a za chvíli se brána otevřela. Přivedli další dva a pak zase. Nakonec jich bylo všech deset.

„Kde to jsme?“ zeptal se Matěj.

„Doma,“ odpověděl Nik.

Nechali je chvíli stát a pak je vedli jinam. Prošli několika chodbami a dostali se ke sněhovému tunelu.

Brána a zeď byly vyvráceny, okolo se povalovaly kusy balvanů a ohořelých dřev.

„To musel být boj,“ hvízdl Nik obdivně.

Jeden z těch, co je vedl, se pootočil.

„To jo. Krve po kolena. Řev a krev. Mraziví a Selelekové bojovali o každej kousek, o každou píď.“

„Tady bývala brána. A před ní zeď. Ale tu zeď prý potom zbořili, aby mohli zaútočit.“ Nik pozoroval obrovské kvádry.

„Zase ji postavili. Mnohem pevnější. Ale jak ty to víš?“ zeptal se jiný.

„Byl jsem tady, když ji stavěli.“

Ostatní zvolnili. „Ty jsi tady byl?“

„Jo. A na týhle planetě jsem se narodil. Jsem Sadirovec.“

Zastavili se.

„Proč jsi to neřekl hned?“

„Nemohl jsem. Řvali jste na mě a mířili kušemi.“

„Museli jsme. Mraziví se pořád zkoušej dostat na tenhle svět.“

„Nikdy se nevzdají,“ kývl hlavou Nik.

„Zkoušejí to všelijak. Jednou poslali i otroky, aby nás zabavili, a pak vtrhli oni.“

„Proto ta zeď?“

„Jo. Takhle je rozstřílíme dřív, než projdou ven.“

„Už se jim to povedlo? Myslím jako prorazit a dostat se ven.“

Podívali se po sobě. „Párkrát. Ze začátku. Dokud zeď nestála. Ale nějak se moc vyptáváš. Říkal jsi, že jsi ze Sadiry. Kdo jsi a jak ses dostal do zajetí?“

„Jsem Aho..,“ zarazil se, „jsem Ahoslav a kdysi mě kníže Myskin prodal barbarům a ti mě prodali Mrazivým.“

Chvilku bylo ticho. Pak jeden podotkl: „To souhlasí. To Myskin dělal. A odkud jsi původem?“

„Různě. Původem z Foxova království. Pak jsem se toulal a jako tuláka mě sebrali ve východních knížectvích. Chtěl jsem se nechat najmout na boj proti barbarům, a nakonec jsem u barbarů skončil.“

Bylo vidět, že jsou s odpovědí spokojeni.

„A ty?“ otočili se na Matěje.

„Matěj. Rybář. Pracoval jsem u Šáhova vyslance v jednom malém knížectví a při magický bouři jsem se ocitl nějakou kletbou u barbarů, kteří mě prodali Mrazivým."

„A tyhle?“ otázal se dalšího.

„Ti jsou z jiných planet. Sabik, Minelava, Nair Al Saif, Hadir, Lucida.“ Nik ukazoval na otroky. „Všichni jsme uprchlí otroci a teď jsme zkusili projít branou. A zase jsme chtěli zpět. Čekají tam na nás přátelé.“

„Vy umíte projít branou?“ zazněly užaslé hlasy.

„Zatím jsme to chtěli jen zkusit. A hned proběhnout zpátky. Ale vy jste nás zastavili.“

„Vy znáte hesla k průchodu branou?“

„Jen na Sadiru a Benetnaš.“

„Vy jste z planety smrti?“ Pochodně se stočily k nim.

„Jo, ale to je na dlouhé povídání. Potřebujeme poslat aspoň jednoho zpátky, aby podal ostatním zprávu.“

Koukali po sobě a kroutili hlavou.

„Nemůžeme. To musí rozhodnout vrchnost.“

„A kdo je vrchnost?“

„Vzteklý Pes,“ zasmál se někdo.

„Ale ten zahynul na Barbarských pláních,“ uklouzlo Nikovi.

„Jo. Ale Magdalena ho oživila. Jak to ale víš, když ses stal otrokem ještě za Myskina?“

„Magdalena oživila Vzteklého Psa? Magdalena žije?“ šeptal překvapeně.

Podezřívavě si ho prohlíželi.

„Proč by neměla žít?“

„Magdalena žije. A Vzteklý Pes ožil. A Pandora? A Nosáč? A Loki? A Žabák? A co pán z Neumětel, ten žije taky? Byl už starý... A hrabě Drakul? Ti všichni žijí??“

Posvítili mu pochodní do obličeje.

„Kdo jsi?“

Trhl hlavou a usmál se. Poprvé po dlouhé době.

„Okamžitě nám teď sundejte ta pouta. A zavolejte mi Vzteklého Psa. Řekněte mu, že ho chce vidět Ahonik, král bez království, čaroděj, co neumí čarovat, a nejvyšší vojenský velitel tohoto světa. A řekněte mu, že mu, kurva, natrhnu prdel, jestli se jen o vteřinu opozdí.“

Vzteklý Pes zrovna seděl opřený ve svém křesle a nadával na nudu a zimu. Trčel tu jak na ztracené vartě a nic nemohl dělat.

Ostatní alespoň běhali a hledali ve starých knihách něco, čím by dokázali otevřít bránu mezi světy. On vyžral Černého Petra.

Dopíjel sklenici, když se ozvalo nesmělé zaklepání.

„Jo,“ zabručel.

Zaklepání se opakovalo.

„Říkám, kurva, volno!“ mrštil sklenicí proti dveřím. Rozlétla se na tisíc kousků a zbytek vína a skla dopadl na vojáka, který vstupoval.

Ten se jen otřepal, byl zvyklý.

„Pane?“

„Hmmm.“

„Je tu posel. Od brány.“

„Útok?“ zeptal se Vzteklý Pes s nadějí v hlase.

„Ne. Chytili pár otroků.“

„Léčka?“

„Nevíme. Jeden z těch otroků s vámi chce mluvit.“

„Tak ho přiveďte.“

„No...“ Voják se přikrčil. „On odmítá.“

„COOOO?!“ zvedl se Vzteklý Pes ve své výšce. „Odmítá?“

„Nejenom to. Řekl, že vy máte přijít za ním.“

„Já mám přijít za ním?“ Vzteklý Pes sjel okem ke karabáči pověšenému na stěně. „A to je všechno?“

„Prý vám natrhne... Hmmm... Mmmmmm... Jestli nepřijdete.“

„Co mi natrhne?“ natočil Vzteklý Pes hlavu.

Voják vzdychl. „Prdel,“ pronesl hlasitě.

„On že mi natrhne!!? Kdo si, kurva, myslí, že je?!!! Co si myslí, že je?!!! Kde si myslí, že je?!!!“ Vzteklý Pes hrábl po karabáči a vyrazil.

„Tvrdí, že je král Ahonik,“ řekl voják zavřeným dveřím.

Z chodby se ozýval zuřivý řev, který sílil. Vojáci vstali a pomalu začínali ustupovat. Ostatní také. Jen Nik se postavil doprostřed chodby.

Řev mohutněl, jak Vzteklý Pes sbíhal ze schodů ke sněhové bráně. Vojáci se snažili udělat se co nejmenšími.

Pak se vyvalil Vzteklý Pes. Turban nechal kdoví kde a v napřažené ruce držel karabáč. Hrnul se na Nika, o kterém správně usoudil, že je autorem toho poselství.

Nik se ani nepohnul a Vzteklý Pes začal zpomalovat. Řev v jeho hlasivkách pomalu odumíral a pak utichl docela. Vzteklý Pes se zastavil asi metr od Nika a upřeně ho pozoroval. Pak se z jeho úst pomalu začalo linout něco, co nabývalo na síle. Znělo to asi takhle:

„

Kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, KURVA, NIKU?!! Jsi to, kurva, ty?!“

„Kurva, jsem,“ odpověděl s úsměvem. „Hodně ses změnil od té doby, co jsem tě neviděl, Vzteklý Pse.“

Vzteklý Pes pustil karabáč a objal Nika.

„Ty kurvo,“ vzlykal, zatímco mu drtil kosti, „ty kurvo jedna... Mysleli jsme, že jsi mrtvej. Nikdo tě neviděl. Poslední zpráva byla, že jsi skončil někde na planetě smrti. Co my jsme se, kurva, navzpomínali! Kurva! To bude radosti! To se všichni poserou...“ Pustil Nika a odstrčil ho od sebe.

„Na kolena, holoto!“ zařval na vojáky. „Tohle je váš nejvyšší velitel. Okamžitě pošlete posly na všechny strany. Ať všude ohlásí, že se král Ahonik vrátil.“

V krbu hořel oheň a Nik si u něj hřál ruce. Okolo seděli jeho muži a cpali se různými pochoutkami. Někteří spadli na zem a nemohli se hýbat. Nik je pobaveně sledoval.

„Takhle si to jídlo vůbec nevychutnáte,“ otočil se zpátky ke krbu.

„Nechci vychutnávat. Chci prasknout,“ ozval se Matěj z podlahy.

„To nebude asi moc velký problém.“ Nik na sebe hodil župan a vyrazil do vedlejšího pokoje, kde pro něj sloužící ohřívali v kádi vodu. „Měli byste se vykoupat. Představujete vyslance svých zemí a i Benetnaše. Takhle je budete reprezentovat dost špatně,“ pronesl mezi dveřmi. Odpovědí mu bylo mohutné říhnutí.

Pokrčil rameny a naložil se do kádě. Nechal se drhnout drsnými prsty služebných a se zavřenýma očima si vychutnával příjemný okamžik.

„Magdaleno?“ pronesl po chvíli, aniž otevřel oči.

Prsty na jeho těle se zastavily. „Jak jsi mě poznal?“

„Tvoje vůně... A tvoje prsty jsou jemné, ne jako ruce normálních služebných.“ Stoupl si a otevřel oči.

Stála tam, majestátní, šaty světle růžové a bílé se měnily ve

světle zelené.

Pevně ji objal. Položila hlavu na jeho rameno a rozplakala se.

„Vypadáš … Vypadáš hrozně,“ vzlykala.

„To se spraví,“ objímal ji. „Celou tě umáčím.“

„To nevadí.“ Šaty z ní sklouzly na zem. „Teď už mi to vůbec nevadí.“

Leželi vedle sebe. Zíral do stropu a přemýšlel. Otočila se na něj a víc se přitulila.

„Bylo to tu těžké. Bez tebe,“ zašeptala.

„Zvládli jste to se ctí. Jsem rád, že jsi přišla první.“

„Teleportovala jsem se, jakmile mi přišla zpráva, že žiješ.“

„Ostatním to bude trvat déle.“

„Moc nás nezůstalo. Pandora s Lokim jsou daleko. Až v Chánově říši. Po tom, co Mraziví zabili Chána a zpustošili jeho zemi, vypukly tam kmenové války. Pandora to dává dohromady. Snad jí to půjde, mají tam čarodějnice v úctě. Pán z Neumětel opravuje svoje sídlo. Hledá v práci útěchu nad ztrátou synů. Drakul mu pomáhá. A Šáh odjel před nedávnem k rodině, toho zpráva dostihne po cestě. Ale nemyslím si, že přijede. A Kleo slaví líbánky.“

„To všechno vím od Vzteklého Psa.“

„Bere si Marii,“ posmutněla.

„Ale, no tak. To je přece jen dobře.“

„Já vím. Ale jsem sama.“

„Nikdo není sám, pokud má přátele.“

„Hrozně jsi mi chyběl.“ Pevně ho objala.

„Ty mně taky.“

„A teď chybíš Kay.“ Prsty na jeho zádech se zastavily.

„Neměla bys to dělat,“ pronesl s výčitkou.

„Nedělám to schválně. Prostě to vím. Cítím všechno, co jsi prožil. Vím, jak ses o mě bál, když ti Matěj řekl o svém snu. Jakou jsi měl obrovskou radost, když jsi zjistil, že ses neztratil beze stopy, ale že o tobě víme.“

Lehce ji odstrčil. „Slyšel jsem o tvém daru. Ale nevěděl jsem, jak je mocný.“

„Promiň. Ale u nikoho jiného to tak nemám. Prostě, hned jak jsi mě poprvé objal, věděla jsem o všem.“

„Možná ti to ublížilo.“

„Ne. Nežárlím, nemám důvod. Jen prostě vím, že jinde, na jiné planetě na tebe někdo čeká. Třeba se s ní setkám. Kdybych měla žárlit, musela bych zabít všechny služebné v okolí, včetně Marie.“

„Marii si ohlídá Kleo.“

Poprvé se usmála. „Neohlídá. Jak ji známe, bude to on, kdo bude muset rezignovat a dělat, že o ničem neví.“

Přišlo mu to k smíchu. Koukala na něj a pak se rozesmála také. Smála se a po tváři jí kanuly slzy. Leželi proti sobě a smáli se, když se ozvalo bušení na bránu a dovnitř vjeli na koních Drakul, pán z Neumětel, Žabák a velkokníže Grigorij Něvský.

Vítání nebralo konce. Popíjení a hodování také ne. Slavilo se v prostorách tvrze na Barbarských pláních. Tvrz byla napojena na ledový tunel, vedoucí dnes už k bývalé pevnosti Poslů Mrazu. Časem ji chtěli přestavět na pevný hrad. Ale až časem.

Nik popíjel, vyprávěl a poslouchal. Sloužící i vojáci se nahrnuli do největšího sálu, co v tvrzi byl, a s vyvalenýma očima sledovali dění a rozhovor. Brka písařů škrábala o papír a Vzteklý Pes musel několikrát opravdu pořádně mávnout karabáčem, než se sloužící vydali po své práci.

Povídání nebralo konce a oslava se táhla dlouho do noci. Většina ostatních už spala, když Nik pozvedl skleničku.

„Tak to je zhruba vše. Teď bych rád věděl, kde je Nosáč? Hodlám s ním mít delší nesouvislý rozhovor.“

Rozhostilo se ticho.

„Skočil z hradeb. Když jsme ustupovali.“

Nik zesmutněl.

„Kdo ještě?“ zeptal se.

„Mladý kníže. Ten, co ti dal svobodu a pasoval tě na rytíře. Odmítl opustit svůj hrad a uhořel ve věži. A Luc Serfontain. Probodl ho Selelek.“

„Kdo další?“

„Niku.“ Drakul zakroutil hlavou. „Jsou to desítky jmen, která jsi znal. A tisíce a tisíce těch, které jsi nikdy neviděl. Magda dala písařům nelehký úkol sepsat vše o této válce, aby lidé nezapomněli.“

„Zapomenou.“ Nik mávl rukou. „A zase začnou válčit. A zase přijdou Mraziví. Nebo se budou jmenovat jinak, ale přijdou.“

Bylo ticho.

„No.“ Nik se narovnal. „Ale teď jsme na tahu my. Síly jsou vyrovnané a my máme pár trumfů v rukou.“

„Jaké například?“

„Například jim vidíme do karet. Na Benetnaš se občas dostane zpráva. A druhý trumf. Myslí si, že nedokážeme cestovat mezi světy. Tohle pro ně bude obrovská rána.“

„Mezi světy snad umíš cestovat jen ty.“

„Doufám, že ne. Magda a Pandora by to měly zvládnout také. Pokud se mi podaří dostat se zpět, měl by tam být klíč k cestám na jiné světy.“

„Máte klíč?“ vydechla Magda.

„Máme. Na lidské kůži, protože jinam to otroci napsat nemohli, než vtetovat to do svého těla. Ale klíč je na Benetnaši. Zatím. Než jste přijeli, vymyslel jsem plán. Pokud budete souhlasit. Hlavně k tomu potřebuji velkoknížete Něvského. Co ty na to, Grigoriji? Nechceš se stát znovu otrokem?“

2

Časně ráno, když už zase stál dav otroků u brány na Benetnaš, nervózních a strkajících se, otevřel se portál a vystoupilo několik desítek nováčků.

Kvasiva Gizma a ostatní jim nevěnovali pozornost. Měli dost práce s otvíráním brány a hlídáním tlačících se otroků, a hlavně, co by na tom malém stádečku otroků určených k smrti viděli.

Ale kdyby se přesto lépe podívali, našlo by se několik rozdílů.

Nováčci rozhodně nevypadali jako typičtí otroci. Nebyli vyplašení a vystrašení.

Byli svalnatí a jejich těla neměla jedinou jizvičku. Kromě dvou. Ti zase měli jizev až moc, jeden dokonce zbytky tetování.

Oblečeni byli jako všichni otroci v hadrech, ale jejich hadry měly různé vybouleniny, jako by v nich něco skrývali.

Také se nesrazili jako všichni nováčci do houfu, ale klidným krokem se začali rozcházet po budově.

Vrata se konečně otevřela a otroci s nůšemi vyrazili ven. Chvíli po nich jiní otroci pro vodu do kotle.

V budově zůstali jen mrtví a umírající otroci, dozorci a pár vůdců kmenů a klanů.

A nováčci.

Nezajímali se o okolí, rozestavovali se na strategických místech. Jen ti dva zjizvení seděli na zemi a něco si povídali.

Teprve teď je Gizma zaregistroval. Neměl ten den dobrou náladu. Požádal Mordechaje o maso, ale ten krčil rameny. Prý ten, kdo mu krysy lovil, zmizel.

A Gizma si na maso rychle navykl.

Proto měl špatnou náladu a hledal záminku.

„Hej, vy dva,“ houkl směrem k sedícím, „seberte nůše a vypadněte odsud. Nebo vás zpráskám, že z vás polezou kosti.“

„Polib si prdel, tlusťochu,“ odsekl mu jeden z nich.

Rozhostilo se ohromené ticho a Gizma zavrávoral. Měl záminku, ale takovou, jakou ani nečekal. Zařičel jako rozzuřený býk a vyrazil. Ani se nesnažil vytáhnout karabáč.

Ten potetovaný vstal a udělal několik kroků naproti běžícímu Gizmovi. Když byl těsně u něj, tanečním krokem se vyhnul jeho obrovským pařátům, které mu šly po krku, a prosmýkl se mu pod ramenem.

Ozval se zvuk, jako když se páře látka.

Kvasiva Gizma udělal několik kroků. Pak se jeho nohy do něčeho zamotaly a on upadl na všechny čtyři.

Tak, jak klečel, sklonil hlavu a připitoměle hledal, do čeho se to zamotal.

Bylo to růžové a byly to smyčky jeho střev.

Nik zasunul dýku zpátky do rukávu a ukázal na několik dozorců, kteří toto divadlo sledovali jako zkamenělí.

„Toho nechat, toho nechat a toho nechat,“ poručil.

Ozvalo se praskání luků ze samostřílů a dozorcům, které Nik neoznačil, začaly rozkvétat na prsou krvavé růže.

Pak Nik ukázal na Mordechaje.

„Toho taky nechte.“

Znovu výstřely a vůdcové kmenů a klanů padli k zemi.

„Tak, a teď to nejtěžší.“

Sadirovci se začali rozcházet a kontrolovat nemocné a umírající. Kapali jim do úst něco z lahviček a chvilku u nich čekali. Pak je zkontrolovali a šli k dalším.

Mezitím druhý zjizvený vstal a přišel k přeživším dozorcům.

„Jmenuji se Grigorij, ale říkejte mi Greg,“ oznámil jim. „Jsem váš nový šéf. Máte tu výsadu mi sloužit a vysvětlit, jak to vše tady chodí. A podle toho, jak vám to půjde, vás buď nechám žít, nebo vás s velkou radostí umlátím k smrti. Doufám, že jste mi rozuměli, nerad se opakuji.“

Dozorci vyděšeně kývli.

Nik mezitím kývl na jednoho z mužů. Ten okamžitě přiběhl a poklekl.

„Vyřiď Magdaleně, že první část invaze na Benetnaš je hotova. Ať okamžitě začne s druhou částí,“ poručil a otevřel bránu mezi světy. Muž zmizel v bráně.

Nik volným krokem přišel k ohromenému stojícímu Mordechajovi.

„Nepozdravíš mě?“ zeptal se ho.

Mordechaj se rozhlédl po budově.

„Bylo to nutné?“ zeptal se a ukázal na mrtvé otroky.

„Bylo.“ Nik pokrčil rameny. „Víš o nás jen ty a ti tři,“ ukázal na dozorce. „Tobě věřím a je si ohlídáme. Abychom zachránili mnohé, musíme některé obětovat. To jsou i tvoje slova, Mordechaji.“

Mordechaj vzdychl a kývl.

„Posadíme se?“ Nik si sedl na zem. „Pověz mi, co se událo nového za těch pár dní, co jsem tu nebyl.“

Mordechaj vyprávěl. Mezitím se brána otevřela a dovnitř začali vstupovat další lidé. Byli ověšeni pytli a vaky a podklesávali pod jejich tíhou. Byli ozbrojeni, ale na opascích měli i rendlíky, pily a sekery, kladiva a dláta. Pak tam bylo několik mohutných chlapíků. Ti nesli na ramenou obrovské kamenné kvádry, které však nemohly být z kamene, protože by je neunesli. Přešli ke Grigorijovi a složili svůj náklad. Teprve kovové zarachocení ukázalo, že kvádry jsou jen dřevěné napodobeniny a uvnitř jsou plné zbraní.

Greg jednomu pokynul a ukázal hlavou na stále klečícího a nic nechápajícího Gizmu. Dozorce otevřel svůj kvádr a vytáhl velký obouruční meč.

Pomalu přišel ke Gizmovi, sklonil se nad ním a potichu mu zašeptal do ucha:

„Jsem původním zaměstnáním kat a tobě se dostává velké výsady zemřít mečem. Važ si toho, takhle jsem směl stínat jenom šlechtice.“ Postavil se nad něj a rozpřáhl se.

Gizma přemýšlel, jestli je to opravdu výsada. Pak vše obklopila tma.

Nik vstal a pokynul Mordechajovi.

„Musím už jít, za chvíli se začnou vracet nosiči vody, a kdyby nás tu objevili, byli by další mrtví. Uvidíme se zítra večer.“ Lehce se Mordechajovi uklonil, vzal velký vak, který rachotil železem, a vyrazil.

Mezitím dozorci brali mrtvá těla a házeli je na hromadu před bránu. Tam, kde už byla hromada jasně svítící žravky z předchozího dne.

Na Benetnaši nastal další normální pracovní den.

Nik došel s ostatními do bažiny a zatahal za provaz. Trvalo chvíli, než se seshora ozval hlas.

„Co je?“

Nasadil si brýle a podíval se nahoru.

„Jestli okamžitě nespustíš žebřík a nepošleš výtah, utopím tě v bažině už jenom za tu neuctivou otázku. A k rumpálu hodně mužů, bude to těžké.“

Muž zavěšený na laně vytřeštil oči tak, že to bylo zřejmé i přes brýle, které měl na očích.

„Pro… Promiňte, pane Niku,“ zakoktal a jako blesk vyrazil po laně nahoru.

Po chvíli se spustil žebřík a potom sjel i výtah. Muži připevňovali svůj náklad na výtah a dali se do šplhání po žebříku.

Pak se ozvalo svištění. Někdo rychle sjížděl po laně. A před Nikem najednou stála Kay.

„Jestli mě chceš zase mlátit, upozorňuju tě, že jsem v tom nevinně,“ zvedl ruku k sebeobraně.

Stála před ním nasupená.

„Říkal jsi, že jenom proběhnete a hned se vrátíte.“

„Nešlo to. Vysvětlím ti to.“

Přišla blíž a nasála vzduch. „Tak nešlo?“ zeptala se. „Smrdíš ženskou. A ne jenom jednou.“

„Snad bys nechtěla, abych smrděl chlapem.“ Bleskurychle ji chytil za opasek a přitáhl k sobě.

Usmívala se a dívala se mu do očí.

„Povíme si to nahoře,“ lehce ho odstrčila. „Cestou dolů jsem viděla tu hromadu chlapů a někteří opravdu vypadali dobře,“ ušklíbla se a chytila se lana, po kterém předtím sjela dolů.

Sledoval ji, jak lehce šplhá nahoru.

Na tohle jsem při vybírání vojáků nepomyslel. Zamračil se a chytil se žebříku.

Nahoře si utřel pot z čela.

Pár dní a člověk si odvykne, pomyslel si.

Tunel, kterým se protáhl, byl větší, byly na něm udělány schůdky. Navíc tam bylo několik dalších. To bylo dobré. Ale tím to končilo.

Přišel doprostřed prostranství, kde stála jejich vesnička. Stály tam hloučky a bylo vidět napětí.

„Děje se něco?“ zeptal se Kay.

„Odmítli poslouchat ženskou.“

Cítil, jak rudne, a vzteky se mu začalo tmít před očima.

„Kdo?“ zeptal se.

Ukázala bradou na hlouček Sabikovců. Vykročil proti nim.

Jeden z nich se oddělil a vyšel mu naproti.

„Niku. Rozhodně ti chci říct..,“ začal.

Nik mu dal pěstí přímo do obličeje. Ozvalo se křupnutí a muž se chytil za nos.

Druhá rána na solar. Šel k zemi.

Nik do něho začal vztekle kopat. Muž ležel na zemi a kryl si obličej a břicho.

„Klacek!“ natáhl Nik ruku. V mžiku měl v ruce dlouhou hůl. Začal mlátit do ležícího těla.

Ozval se pláč, bědování a prosby o milost.

Nik se narovnal, v obličeji celý rudý.

„Každému,“ ukázal na hlouček, „padesát ran holí a pak je hoďte dolů.“

Sadirovci se vrhli na Sabikovce a začali je svazovat. Ti začali kvílet a prosit o milost.

„Dal jsem vám možnost žít jako lidi!“ řval na ně Nik zuřivě. „A čím se mi odvděčujete?! Tím, že odmítáte poslouchat moje rozkazy?! Když jsem řekl, že to má tady Kay na starosti, znamená to, že cokoliv řekne, bude, jako bych to řekl já! Když poručí, budete to dělat s radostí, i kdyby vám poručila skočit dolů!“

Sadirovci položili svázané muže na zem a připravili se.

Nik kývl. Ozvaly se první rány a první křik a řev.

Netrvalo dlouho a bylo po všem. Udýchaní Sadirovci, v rukou klacky od krve, a pod nimi Sabikovci, většinou v bezvědomí.

„Polejte je, chci, aby byli při sobě, až poletí dolů,“ rozkázal Nik.

Probrali je a začali táhnout k průrvě. Ozval se pláč a prosby o milost.

Kay poklekla před Nikem.

„Dej jim, prosím, život,“ prosila.

Nik vyčkával. Až když ho Kay chytila za nohy, zvedl ruku. Sadirovci se zastavili.

Nik vyčkával a nechával Sabikovce strachovat se o svůj život co nejdéle.

„Dám vám život,“ řekl po chvíli, „ale jen díky tomu, že se Kay za vás přimluvila. Váš život teď patří jí. A druhou šanci nedostanete.“

Sadirovci se sehnuli a začali rozvazovat provazy Sabikovcům.

„A teď do práce,“ zamračil se Nik. „Pokud má někdo pocit, že nemůže pracovat, protože ho bolí záda od ran, může rovnou skočit dolů.“

Nikdo neskočil.

„Zahrála jsem to dobře?“ zeptala se Kay.

Nik seděl v chatrči a přemýšlel. Kay stála nad ním.

„Asi ano. Teď mají pocit, že ti vděčí za život.“

„Opravdu bys je tam hodil, kdybych neprosila?“

„Hodil. Dokonce lituji, že jsem to neudělal. Teď si budou myslet, že jsem slaboch.“

„To je snad legrace...“

„Není. Musí se mě bát víc než nepřítele,“ vzdychl. „Můj přítel Drakul, když se stal knížetem, vydal rozkaz, že v každé vesnici bude kůl a na něm někdo napíchnutý. Aby věděli, že s ním není legrace.“

Zakroutila hlavou. „V tom případě nechci být tady královnou.“

„Ani já už nechtěl být králem. Ale nemám na vybranou. Všimla sis, jak Sadirovci poslouchají? Nemusím ani mluvit a vědí, co chci. Je vidět, že Vzteklý Pes je muž na svém místě. Nechám pro jistotu zarazit kůl uprostřed vesnice. Abychom se později nezdržovali.“

Vzdychla a dívala se stranou.

„Proč ses vrátil sám?“ zeptala se.

„Chtěli zůstat. Matěj dostal rybářskou loď a loví ryby. Ostatní jsou na tom podobně. Žerou a válí se.“

„Vezmeš mě k vám?“ podívala se mu do očí.

„Určitě. Až osvobodíme ostatní světy, budeme volně cestovat a radovat se. Třeba se nám podaří znovu zachránit i jiné světy, které už Mraziví zničili.“

„Myslíš Sabik?“

„Třeba.“

Přemýšlela.

„To by bylo krásné,“ řekla potom. „Tak co budeme dělat teď?“ zeptala se s nadějí.

„Teď?“ dělal, že nepostřehl její úmysl. „Teď musím někde sehnat dobrého kuchaře. Na Sadiře jsem si uvědomil, jak moc mi chybí dobré jídlo.“ Zvedl hlavu a viděl úžas a zlost v jejích očích. Pobaveně se pousmál. „Ale právě teď tu mám práci důležitější než všechno jídlo na světě.“ Dokončil větu a vykročil k ní.

* * *

Markus Romanus byl k smrti nešťastný. Trpěl velkým hladem a úpornými průjmy. Celý svůj život vnímal jako nespravedlnost. Jeho předkové byli slavní kuchaři na planetě, která se jmenoval Grassias. Dělali kuchaře vládcům a knížatům. A on měl v této linii pokračovat.

Pak ale Mraziví vtrhli na jeho krásnou zemi a zničili ji. Jeho, jako mnoho ostatních, vzali do zajetí.

Stal se obyčejným kuchařem. Tedy, ne obyčejným, ale jedním z těch lepších, co mohli posluhovat Mrazivým.

Jeho duše trpěla, protože musel připravovat vynikající jídla z těch nejdostupnějších a nejobyčejnějších surovin a vděku se nedočkal, jen bití a ponižování. Dávno zjistil, že Mraziví nemají onu vytříbenou chuť. Maso jedli nejraději syrové a nekořeněné a ostatní jídlo také tak. Tak jen otráveně servíroval kejdy pomalu bez úpravy.

Přesto byl několikrát zbit. Po posledním bití měl několik zlomených kostí, a tak ho ostatní z kmene donesli do nemocnice. To bylo na planetě Zavijavě, domovské planetě Mrazivých.

V nemocnici se měl lépe, doktor dostával od kmene nějaké potraviny, tak měl protekci.

S doktorem se dobře povídalo, byl zvídavý a rád se mu chlubil svým uměním. Když ho ale skoro uzdraveného propustil, štěstí se k němu obrátilo zády. Omylem ho zařadili do transportu na Benetnaš.

Zkusil všechno možné, aby se zachránil, ale bylo to marné. Když nabízel služby dozorcům na Benetnaši, jejich šéf se mu vysmál.

Tak se stal sběračem hub. Z polévky dostával úporné průjmy a samozřejmě nikdy nenasbíral tolik, aby se dokázal najíst.

Ztrácel sílu a ani pomoc od jeho zde slabě zastoupeného kmene ho nedokázala zachránit.

Poslední kapka byla, když mu nějaký jiný sběrač poradil, že nejlepší houby rostou v bažinách. Tehdy měl opravdu štěstí. Našel pěknou houbu hned na okraji bažiny. A kousek od ní další. A pak další.

Jak ty houby sbíral, neuvědomil si, že v bažině zabloudil. Najednou měl plnou nůši hub, ale nemohl najít cestu zpět.

Tehdy si sedl do mechu a proklínaje svůj osud se usedavě rozplakal. Žaludek se mu svíral hlady a děsil se pomyšlení, co se stane, až nastane noc.

Jak tak plakal, hlavu v dlaních, měl najednou pocit, že ucítil jahody. Vůně to byla tak intenzivní, že se mu až zamotala hlava.

Rychle zvedl hlavu, aby zjistil, odkud ta vůně přichází. A tehdy se mu zatočila hlava podruhé.

Před ním, asi metr a půl, seděl v mechu muž a v klidu, jako by se nechumelilo, pojídal jahody v něčem, co vonělo a vypadalo jako med.

Markus Romanus chvilku mrkal, aby se ujistil, že to není sen. Avšak síla vůně i věrnost obrazu naznačovaly, že to sen být nemůže.

Chtěl něco říct, ale ústa plná slin vydala jen nesouvislý sten. Muž se zarazil, pohlédl na Markuse a pak mu misku s jahodami a medem nabídl.

Markus vzal opatrně misku do rukou, pak podezřívavě na muže pohlédl. Ten se usmál a kývl.

Opatrně, nejistě vzal Markus jahodu mezi prsty. Chvilku bojoval s pomyšlením si ji narvat hned do pusy, ale pak se přemohl a lehce ji omočil v medu. Pomalu si ukousl a nechával tu rozkoš rozplývat na jazyku.

Cítil, jak všechny smysly pracují, jak chuťové buňky praskají od dlouhé abstinence, a po celém těle se mu rozléval pocit slasti, jaký snad ještě nezažil.

Nevěděl, jak dlouho tak seděl. Pak se neudržel a narval si zbytek jahody do pusy. Rychle strčil ruku do misky a cpal se zbývajícími jahodami. Pak znovu a znovu nabíral med a tlačil ho do sebe, zuřivě se zakusuje do vlastní ruky. Potom ponořil celý obličej do misky, sál tu nádhernou vůni a jazykem se snažil dostat i do těch nejvzdálenějších zákoutí, kde zbývala alespoň troška medu. Nakonec se mu z přemíry jídla a chuti zamotala hlava a omdlel.

Probudila ho voda v obličeji. Zamával rukou a začal prskat. Nakonec se posadil a vytíral si vodu z očí.

Muž, který ho polil, si sedl zase naproti. Markus se snažil zorientovat. Pak si vzpomněl na jahody a muže, který mu je dal.

„Kdo? Kdo k čertu jsi?“ zeptal se, zatímco si muže prohlížel.

„Říkají mi Nik,“ utřel si Nik lehce ruce. „A ty jsi Markus Romanus, jeden z nejlepších kuchařů, co tenhle svět, vlastně, co tyhle světy poznaly.“

Markus Romanus se podíval Nikovi pátravě do tváře.

„Jak to víš?“ zeptal se.

„Prostě to vím.“ Nik si poposedl. „Hele. Čas mě tlačí. Za chvíli se začne stmívat a mě čeká dlouhá cesta. Dám ti proto jasný návrh a jasnou nabídku. Ty řekni buď ano, anebo ne. Jenom tě upozorňuji, že druhou šanci nedostaneš.“ Odmlčel se. „Jsi připraven na tu otázku?“

Markus Romanus kývl.

„Chceš mě následovat tam, kde rostou takovéto jahody, kde je dostatek jídla, kde si můžeš vybírat, co sníš a kolik toho sníš? Pokud ano, staneš se mým otrokem, budeš mě poslouchat na slovo a nebudeš nikdy reptat. Budeš mi připravovat nejlepší jídla, co budeš umět. A upozorňuju tě, že můj jazýček už chutnal věci, které se nosí jen na vybrané královské tabule. Pokloň se mi a já tě vyvedu z tohohle pekla. Ale tam, kam tě odvedu, odtud cesta zpátky nevede.“

Markus Romanus se zamyslel. Pak se sklonil a políbil Nikovi lem jeho šatů. Z čerstvé a vyprané látky zřetelně cítil vůni lučních květin, slabou vůni ženy a kouř z ohniště. V tu chvíli poznal, že černá můra jeho života končí.

Když zvedl uslzené oči k Nikovi, uviděl, že ten se mírně usmívá. V natažené ruce držel něco přímo u jeho obličeje. Markus Romanus opatrně nasál vzduch, aby poznal, co to je. Ucítil zvláštní vůni a zatočila se mu hlava.

Podruhé ten den omdlel.

Nik si nasadil brýle a zamával na někoho v mlze. Za chvíli se vynořilo několik mužů a odneslo Markuse. Když odešli, zůstala jen Kay a Nik.

„Bylo to nutné? Celá ta maškaráda..,“ zeptala se Kay.

„Ale no tak, dopřej mi trošku divadla.“ Nik se sklonil pro Markusovu nůši plnou hub. „Tohle tady nenechám.“ Hodil si nůši na ramena a podíval se na luk na Kayiných zádech. „Nechceš střelit pár krys?“

„Ty chceš jíst zase krysy?“

Trošku pokrčil rameny. „Mají jemné maso. Jemnější než králičí. Nebo to, co nahoře běhá a vypadá jako králík. A hlavně, někomu jsem to slíbil. A sliby se mají plnit.“

Kay sundala luk a přiložila šíp.

„Kolik? Jednu, dvě, nebo pět?“ zeptala se.

„Všechny,“ usmál se Nik.

3

Uplynulo pár dní.

Velkokníže Grigorij Něvský zkušeně zapráskal bičem na poslední otroky, kteří vybíhali z brány. Počkal, až vyběhne poslední, pokynul dozorcům a ti bránu zavřeli. Pak se zamračeně otočil.

„Niku,“ usmál se na postavu, která se objevila za ním, „kde jsi byl tak dlouho?“

„Práce. Moc práce.“

„No, nevím, jestli se s tím Magdalena spokojí.“

„Byla tu?“

„Několikrát,“ pokývl velkokníže hlavou. „Bere si nemocné a zraněné. Proto zavíráme bránu.“

„Takže ji tu uvidím?“

„Ne. Dneska nepřijde. Ale bránu zavíráme pokaždé, aby to otrokům nebylo divné. Nechala ti tu nějaké dopisy.“

„Dopisy?“

„Jo.“ Velkokníže se vydal dozadu, kde odhrnul nůši s houbami a sáhl do mezery mezi kameny. Vytáhl pár dopisů a podal je Nikovi.

„Jsou nějaké jiné zprávy ze Sadiry?“

„Jsou.“ Grigorij se posadil na hromadu hadrů a pokynul rukou Nikovi. Pak sáhl pod sebe a vytáhl láhev.

„Myskin. Prý ho rád piješ.“ Vytáhl špunt a podal láhev Nikovi.

Nik hmátl instinktivně po láhvi. „To jo. Kdo to poslal?“

„Vzteklý Pes.“ Počkal, až se Nik napije, a natáhl ruku. „Ptal ses, co je nového? Tak nové je to, že Mraziví zase zaútočili na Sadiru.“

„Nekecej!“ trhl sebou Nik. „A jak to dopadlo?“

„No, vyhráli jsme. Jinak bychom se to nedozvěděli. Pět set Seleleků vyrazilo s obrovským beranidlem z mezihvězdné brány a úplně lehce prorazilo ty obranné brány, co jsou na Sadiře. Naštěstí Loki nechal kdysi udělat pojistku, že když budou všechny tři brány otevřené, sesype se seshora hromada kamení. Tak to zabránilo nejhoršímu. Ale přesto Selelekové pobili posádku u bran a až posily se Vzteklým Psem je přemohly.“

„Pět set. To je dost málo na obsazení Sadiry.“

„Nešlo jim o obsazení. Byla to jen výzvědná skupina. Měli zjistit, jak to tam vypadá, a vrátit se. Mezi zasypanými bylo několik Mrazivých a také dva otroci, s největší pravděpodobností čarodějové, kteří měli otevřít bránu na zpáteční cestu.“

Nik mlčel a přemýšlel.

„Proč nás nenechají na pokoji?“ zeptal se nakonec. „Kde se v nich bere ta nenávist a touha nás vyhladit? Udělali jim snad původní lidé něco zlého? Nebo je to jen touha ovládnout vesmír?“

„Nevím.“ Velkokníže se napil a podal láhev Nikovi.

„Každý jiný by to po tolika porážkách vzdal, a oni ne.“

„Už vědí, že Sadirovce není možné zabít normálně. Rovnou jim sekají hlavy.“

„To není dobrá zpráva. Znají naše slabiny, a my jejich ne.“

„Třeba nemají žádnou slabou stránku.“

„Musí mít. Musíme najít nějakou jejich slabinu. Něco, co by zvrátilo misky vah na naši stranu.“ Nik držel láhev a sledoval hladinu kořalky v ní. „Přemýšlej, Grigoriji.“

Greg vypadal, že přemýšlí. Když to trvalo dlouho, pokrčil rameny. „No, Sadiru zatím udržíme. A o Benetnaši snad nevědí.“

Nik se napil. „Až sem přijde někdo ze Sadiry, tak dej vzkázat Lokimu, ať vytvoří labyrint. Se slepými uličkami a pastmi. On už bude vědět jak. Tři brány jsou nedostačující. To už mu snad došlo. A Magdě a ostatním vzkaž, ať zkusí vyčistit Chort a Sabik.“

„Chort a Sabik?“ trhl sebou Grigorij.

„Ano. Může to být zase cesta k přežití. Pokud by nás porazili tady.“

„Ale myslel jsem, že Chort a Sabik byly kompletně zničeny a cesta na ně vymazána.“

„Cestu vymazali jen Mraziví. Naštěstí Nair al Saifané si na kůži poznamenali pár planet, na které Mraziví útočili, a z té kůže už to nevymazali,“ usmál se Nik.

„Takže cesta na můj svět existuje?“ zeptal se Grigorij s nadějí v hlase.

„Existuje. Ale jak jsi sám kdysi řekl, je tam jen písek a žravka.“

„Ale ty jsi řekl, ať je zkusí vyčistit.“

„Ano. Mluvili jsme o tom, že by na těch planetách mohli zkusit lehce kyselý déšť. To by mohlo žravku zničit a mohla by se rozpadnout na původní hmotu.“

„A?“

„A to právě nevím. Mám strach, jestli ten déšť nepoškodí tvoji zemi víc než žravka. A pokud nedokážeme původní hmotu přeměnit na něco užitečného, čeká nás pomalé osazování a zalidňování.“

„Ale přesto. Udělejte to. I kdyby to mělo trvat stovky let, Mraziví už by se na ten svět dostat neměli.“

„To nevíš.“

„Udělejte to. Prosím!“ naléhal Grigorij.

„To víš, že to uděláme,“ usmál se Nik. „Vysadíme tam stromy a vypustíme vlky, abys mohl zase v krutých zimách jezdit lovit.“

„Ani nevíš, jak mi to chybí.“ Grigorij měl slzy v očích.

„Ale vím. A rozumím ti,“ podal mu Nik poloprázdnou láhev. „Ani ses nezeptal, kde jsem se tu vzal,“ změnil téma.

„Ty jsi nepřišel vraty?“

„Ne. Spustil jsem se horem. Tam, kde je plošina s gongem. Postavili jsme tam výtah. Tedy, několik výtahů nad sebou. S velkou plošinou. Tak se dostaneme k vám nepozorovaněji a můžeme nakládat rovnou na výtah. A hlavně, je to na kopci, ušetříme stovky metrů nejprve cesty z kopce a pak nahoru. Teď to půjde rychleji. Jeden výtah končí těsně nad hranicí mlhy, pak je tam překládací plošina na druhý, ještě větší výtah. A domluvíme si znamení podle gongu. Pojď se podívat.“

Grigorij se zvedl a kývl na ostatní dozorce. Ti začali otevírat bránu. Nik zmizel na schodišti ve chvíli, kdy dovnitř začali vbíhat první otroci s plnými nůšemi hub.

Když ukázal Gregovi, co chtěl, nechal se vytáhnout nahoru. Během chvíle se protáhl tunelem a vyrazil ke svému sídlu. Rozhodl se, že to bude spíš jenom taková tvrz, než najde lepší místo na stavbu pořádného paláce.

Hotovo už bylo první patro, stavělo se ze dřeva. Prošel branou a byl v hlavním sále. Vzadu za sálem měl menší místnost, určenou pro soukromé audience. Byl tam stůl na mapy, stolek na občerstvení, pár židlí a to bylo všechno. Zatím to muselo stačit.

Stoupl si ke stolu s občerstvením a z dřevěné dlabané lahve si nalil do dvou dřevěných pohárů medovinu. Pak poháry odnesl ke stolu na mapy, sedl si a počítal. Když se dopočítal dvanácti, otevřely se dveře a dovnitř vtrhla Kay.

„Proč jsi mě nevzal s sebou?“ zeptala se.

„A proč? Chtěl jsem si jen popovídat s Gregem,“ ukázal jí na pohár na stole.

Zamyšleně ho pozorovala. Pak pohár vzala a napila se. Ruka se jí lehce třásla.

„Nechci odejít,“ začal ji uklidňovat. „Opravdu. Zkoušeli jsme nový výtah. Musel jsem se s ním domluvit.“

Odložila pohár a v očích měla slzy.

„Kay, nemusíš mít strach.“

„Tolikrát jsi odešel a říkal jsi, že hned přijdeš.“

„A přišel jsem.“

„Ale až za dlouho.“

„Nebyla to moje vina, vždyť to víš.“

Kývla. „Já vím.“ Už vypadala klidněji.

Sáhl pod oblečení a vytáhl dopisy.

„Co to je?“

„Dopisy.“

„Od ní?“

„Ano, od ní,“ odpověděl podrážděně.

Otevřel první a začal číst. Sledovala jeho obličej a on se snažil nepohnout před ní ani svalem.

Venku byly slyšet hlasy poddůstojníků, kteří cvičili vojáky.

„Píše,“ řekl, když dočetl, „že propustila většinu vojska do zálohy. Potřebuje, aby se země znovu zalidnila. Ale není si jistá, jestli to pomůže, ve starých knihách se dočetla, že původní válečníci na tom s rozmnožováním nebyli moc dobře.“

„To je vše?“

„Ne,“ odmlčel se. „Král Kleofáš se žení a zve mě na svatbu.“

„Jenom tebe?“ zeptala se.

„Pozvání platí samozřejmě pro všechny, koho budu chtít vzít s sebou.“

„A vezmeš mě?“

Dělal, že přemýšlí. „No, bojím se, abys nepodřízla Magdalenu nebo nějakou služebnou. Jsi tak trochu žárlivá.“

Zamračila se. „Nejsem žárlivá.“

„A co ty ženský tady? Proč se mi vyhýbají?“ zeptal se s úsměvem.

„Nevím. Zeptej se jich sám.“

„Ptal jsem se a prý jsi vydala varování, že vlastnoručně podřízneš každou, která se mnou bude koketovat.“

„Která mrcha ti to řekla?“ vylítla.

Vzdychl a podíval se z okna. „Musíš se kontrolovat. Pokud budeme na Sadiře, budeš se muset smířit s některými věcmi, které ti nebudou dělat moc dobře.“

Mlčela.

„Hodláš s ní spát?“ zeptala se po chvíli.

„Budu spát s každou holkou, se kterou budu chtít spát. Prostě to tak ber a zvykni si na to.“ Nalil si do poháru trochu medoviny a napil se.

„Tak co?“ zeptal se Kay, když ticho trvalo už moc dlouho.

„Je ta Magda aspoň hezká?“ ušklíbla se.

„To musíš posoudit ty.“

„Já? Copak ty to nevíš?“

„Ne, já mám na ženský štěstí. Mně se totiž líbí každá,“ usmál se a znovu si nalil.

Praštila pohárem o stůl a odešla ven. Sledoval ji z okna, jak napnula luk a začala posílat jeden šíp za druhým do terče. Střílela šípy takovou rychlostí a na takovou vzdálenost, že většinou jeden šíp se ještě nezabodl do cíle, když už z luku vystřelila další. Přemýšlel, jestli se Magda dokáže ubránit tak rychlému útoku.

Otočil se od okna a zaťukal prázdným pohárem o stůl. Vstoupil člen osobní stráže, který stál přede dveřmi.

„Sežeň mi majordoma. Nebo ne. Rovnou mu řekni, ať se podívá, jestli tu není nějaký opravdu zkušený krejčí. Pak potřebuji koželuha. Dole jsou natažené kůže z jelínků, chci je vydělat. A sežeň mi nějakou barbarku od Sabikovců. Ale opatrně, oni si říkají indiáni, tak ne, že ji nazveš barbarkou.“ Nik se podíval z

okna, kde Kay stále pouštěla šípy jeden za druhým. „Nebo mi místo indiánky přiveď raději indiána. Nemá cenu riskovat, už takhle je nás tu málo.“ Konec řekl spíš pro sebe a propustil stráž.

Během několika dalších dní Nik Kay schválně provokoval. Nechával se vidět s jinými, ale Kay nepřehlížel. Dával jí najevo, že ona je ta první, ale ne jediná. Pomohlo to. Kay se začala uklidňovat a její zuřivé střelecké výstupy přestaly. Po několika dnech si ji nechal zavolat.

„Pozítří jedeme na svatbu,“ oznámil jí, když se dostavila.

Kývla. Pozorně ji sledoval.

„Jak jsi připravena?“ zeptal se.

„Myslíš duševně?“

„To také. Ale co si oblečeš?“

Zamyslela se. „Tady nic není, jen otrocké hadry a pracovní obleky. Z toho nic neudělám. Ale myslela jsem, že na Sadiře něco najdu.“

„Jsi ze Sabiku. Měla bys mít něco místního.“

Posmutněla. „Sabik je mrtvá planeta. Tam těžko najdeme nějaké šaty.“

Podal jí dřevěnou truhlici. „Chtěl jsem ti to dát, až pojedeme, ale myslím si, že by sis to měla vyzkoušet, kdyby to potřebovalo někde upravit.“

Položila truhlici na stůl a opatrně ji otevřela.

„Jsou krásné,“ vydechla a vytáhla šaty.

„Myslel jsem, že jsi podobné u vás nosila.“

„Ne. Já jsem měla většinou obleky bledých tváří, ale tyhle jsou lepší.“ Zvedla košili.

„Ta je z látky,“ podotkl Nik. „ Ale sukně a halena je z kůže jelínků. Nechal jsem to udělat dvakrát, jednou máš místo sukně kalhoty, abys mohla na koně.“

„Je to krásné. Jak jsi věděl, jakou mám velikost?“

„Jsi podobná Červenému Oblaku, tak jsem to zkoušel na ní.“

„Ona byla před tebou nahá?“ zamračila se.

Mlčel.

„Promiň,“ řekla po chvilce.

„V pořádku,“ odpověděl. „Máš tam ještě vyšívaný pásek, nějaké rozety a jiné ozdoby. Řekni, co ještě budeš potřebovat, a doděláme to. Mokasíny budou zítra. Samozřejmě toulec na luk a šípy a pouzdro na dýku,“ pronesl neutrálně.

„Děkuju,“ políbila ho. „Budu se snažit ti neudělat ostudu.“

„Chovej se přirozeně. Pokud budeš nejistá a nepřirozená, je to horší, než když uděláš nějaké faux pas.“

„Co?“

„Trapnou situaci,“ vysvětlil. „A říkej

prosím, a ne

co.“

Otočila se znovu k bedýnce a začala se svlékat. Pozoroval ji a přemýšlel, kolik práce chtěl ještě udělat. Ale práce počká.

Pozítří vyrazili. Pozván byl i velkokníže Grigorij, jenž předal svoje pravomoce zástupci, a prošli branou. Přestože je hlídka poznala, museli absolvovat proceduru opatrného prolézání branami. Byly už opraveny a před nimi stály ještě zátarasy, které měly znemožnit útočníkům prorazit všechny, jak se jim to povedlo minule. V jednom místě byl už hluboký příkop s malou lávkou. Všude se pilně pracovalo.

V klidu došli až k cimře, kde se válel Vzteklý Pes.

Stráž u dveří nejdřív zazmatkovala, ale když poznala nejvyššího velitele Sadiry, vzdala mu čest a nechala ho projít.

„Nazdar, dědku,“ pozdravil Nik, když vstoupil do místnosti.

Ten se zamračil. „Kurva, Niku, neříkej mi dědku před tak krásnou ženskou,“ sjel pohledem Kay. „Jste tu nějak brzo.“

„Není kam spěchat. Cesta je daleká, chceme se ještě zastavit u pána z Neumětel a u Drakula.“

„To ani nemusíte. Ti už jsou dávno na hradě krále Kleofáše.“

Nik se zachmuřil. „A ty jedeš s námi?“

„Ne,“ zakroutil Vzteklý Pes hlavou, „vyjedu co nejpozději a nechci se zdržovat v žádném hradu. Jen na obřad a zpátky.“

„Bojíš se útoku?“

Vzteklý Pes kývl. „Dokud nebude labyrint hotový, chtěl bych to tu mít pod kontrolou.“

„To chápu.“ Nik přešel ke krbu a začal si nahřívat ruce. „Dáš nám koně a doprovod?“

„Koně vám dám. Doprovod ne. Jedině, pokud mi to poručíš jako velitel.“

„Poroučet ti nechci.“ Nik se usmál.

„Tak dostanete jen koně. Cesty jsou bezpečné, barbarů je jen hrstka a nemají důvod útočit. Knížata, která by spolu bojovala, jsou taky pryč. Pozdravujte paní Magdalenu, ona vás stejně bude sledovat celou cestu, a kdyby bylo potřeba, tak zakročí.“ Podrbal se na nose a po očku sledoval Kay.

„Koní budeme potřebovat víc, máme nějaké dary pro novomanžele,“ ukázal Nik na pytle s věcmi, které táhli s sebou.

„To není problém, koní je hodně.“ Vzteklý Pes zařval na stráž a poslal pro několik vojáků, kteří se ujali zavazadel. „Musíme pěšky až k Barbarským pláním. Tady koně nemám,“ pokračoval Vzteklý Pes, když si vojáci naložili vaky na záda.

Pomalu procházeli ledovým tunelem. Kay šla se Vzteklým Psem vpředu, Nik s Grigorijem za nimi. Nik přemýšlel, kde by ještě sehnal nějaké dary pro svatebčany. Jako dar vezl Nik jedno brnění z Benetnaše i několik druhů sušených hub. Ty stejně asi dostane od Kleofáše Pandora s Lokim. Jako hlavní dar měl pro Kleofáše meč Mrazivého, kterého osobně zabil. Ale bylo to málo. Kleofáš se s tím bude muset smířit. Až bude mít zmapovanou Benetnaš, může mu třeba symbolicky věnovat nějaké panství na tomto světě. Ale to je hudba budoucnosti.

Šel opatrně, aby neuklouzl po ledě na dně tunelu, a sledoval Kay, jak jí sluší šaty z jemně vydělané kůže benetnašských jelínků. Na zádech se jí houpal luk a toulec se šípy a u pasu ve zdobeném pouzdře dýka.

„Co vezeš jako dary svatebčanům ty?“ zeptal se zamyšleně velkoknížete Něvského, a hned toho litoval. Grigorij jako dozorce těžko mohl nahromadit něco, čím by uctil krále Kleofáše, a i na Sadiře pobýval jako host. Východní knížata mu sice prý věnovala jedno panství, ale po válce s Mrazivými to byly spíše ruiny bez života než knížectví.

„Pár drobností mám,“ pokýval hlavou Grigorij. „Není to nic zajímavého, spíš takové kuriozity. Dukát z Nair al Saifu, zvláštní talíř s měňavým motivem z Grassiasu, zlatou šupinu ze zlatého draka z Etaminu a kresbu s erotickým motivem vytetovanou na lidské kůži.“

„Co?“ Nik se úžasem zastavil. „Kdes to všechno sehnal?“ zeptal se, když po chvíli velkoknížete dohonil.

„Kde se dalo. Minci jsem vyměnil s Nair al Saifany za kus bahnice a tisíc kamínků. A to ostatní,“ usmál se, „měl schované ve zdi můj předchůdce, Kvasiva Gizma Dunas. Našel jsem to, když jsem vyhazoval ty hadry, na kterých se pelešil.“

„Teoreticky to patří mně. Já jsem Kvasivu Gizmu oddělal. Takže je to kořist,“ zamračil se Nik.

„Teoreticky asi ano, ale prakticky si trhni nohou,“ zasmál se Greg.

„S tím erotickým motivem si možná šplhneš u Marie.“

„S tím počítám.“

Nik naštvaně přidal do kroku a přidružil se ke Kay, která vedla rozhovor se Vzteklým Psem o střelbě z luku na pohyblivý cíl. Pomalu přicházeli do tvrze na Barbarské pláni. Tam se rozloučili se Vzteklým Psem a vyrazili dále. Cestou narazili na konvoj vyléčených otroků z Benetnaše, tak se chvíli zdrželi povídáním. Otroci byli nadšeni novou svobodou a možností volby usadit se, kde se jim to bude zamlouvat.

Knížata s Magdalenou nechala postavit na cestě malé stanice, kde byly zásoby jídla a pití. Tyto stanice se pomalu měnily ve vesničky, jak někteří otroci zůstávali, a později i v města. Spojnici mezi městy se potom říkalo Cesta otroků a táhla se vlastně až k pobřeží Magdina knížectví. Stala se důležitou cestou pro karavany.

Skoro všichni otroci, kteří byli posláni z Benetnaše, se rychle uzdravili hned v bývalé pevnosti Mrazivých. Těžší případy byly odtahovány na saních ledovým tunelem až do tvrze na Barbarské pláni, která se pomalu měnila ve velký lazaret.

Za několik dní dorazili k hradu pána z Neumětel. Byl částečně opraven. Okolo už stálo několik vesnic. Bylo pozdní léto, někde se nestihlo kvůli válce zasít, ale přesto lidé s nadějí hleděli do budoucna. Uvnitř hradu se budovalo hlavně opevnění, místní posádka byla sice malá, ale tvořili ji Nesmrtelní z Magdina vojska, takže profesionalita byla patrna na první pohled. Teď se připravovaly hlavně pasti, loňská zima přitáhla k obydlím podivná zvířata, a tak nikdo nehodlal nic riskovat.

Nezdrželi se dlouho a vyrazili dál. Další významná zastávka byla u trosek hradu mladého knížete.

Kníže uhořel ve věži při obraně hradu v poslední válce. Nik postál u hrobu toho, kdo mu kdysi udělil svobodu, a pasoval ho na rytíře. Vyprávěl ten příběh Kay a Grigorijovi, přestože ho oba znali. Když byl v nejlepším, ozvalo se mu za zády zašramocení. Prudce se otočil s rukou na meči.

„No, snad jsem tolik neudělal, hned se nečerti,“ ozval se za ním mužíček.

„Lékárníku,“ usmál se Nik.

Lékárník chvilku Nika pozoroval a pak se mu obličej protáhl do úsměvu.

„Á, otrok, který zabil Bachmatucka. Tehdy jsem si myslel, že náčelník těch barbarů má v hlavě nasráno, když se nechal takhle oblbnout, ale to jsem nevěděl, že otrok je vlastně král a otrokem je jen dočasně. Přišli jste se podívat na hrob?“ protáhl se okolo Nika a položil na hrob pár kytek. „Jednou tady bude velká hrobka,“ pokýval lékárník hlavou. „Ale možná nebude, kníže neměl příbuzné, tak ani žádný bastard to tu nedostane. Nejspíš nějaká náplava se slámou v botách, a ten už mu pořádnou hrobku nepostaví.“ Narovnal se, až mu zapraskalo v zádech. „Škoda ho, mohl udělat velký věci, a on se nechá zabít, blbec jeden.“ Otřel si obličej rukávem a otočil se k nim. „Neznáme se odněkud?“ zeptal se Grigorije.

„Vyřezával jsi mi šíp, tam v tom posledním knížectví.“

„Jo, to je ten trouba, co křepčí na cimbuří, když okolo lítají šípy. To je taky nápad, měl bejt zalezlej a mohl jsem mít o práci míň.“ Protáhl se zase okolo nich a zamířil do ruin. Po několika krocích se zastavil a otočil. „Kdybyste potřebovali nějaké bylinky nebo masti, můj dům pořád ještě stojí.“ Otočil se zpět a odcházel.

Sledovali malou postavu s křivýma nožkama, jak se pomalu zmenšuje.

„Má pravdu. Tady tohle knížectví dostane nějaký ňouma, co k němu nebude mít vztah,“ povzdechl si Nik. „Nechceš ho ty?“ otočil se na velkoknížete.

„Už jsem jedno knížectví dostal. Od pána z Neumětel. Jako ňouma se slámou v botách.“

„On rozdává knížectví?“

„Je to jeho původní knížectví. Padli na něm jeho synové,“ smutně pokýval hlavou velkokníže.

4

Projeli zničenou krajinou východních knížectví. Nik byl zasmušilý a o něčem přemýšlel.

Když dojeli do Šáhova hlavního města, byli oficiálně přivítáni a dostalo se jim velkých poct. To začalo být Nikovi podezřelé, a jak se ukázalo, oprávněně, protože Šáh ho hodlal využít jako spojence při uplatňování nároku na některá území v Chánově říši. Nik slíbil, že se za Šáhovy požadavky postaví, což zase vyvolalo podezření u Šáha, který pochopil, že Nik má něco za lubem.

Po několika dnech u Šáha vyrazili a dojeli do Magdina knížectví. Tam na ně čekala zpráva, že Magdalena odjela do Západní ligy. Začalo se tam rozmáhat loupení, tak jela podpořit těch několik knížat, co tam zbylo, a pomoci skoncovat s tímhle zlořádem, dřív než se to rozmůže a přeroste v nepokoje.

Poslali zavazadla napřed a vyrazili do Západní ligy. Cesta vedla přes moře. Některá území Šáhovy říše sice přímo sousedila se Západní ligou, ale tam, kam jeli, to tak nebylo. Dorazili právě včas.

Srocení lidí, popraviště, tribuna. Magdalena, nějací strojení panáci a zástupci města.

Nik se nechal ohlásit a rovnou z koní šplhali na tribunu. Magda seděla na hlavním místě, vedle ní prázdné křeslo s knížecí korunkou a erbem, znak toho, že zastupuje právo zesnulého knížete. Na pořadu dne a jako hlavní program večera – setnutí hlavy.

Nik okamžitě vyhodil zástupce měst z jejich polstrovaných křesel a nechal usadit sebe a svůj doprovod hned z druhé strany.

Magda se jen lehce uklonila, šaty temně rudé, přecházející až do fialova. Vážnost situace jim nedovolila uvítat se formálně.

Nik se lehce uklonil a posadil se.

„Jen jedna poprava?“ zeptal se šeptem.

Kývla. „Tahle banda má prý šest členů. Chytili jsme jen náčelníka. Tak doufám, že ho zkusí osvobodit, než ho popravím.“

„A myslíš, že tu jsou?“

„Cítím je.“ Magda se lehce předklonila, aby viděla na Kay, sedící Nikovi po pravé ruce. Jejich oči se střetly. Magda se náznakem uklonila a Kay úklonu opětovala.

„Cítím je, ale nevidím,“ podívala se Kay po pravé ruce a formální úklonou pozdravila velkoknížete Grigorije.

„Já je vidím. Tři z nich.“ Kay se zúžily oči do tenkých čárek.

„A jak je poznáš?“

„Mají luky a připravují se ke střelbě.“

„Máš mé povolení je zabít,“ řekl Nik rychle.

Kay prudce vstala a strhla z ramene luk. Okamžitě natáhla tětivu, přiložila šíp a vystřelila. Aniž by sledovala let šípu a zásah, rychle sáhla do toulce a poslala další dva šípy. Nik neviděl postavy, ale viděl, že dva šípy zajely do vozu se senem a jeden do doškové střechy protější hospody.

Na náměstí se rozhostilo ticho. Nějaké dítě začalo plakat.

Magda vstala a ukázala vojákům na vůz. Ti začali shazovat slámu.

Ukázalo se, že sláma je jen zástěrka, pod ní byla dřevěná konstrukce a v ní zbudován primitivní úkryt. Z něj vytáhli dvě mrtvoly se šípem v krku.

Ozval se řev a z hospody další ozbrojenci vytáhli za vlasy polonahou ženu a vynesli další mrtvolu. Tentokrát byl šíp v prsou.

„Vynikající rána,“ podotkl Nik.

„Viděla jsem jen koukat ven špici šípu, musela jsem riskovat. Pokud by byl levák, netrefila bych,“ komentovala to Kay.

„Trefit někoho, koho nevidíš, to je opravdu umění,“ pochválila Magda Kay. Ta si sedla a ani nepohnula brvou, luk položený na klíně tak, že jeden jeho konec šťouchal do Nika a druhý do velkoknížete.

„Ještě dva,“ přerušil Nik ticho. „Kde asi jsou?“

„Dole, mezi lidmi.“ Velkokníže se předklonil a pátravě se rozhlížel. „Udělal bych to taky tak. Nejdřív pár vrahů, co zabijí šlechtu a vyvolají paniku. Zatímco se vojsko bude zaobírat zraněnými a hledáním vrahů, další osvobodí vězně.“

„Dej příkaz k popravě. A sledujme, na koho se bude popravovaný dívat. Odtud bude čekat pomoc.“

Magda zvedla ruku s kapesníčkem. Katovi pomocníci chytili odsouzeného, donutili ho pokleknout a položit hlavu na špalek. Společně sledovali jeho vyděšený pohled, těkající z místa na místo. V jeden moment se odsouzencův pohled na chvíli zastavil. Rychle se snažili zaměřit, na co to bylo.

„Ty dvě ženský,“ upozornil velkokníže na postavy v čepcích.

„Ženský?“ zeptal se Nik a sledoval postavy. „Co když se pleteme?“

Jedna si upravovala čepec.

„Chlupatá ruka,“ upozornila Kay a poslala tím směrem dva šípy.

„Ne do krku,“ stihl varovat Nik, když šípy zajely do hlav v místě uší.

Dvě postavy padly na zem. Nějaká ženská zaječela a lidé začali panikařit.

Kay si zase sedla a Magda pustila kapesník. Kat spustil sekeru a hlava odpadla. Krev vystříkla daleko z popraviště.

Kay se z krku vydral lehký sten a Nikovi přeběhl mráz po zádech. Po očku sledoval Kay, jak zrůžověla a s divným leskem v očích sledovala popraviště.

„S tebou holka budou ještě asi problémy,“ pomyslel si.

Vojáci mezitím dorazili k obětem Kayina střeleckého umění. Na místě se vytvořil malý plácek. Strhli mrtvolám čepce, aby bylo hned jasné, že to byli zbývající členové bandy v ženských šatech. Ozvalo se jásání a provolávání slávy, jak Magdě, tak i Kay. Nakonec někdo poznal i Nika; jásání okamžitě zesílilo.

Každé dítě znalo příběh, jak zmizel v bitvě na Barbarských pláních. Jako jediný se prý nezměnil v holubici, ale odjel v přestrojení bojovat proti Mrazivým na jiné světy. Tahle legenda se utvářela a měnila podle toho, jak bylo potřeba.

Nik z toho začínal být rozpačitý, nebyl zvyklý na takovéto pocty, zatím zažil od davů spíš jen nenávist.

Proto jen několikrát pokynul a snažil se zmizet. To jim ale nebylo dopřáno; nakonec se museli nechat davem doprovodit na radnici, kde až do večera přijímali různé delegace a gratulace.

V noci se dohodli, že dál budou cestovat inkognito. Magda poslala svůj doprovod zpět a ráno vyrazili ve čtyřech ke Kleofášovi.

Projeli okolo knížecího hradu. Hlavní brána byla uzamčena řetězem. Na ní byl přibitý zlomený klíč, zlomený meč a rozpůlený erb. Značilo to, že knížectví je bez pána, že padl v boji a s ním vymřel celý rod.

Celé to působilo smutně a ponuře.

Jeli dál. Projížděli malými knížectvími Západní ligy a přibližovali se ke Kleofášovu království.

Když projížděli předposledním knížectvím, zastavili se na oběd v jedné hospodě v hlavním městečku. Venku se rozvalovalo deset chlapů v potrhaných uniformách a zevnitř zněl opilecký řev.

Jakmile vstoupili, rozhostilo se na chvíli ticho, jak to bývá vždy, když vstoupí někdo nový a neznámý. Jejich meče a dýky zamezily pískání a různému povykování na ženský doprovod a Kayina odlišnost jak v obleku, tak i ve vzezření působila nejistotu. Proto si jich nikdo raději nevšímal. Usadili se ke stolu v rohu místnosti a podle smradu z kuchyně a špíny okolo se rozhodovali, jestli si dají něco k jídlu, nebo ne. Nakonec zvítězil hlad a žízeň, a tak, když přišla hostinská, objednali si pečeni.

Nepůsobili nijak výstředně, cesta na koních je pokryla prachem a i Magda nechala svoje šaty zešedivět. To bylo také důvodem, proč si jich hostinská tolik nevšímala, ale věnovala se uřvaným chlapům uprostřed hospody.

Chlap s prasečí tváří měl už zřetelně notně vypito, tak nabyl dojmu, že všechny zajímá jeho moudrost. Vykřikoval svoje bláboly a v Nikovi sílilo pokušení umlátit ho trojnožkou, která se povalovala u pece.

„Jak říkám. S každým se dá domluvit!“ řval prasečí ksicht na své společníky a ti jenom přiopile pokyvovali. „Mohli jsme se s nimi domluvit. Předtím jsme se taky domluvili. Posílali jsme jim otroky a byl klid!“

„Jo jo.“

„Ale ten blb se rozhodl válčit. A podívej, jak to tu vypadá. Tady hospodská přišla o svýho starýho. Nemám pravdu? Řekni, kde ti chcípl starej?“ otočil se na hostinskou.

„Můj muž padl, když Mraziví vtrhli na naši zem. Nevyjednávali. Jen zabíjeli. Padl jako hrdina při obraně svojí země,“ odpověděla potichu hostinská.

„Drž hubu, krávo blbá!“ obořil se na ni. „Protože ten kretén s tou svojí děvkou je vyprovokovali. Aby mohli nahnat šlechtice do války a tam je nechat pochcípat. No, nemám pravdu?“ otočil se na svoje společníky.

„Jojo,“ přikyvovali.

„A ti hlupáci ho poslechli. A pochcípali a on si teď zabere jejich hrady. Pěkně si to vymyslel, hajzl jeden.“

„Ty, Klingere, ale já slyšel, že nemá žádný království. Ani hrad,“ odvážil se oponovat jeden z jeho přátel.

„Ty pytle blbosti, ani nemusí. Všechno mu tu patří, hajzlovi. Já ho dostat do rukou! Já bych jemu a tý čubce ukázal... Já bych jim vysvětlil, kdo je hrabě Klinger.“

„Ale nekecej, Klingere. Podělal by ses strachy,“ zasmál se někdo.

„Hovno podělal. Podělali se všichni okolo, když se jelo na Mrazivý. Poslechli ho jako ovce. Nechat se zabít,“ odhrkl si pohrdavě. „A co udělal Klinger? Zavřel se na svým hradě a neposlal ani jednoho vojáka. Proto jsem si mohl vyřídit starý účty a sebrat si zpátky to, co mi kdysi ukradli. A ještě něco navrch. Jako úrok,“ zachechtal se a pozvedl žejdlík. „Na další vítězství!“

Nik se začal zvedat, ale Magda mu lehce položila ruku na rameno.

„Nešpiň se s ním,“ zašeptala.

„To mu nesmí projít.“

„Neprojde. Neboj,“ kývla na hostinskou. Ta přišla a utírala si slzy zástěrou.

„Kdo to je?“ zeptala se Magda a ukázala bradou na řvouna.

„Nevím, paní,“ pokrčila rameny hostinská.

„Ale víš,“ podívala se jí Magda do očí. „Ulev si a řekni nám, kdo to je. A já ti slibuji, že už nikdy nebude urážet ani tvého hrdinného manžela, ani tebe. Tak povídej,“ pronesla hlasem, kterému se nedalo odmítnout.

Hostinská několikrát naprázdno polkla a pak pomalu třesoucím se hlasem spustila.

„Je to ten největší lump pod sluncem, paní. Prohrál, co mohl, v kartách a propil v hospodách. Aby mohl zaplatit dluhy, dal do zástavy rodinné polnosti a statky po předcích. Když se mělo bojovat, ukryl se a dělal nemocného. A potom, když většina šlechty padla, zabral okolní hrady a teď je tu pánem. Dělá si, co chce, protože jeho vojsko neutrpělo žádnou škodu.“ Odmlčela se a trhla sebou, jako by se probudila ze sna. Chvíli jen tak zírala, pak se vysmrkala do zástěry. Magda jí ukázala rukou, že může odejít.

„Hrabě Klinger?“ přemýšlela. „Ano. Už si vzpomínám.“

„Na co?“ zeptal se velkokníže.

„Nechala jsem popravit všechny šlechtice, kteří se nezúčastnili boje ve východních knížectvích. Ale tenhle mi unikl.“

„Nechala jsi co?“ Nik se překvapeně otočil na Magdu.

„V noci je vytáhli z postele služebníci a na nádvoří je sťali. Ale Klinger mi unikl, protože vlastně už žádný hrad neměl, nebyl jeho. Prohrál ho v kartách rok předtím a nový vlastník ho tam asi nechal přebývat,“ přemýšlela.

„Ty jsi popravila šlechtice?“ Nik kroutil hlavou.

„Jistě.“ Magdin hlas ztvrdl a v místnosti se začalo ochlazovat. „Co s nimi? Schovávali se, zatímco jiní umírali.“

„Ale popravit šlechtice?“

„Kušuj,“ zamračila se na něj. „A co jsi udělal ty? Jednoho jsi vyhodil z okna a ty dva, co popravil Kleo, to bylo na tvoje přání.“

„Ty jsi vyhodil šlechtice z okna?“ Velkokníže vypadal překvapeně.

„Byla to sebevražda,“ odsekl Nik a otočil se k Magdě. Ta si ho ale nevšímala a mezi zuby drmolila zaklínadlo.

Ozvalo se lusknutí.

„No a?“ probrala se Magda z

transu. „Kdybych tě nezastavila, zabil bys ho taky. Tady a teď.“

„Co jsi s ním udělala?“ Nika to začalo zajímat.

„Trošku si s ním před smrtí pohrajeme.“

„Co?“

„Říká se prosím,“ kývla hlavou směrem ke Klingerovi.

Otočili se a začali sledovat stůl uprostřed. Klinger mlčel a byl celý rudý. Jeho společníkům to nevadilo a bavili se mezi sebou.

„Hospodo!“ zařval nakonec. „Přitop! Je tu zima.“

„Zima?“ zeptala se zpocená hostinská.

„No jasně. Mám z toho rýmu jako kráva.“ Na důkaz pravdy se naklonil, přiložil si palec na jednu nosní dírku a mohutně smrkl.

V celé hospodě se rozhostilo ticho a někdo leknutím vykřikl. Z Klingerova nosu vyjel půlmetrový had a bleskurychle se odplazil pod zápraží.

„Kurva, Klingere, co jsi to kde žral?“ zmohl se po chvíli na dotaz jeden z jeho společníků.

Klinger se nadechl k odpovědi.

„Kvak,“ ozvalo se mu z hrdla a na stůl skočila obrovská ropucha. Všichni od stolu leknutím odskočili. Někdo zakopl o židli a složil se na zem.

„Co to je?“ zeptal se kdosi.

Stáli a pozorovali Klingera. Ten seděl, pusu zavřenou a rukama se pevně držel hrany stolu.

„Nepil v poslední době vodu z řeky?“ zeptal se Nik. „To jeden spolyká vajíčka a v žaludku se mu to vylíhne.“

Klinger zakroutil hlavou, tváře nafouklé.

„Neměl by to tak držet, nebo si to najde cestu jinudy,“ podotkl Nik.

Klinger už to věděl taky. Postavil se u židle a z nohavic mu začaly vypadávat houfy tlustých černých pijavic. Hospodská zaječela a omdlela. Slabší povahy vyběhly z hospody oznámit tu novinu ostatním.

„Vy jste doktor?“ zeptal se Nika jeden z Klingerových společníků.

„Tak trochu,“ kývl hlavou Nik.

„Co s tím můžeme dělat?“ Mávl rukama k nemocnému.

Dovnitř vtrhlo několik vojáků. Roztrhané uniformy a celková neupravenost jasně ukazovala, že jde o Klingerovu osobní stráž. Na prahu se zastavili a překvapeně sledovali svého pána a spoušť pod ním.

„Co s ním?“ stočil Nik pohled od vojáků zpět na Klingera. Mezi pijavicemi se začaly objevovat i mušle. „Já bych to nechal, to jsou perlorodky, občas v nich jsou perly, může vykálet docela velký jmění,“ ukázal Nik na mušle.

Klinger zařval bolestí tak silně, až mu z pusy vylétl úhoř a dva malí kapři skoro ke dveřím, a začal si strhávat kalhoty. Když se mu to podařilo, rychle si strhl i podvlíkačky, nepřestávaje kvílet bolestí a vyvrhovat různé říční a mořské potvory.

„Tolik havěti jsem nenachytal za celej svůj život, co ten chlap tady vybleje,“ pomyslel si Nik s trochou závisti.

Když si Klinger strhl podvlékačky až ke kolenům, pochopili důvod jeho bolestného řevu. Mezi nohama, tam, kde bývají chlapi nejcitlivější, visel obrovský krab a držel se klepety obou koulí.

„Co s tím?“ vyděšeně se otočil jeden se společníků na Nika.

„Uříznout.“

„Co?“ zakvílel Klinger a vyhodil ze sebe zase trochu ryb.

„Myslím ta klepeta. Ale stejně bych to vzal radši všechno, tohle už nezachráníme.“

„Ne!“

„Jak chcete. Hele, chlapi, nechci vám radit, ale být vámi, položím ho na stůl na záda a začnu ho mlátit něčím velkým do břicha. Protože jestli se mu tam třeba teď líhne mořský ježek, nechci bejt u toho, až poleze ven, jakoukoliv stranou.“

„Nebude ho to bolet?“

„To já nevím, já ježka v prdeli ještě neměl,“ ušklíbl se Nik.

„Myslím to mlácení.“

„Asi ano. Ale je to pro jeho dobro.“

Kývli na sebe a skočili na Klingera.

„Kapitáne, pomožte jim,“ kývl Nik na seržanta ve dveřích. Ten se neochotně přidal.

Jeden odběhl, a za chvíli se vrátil.

„Násada od lopaty. Stačí to?“

„Od krumpáče by byla lepší. Ale když není nic jiného,“ pokrčil Nik rameny.

Vyhrnuli Klingerovi košili nad prsa. Žaludek měl nafouklý a stále se mu pohyboval.

„Teda, ten tam toho má,“ vyjekl někdo.

„Klingere, neboj. Je to pro tvoje dobro,“ rozpřáhl se ten s násadou nad Klingerem. „Nebo aspoň doktor to říkal.“ Otočil se na Nika. Ten blahosklonně pokývl.

„Glogloglo,“ odpověděl Klinger a vyvrhl pár mořských koníků a jednu sasanku.

Jeho společník vší silou udeřil.

Ze všech děr, co jich Klinger měl, se vyvalila voda a její osazenstvo.

„Tak ještě do druhý nohy,“ nalil si Nik do poháru víno.

Ozvala se další rána a zase šplouchání.

„Vystřídejte se, ať to není jen na jednoho,“ pokývl Nik na jednoho z vojáků. Ten převzal násadu a několikrát přetáhl svého pána přes břicho.

„Další,“ pokynul Nik na jiného vojáka. Ten radostně převzal násadu.

„Vedle,“ komentoval, když rána dopadla na obličej a vyrazila pár zubů. „Není u vojska moc oblíben,“ zašeptal ke stolu, kde Magda, Kay a velkokníže sledovali divadlo.

„Někdo tu chce zdrhnout bez placení!“ probudil Nik kouzelnou větou hostinskou z bezvědomí a ukázal jí prázdný džbánek. Ta začala třeštit oči na spoušť pod Klingerovým stolem.

„Tak další, další,“ netrpělivě zamával na vojáky. „Každý tak jednu ránu. A nebojte se přitlačit, děláte to pro jeho dobro. A klidně vemte i vesničany, oni to taky umí.“

Klinger kvílel. Ještě pár ran, a pak omdlel. Po dvaadvacáté ráně Nik konstatoval smrt.

Kaprál se chtěl hádat.

„No co co,“ uzemnil ho Nik, „operace se povedla. Žádný ryby z něj nelítají. A pokud dojde na soud, kdo ho držel? Vy. Kdo ho mlátil? Vaši vojáci. A co to znamená? Vzpouru. A kde je konec vzpoury? Na konci oprátky. Něco s ním udělejte a pak zmizte. Hlaste se do služby někde jinde. Slyšel jsem, že Vzteklý Pes hledá vojáky, prý je to hodný a slušný velitel, důtky nepoužívá a žold platí včas a v plné výši.“ Zamračeně se otočil ke stolu, kde Magda vyprskla. „A řekněte těm buranům, ať už ho přestanou mlátit.“ Otočil se na rozmlácené tělo, kde houf lidí mlátil do toho, co z Klingera zbylo, vším, co měl po ruce. Mezitím se hbitě proplétala hostinská a sbírala ze země vše, co z Klingera vypadlo.

Kaprál se chvíli mračil, pak se otočil a kývl na vojáky. Ti rozehnali vesničany a sebrali tělo.

„Pohřbíme ho někde cestou v bažině,“ zabručel spíš pro sebe, když odcházel.

„Hrob, jaký si zaslouží,“ souhlasil Nik.

„A co máme dělat my?“ zeptali se Klingerovi společníci.

„Co?“ Nik se pousmál. „Kamarád z mokrý čtvrti je mrtvej, tak být vámi se držím kaprála a dám se k armádě. Život vojenský je život veselý.

Opět se zamračeně otočil ke stolu a varovně se na Magdu podíval.

„No, já nevím.“

„Pánové, kdo mi zaplatí útratu, když on je mrtvej?“ začala lomit rukama hostinská.

Hospoda se v mžiku vyprázdnila. Nik to zaplatil a nechal si ještě připravit zásoby na cestu.

Když odjížděli, hostinská akorát psala křídou na venkovní tabuli:

DNESKA RIBÍ ŠPECYALITY.

„Ta se neztratí,“ ukázal palcem přes rameno na hostinskou velkokníže Grigorij.

5

Konečně jednoho rána dorazili do hlavního města Kleofášova království. Bylo slavnostně vyzdobeno, svatba měla začít už zítra. Náskok, který zpočátku měli, ztratili v knížectvích Západní ligy, ale nevadilo to.

Magda s Kay se spolu oficiálně bavily, ale nebyla v tom žádná srdečnost.

Když dorazili k hlavní bráně, nechtěli je dokonce pustit dovnitř, prach z cest a nepřítomnost doprovodné družiny je řadily mezi obyčejný plebs a ne mezi význačné hosty.

Vše se rychle urovnalo, když Magda předvedla smršť blesků.

Byli oficiálně přijati a ubytováni. Kleofáš i Marie žili ve víru svatebních příprav, tak se jim dostalo jen malé audience a rychlého představení. Odpoledne měla být předsvatební žranice, na kterou se Nik opravdu velice těšil.

V poledne Nik zavítal do královské zahrady. Našel místo, kde původně stálo popraviště, nechal si donést křeslo a malé pohoštění a usadil se.

Vzpomínal na minulost a přemýšlel nad budoucností.

Seděl u stolku a houpal se na židli.

Pomalu upíjel.

Vždy, když dopil, sluha mu lehce dolil. Nik se po něm rozmrzele ohlédl. Zkoumavě se podíval se na tu slzu v poháru a hodil ji do sebe. Sluha opět neznatelně dolil.

„Vzpomínáš?“ ozvalo se vedle něho.

„Výsosti?“ Neotočil se a nevstal. Kleofáš to nekomentoval. Sluhové donesli rychle křeslo a Kleofáš se usadil vedle Nika. Sluha nalil kapku vína do poháru. Přiťukli si. „Co tě sem přivádí?“ zeptal se.

„Hledal jsem tě.“

„A našel?“

„Našel.“

Nik dál sledoval prostranství po popravišti.

„Nejsem zvyklý, že se se mnou takto mluví.“ Kleofáš položil pohár na stolek. Nik se dál houpal na židli.

„Jsem král jako ty. I když bez království.“

„Chceš ho zpátky?“

Nik se přestal houpat. „Chceš mi ho vrátit?“

„Jestli ho chceš... Malé království v horách. Lid vzpurný. Zapomněli na to, co jsi jim dělal, a staví ti pomníky. Já jsem uchvatitel.“ Kleofáš vzdychl. „Klidně ti ho dám zpět. Dostal jsem mnoho knížectví ze Západní ligy. Knížata padla, a koho na jejich místo? Levobočci, bastardi. Máš vidět, co se jich najednou urodilo, a tvrdí, že jsou právoplatní majitelé. A včil mudruj.“

„To je podobné i ve východních knížectvích. Skoro všechna modrá krev zmizela. Vlastně tam zbyl jen Drakul a pán z Neumětel. Ostatní jsou také samozvanci.“

„Co s tím?“

„Chci tam krále.“

Kleofáš se udiveně podíval na Nika.

„Ty chceš kralovat na východě?“

„Ne, já ne. Vím, že by to šlo, stačilo by se jen podívat a dostal bych knížectví jako léno a pak je jen krůček k tomu, aby mě zvolili. Ale budu raději, když se tím pravým stane pán z Neumětel.“

„Je starý.“

„Musí zplodit potomky. To by mu mělo jít. Alespoň mu to trošku zmírní bolest po synech, kteří padli.“

„Ale nestihne je vychovat.“

„Regentem se stane Drakul. Jako protiváha, kdyby se to nedařilo, kdyby se z dětí vyklubalo něco špatného.“

Kleofáš pokýval hlavou. „To zní rozumně.“

„Musí tam být království. Šáh s tím nebude souhlasit, nechce mít dva silné nepřátele na obou stranách. Ale bude to muset přijmout. Má nějaké požadavky na Chánově území, tak bychom mu mohli vyjít vstříc. Na východě už musí být království. Pokud tam zůstanou knížectví, bude to jako dřív. Stále války mezi sebou, a to si už nemůžeme dovolit. Teď je nejlepší doba na krále.“

„Myslíš?“

„Ano. Protože jenom král může legitimně potvrdit léno bastardům, budou ho podporovat. Potom se za něj můžeme postavit my.“

„Kdo my?“

„Já, Magda, ty. My všichni. Pokud uznáme východní království, mohlo by to být bez problémů.“

„Ještě Pandora.“

„Tak ta udělá, co řekne Magda. Slyšel jsem, že si vede dobře, v Chánově říši.“

„Jo. Nastolila tam pořádek. Oni tam ty kmeny dají na čarodějnice víc než u nás. Dřív tam vládly hlavně čarodějnice, až Chánův dědeček to změnil. Sjednotil kmeny, ale stále měl kmenové čarodějnice za manželky.“

„To asi Pandoře moc nepůjde, ty manželky.“

„No, při její orientaci mám pocit, že to nebude asi problém.“ Oba se zasmáli.

„Co ty a Marie?“ zvážněl Nik.

„Co je s ní?“

„Víš, Marie je taková, trochu…“

Kleofáš kývl na sluhy a ti odešli. Nik se smutně podíval na karafu s vínem, kterou sluha odnášel s sebou.

„Myslíš divočejší v rozkroku?“

„Lépe bych to nevyjádřil. Myslíš, že se změní?“

„Myslím, že se nezmění,“ řekl bezbarvým hlasem Kleofáš. „Ale když jsme tehdy stáli spoutaní na hranici dřeva a blížil se k nám Mrazivý s pochodní, najednou jsem si uvědomil, že ji hrozně miluji, že nikoho nebudu mít víc rád. A v tu chvíli jsem si řekl, že, jestli to přežijeme, tak si ji vezmu za ženu i přes to, jaká je, i přes její neurozený původ, navzdory všemu a všem. Vím, co mě čeká, a smířil jsem se s tím.“ Trpce se pousmál.

„Je málo věcí, které obdivuji, a tahle patří mezi ně. Nevím, jestli já bych to dokázal skousnout.“ Nik se podíval na nevypitý Kleofášův pohár.

„Nic jiného mi nezbývalo. Ale můžu tě upozornit, že mi to vadilo jen ze začátku. Teď už jsem si zvykl. Alespoň mě nečeká to, co třeba tebe. Žárlivé scény, sledování, dohadování...“ Kleofáš dopil svůj pohár a zamával na sluhu stojícího s karafou v uctivé vzdálenosti.

„Ať nalije pořádně, nebo ať tady tu karafu nechá,“ zabručel Nik.

„Král si sám nemůže nalévat.“

„Je hodně věcí, které se změnily, a to, že si sám dokážu nalít víno, beru jako přínos.“ Zamračeně sledoval sluhu s vínem.

„Kde je tvoje paní?“ zeptal se Kleofáš Nika.

„Nemám paní. Jestli myslíš Magdalenu, tak ta je někde s velkoknížetem Něvským, a jestli myslíš Kay, tak ta nevydrží tolik pít a usnula.“

„Pozor na to. Marie se na Kay chystá. Aby ti ji neodvedla.“

„A co zmůže? Pokud mě jí zbaví na chvíli, budu jen rád. Chci se radovat. Dohnat to, čeho se mi nedostávalo mnoho týdnů. Nacpat si břicho až k prasknutí a ožrat se tak, až padnu pod stůl. A pokud se zbavím Kay, tak i jiné povyražení.“

„No, na to ti můžu doporučit Komtesu.“

„Kterou?“

„To je takový zámeček, někdo by zase řekl hospoda, je to za hranicemi města. To víš, ve městě hampejz mít nesmím, teda alespoň ne tak oficiální. Občas tam zabloudím, když jsem na honu.“

„Díky za tip. Jak se tam dostanu?“

„Pokud budeš pít s Drakulem nebo s pánem z Neumětel, nemineš to,“ zasmál se Kleofáš. „Ale jestli smím poprosit, neztřískejte se mi do obřadu.“

„Králi Kleofáši," zamával Nik na sluhu s karafou, „tvůj problém je, že občas dáváš úkoly, které se nedají splnit.“

Večer nastal rychle.

U tabule se bavili jen polohlasem. Nik poslouchal na půl ucha rozhořčené rozčilování nějakého knížecího floutka, který byl odsunut až na konec stolu a připadalo mu to ponižující. Naštěstí se pán z Neumětel ke knížátku naklonil a nabídl mu, že si s ním místo klidně vymění, jemu že nedělá problém sedět až vzadu, aspoň to bude mít blíž k toaletám, což při jeho věku je dost významná výhoda. Knížátko zmlklo a Nik si oddechl.

Kay seděla vedle něj a ve svých indiánských šatech budila pozornost. Nik ji představil jako vládkyni planety Sabik, jíž vlastně teoreticky možná byla. To urovnalo hierarchii u stolování a zároveň dodalo Kay na společenském lesku, který se projevoval pomrkáváním a významnými pohledy hejsků a ostatních motovidel u stolu. Kay je s ledovým klidem přehlížela.

Nik pobaveně sledoval, jak trpí, když se lopotí s pečenými kuřecími křidélky, a úplně cítil její touhu zabodnout dýku do pečeného selátka před sebou a uříznout si pořádnou flákotu.

První to nevydržela Marie. Strhla si z krku ubrousek a vstala. Okamžitě povstali s ní.

„Sakra,“ zaklela. „Sedněte si!“ poručila. „Než tohle, tak zpátky ke kravám.“

Nějaká šlechtična ze staré školy způsobně omdlela, když slyšela tuhle urážku etikety, ale nikdo si toho nevšiml. Nik si nezpůsobně sedl, natáhl se po džbánku a odstrčil číšníka, který se mu v tom snažil zabránit.

„Ještě jednou a přibodnu ti tu ruku ke stolu,“ varoval ho a nalil si plnou číši. „Na svatbu a na shledání!“ zvedl pohár.

Kleofáš se také posadil a nalil si, až víno vychrstlo na stůl.

„Křtiny,“ zatleskala Magda rukama a posadila se také. Ostatní si vydechli a začali si sedat.

„Na vítězství, na shledání!“ pozvedl někdo plnou číš.

Nik vyprázdnil svůj pohár a nastavil ho před číšníka. „Můžeš dolít, ale ne zas takovou kapku. Plnej,“ poručil. Koutkem oka sledoval Kay, jak opatrně vysypala křidélka pod stůl psům a vytáhla dýku.

„Mně taky pořádnej kus,“ zašeptal jí, když si přitáhla selátko k sobě.

Hovor se rozproudil a sílil s množstvím vína. Nik cítil, že si odvykl pít, a tak se začínal krotit. Náhle mu někdo přikryl oči a políbil ho na krk.

„Prý se nenecháš nachytat zezadu,“ zasmála se Marie.

„Ale no tak,“ chytil jí ruce, „za chvíli máš svatbu.“

„No a? Myslíš, že se něco změní?“ Otočila se ke Kay která dělala, že se věnuje seleti. „Kay?“ zeptala se.

„Hm,“ dělala Kay důležitou.

„Sice nás vzájemně představili, ale tím to skončilo. Můžu se tě na něco zeptat?“

„Hmm.“

„Je pravda, že jsi podřezala chlapa, a pak ho skalpovala?“

Kayina nabronzovatělá pleť potemněla.

„To jsem udělala,“ odpověděla.

„Naučíš mě to?“

Kay i Nik sebou trhli.

„Na co to chceš umět?“ Kay se otočila na Marii.

„Nikdy nevíš. Za chvíli budu vdaná,“ zasmála se Marie. „Ale vážně. Obdivuju ženskou, která se dokáže postavit ozbrojenému chlapovi s nožem v ruce.“

„Vážně?“

„Jasně. Pojď,“ chytila ji za ruku, „mám dole nějaký Nesmrtelný, ukážeš mi to na jednom.“

„To jako mám jít a skalpovat zaživa chlapa?“

„Nic se mu nestane, ono jim to hned sroste, ale to skalpování mě zajímá. Doufám, že jsi to naučila i Nika, prý to těm Mrazivým pižlal asi hodinu.“

„Na to přece stačí jeden tah nožem.“ Kay se podívala překvapeně na Nika.

„Pojď,“ zatáhla Marie netrpělivě Kay za ruku, „představím tě jednomu kapitánovi jízdy. Kleo ho nechal kvůli mně povýšit do šlechtického stavu.“

„Kvůli tobě?“ Nik se podíval do míst, kde Kleofáš diskutoval o něčem s Lokim a Magdalenou.

„No jasně. Po dvou týdnech se mnou v posteli by udělal cokoliv, aby se mě zbavil.“

„A to mi chceš jako odvést Kay k nějakému kapitánovi?“ Nik vypadal vyděšeně.

„Copak? Ona je tvůj majetek? Nebo je to tvoje otrokyně? Není, tak mlč,“ odsekla mu. „Pojď, Kay. Ukážu ti, jak vypadá chlap.“

Kay se zvedla.

Nik seděl s otevřenou pusou.

„No, co koukáš?“ usmála se Marie. „Stejně vím, jak to tu dopadne. Ožerete se a pak pojedete na hon. A náhodou cestou narazíte na hospodu U komtesy a vrátíte se bez jediného úlovku, zato z rozklepanýma nohama.“

„Co to je hospoda U komtesy?“ zeptala se Kay.

„Nemám zdání,“ zrudl Nik.

„Ty, Niku?“ zavolal z konce stolu Drakul. „Nepojedeme navečer na hon?“

Nik se naštvaně otočil na Drakula, ale ten už se zase o něčem bavil se Vzteklým Psem. Když se otočil zpátky, Kay i Marie byly pryč. Chvíli přemýšlel, pak pokrčil rameny a přitáhl si k sobě Kayino nedojedené selátko.

Zábava se začínala měnit v řev a povykování. Nik se nacpal seletem a nervózně poposedával, sleduje dveře, kam zmizely Kay a Marie. Občas se chtěl na něco zeptat Kleofáše, ale ten byl v živém hovoru s ostatními a nevypadalo to, že by si odchodu Marie vůbec všiml. Nakonec to Nik nevydržel a zvedl se. Obešel stůl a narazil na Drakula.

„Proč jsi na mě volal přes celej sál, jestli nepojedeme na hon?“ obořil se na něj.

„Stejně jsme se domlouvali, že se mrkneme ke Komtese,“ urazil se Drakul.

„Ale nemusel jsi to vyřvávat.“

„Marie to tak chtěla. Prý až mi dá znamení, tak se tě mám na to zeptat. A hodně hlasitě, aby to slyšela i Kay.“

Nik otevřel pusu překvapením. „To domluvila Marie? Ona to ví?“

„Co?“

„No co... O Komtese.“

„Jasně,“ sklonil se k Nikovi a zašeptal mu do ucha: „Proč si myslíš, že tam nosí některý ženský na obličeji masky? Rozhodně ne proto, že jsou ošklivé.“

„To jako i Marie?“

„Chacha,“ zachechtal se potichu, „jednou se tam potkali s Kleofášem.“

„Děláš si legraci?“ vyvalil Nik oči. „A jak to dopadlo?“

„Co jsem slyšel, tak nijak. On se vrátil s družinou z honu druhý den a ona z projížďky na koni chvilku po něm. Oba prý zastihla v lese noc, tak on přenocoval někde v lovecké chatě a ona v nějakém ženském klášteře. Teda alespoň tak si to vyprávěli. Nikdo při tom lhaní nehnul ani brvou, a přitom oba věděli svoje.“

„Teda,“ žasl Nik, „stát se to mně, tak bych…“

„Co bys?“ zvedl Drakul pobaveně obočí.

„No, já bych přenocoval někde v lese. V loveckých chatách bejvá smrad a štěnice,“ zasmál se Nik.

Ráno ho probudilo mokro v obličeji. Rychle otevřel oči a srdce se mu rozbušilo leknutím.

Ne, nebyla to voda na prachových peřinách, jen toulavý pes mu olizoval obličej.

„Zmizni,“ odehnal ho od sebe a sedl si. Zaúpěl bolestí. Hlava bolela jako střep a svět se s ním zatočil.

Chvíli čekal a snažil se upamatovat. Pomalu si utřiďoval myšlenky. Kleofáš, audience, hostina. Kay a Marie. Vztek a žárlivost. Hon, hospoda U komtesy a pak už prázdno.

Sáhl si k pasu. Tam, kde měl být váček s penězi, byla jen prázdnota.

Vztekle zamručel.

„Utratil jsem to v bordelu, nebo mi to někdo ukradl,“ snažil se vzpomenout. Pak mávl rukou.

„Ať jedno nebo druhý, je to vlastně jedno.“

Hlava se mu přestala točit a zaregistroval pasoucí se zvíře. Chtěl na ně hvízdnout, ale zvedl se mu žaludek pokaždé, když dal prsty do pusy. Vstát se neodvážil, tak se jen po čtyřech přibližoval ke koni.

„Naposledy! To bylo opravdu už naposledy,“ umiňoval si, jako ostatně pokaždé.

Konečně se mu podařilo chytit koně za ohlávku. Chvilku se radoval, než si uvědomil, že na něho stejně nevyleze, a když ano, okamžitě sletí.

Znovu si sedl a snažil se zjistit, kde vůbec je. Měl pocit, že to tu poznává. Stromy, tráva. Jasně. Asi les. Je v lese. A o kus dál, voda. Bažina.

Po čtyřech se vydal k bažině. Jazyk se mu lepil na patro. Když dorazil, odhrnul rukou směsici shnilého žabince, řas, dřeva, leklých ryb a jiných drobností a pořádně se napil. Hned se mu udělalo lépe.

Nad hlavou se mu ozvalo zakvákání.

Opatrně zvedl obličej.

Pár centimetrů před ním na vyvráceném kmeni seděla obrovská ropucha.

„Nazdar, princezno,“ pozdravil ji, „dáš mi pusu?“

Princezna skočila do vody a zmizela pod hladinou.

„Teda, já musím vypadat,“ napadlo ho, „když ani tohle stvoření se mnou nechce mít nic společného.“

Chvilku přemýšlel, jak najde cestu do hradu krále Kleofáše. Z přemýšlení ho vyrušilo troubení. Zvedl hlavu. Nad ním se tyčila masa hradební zdi, na jejímž vrcholku trubači vytrubovali něco důležitého. Pak se rozezněly zvony.

„Houby bažina,“ napadlo ho, „hradní příkop to je. Dneska mám šťastný den.“

Postavil se a nejistým krokem začal hledat bránu.

„Rozhodně jsem dopadl asi nejhůř.“ Pán z Neumětel si přiložil obklad na napuchlé oko. „Nebo z vás nejhůř vypadám.“

„Nekřič,“ zaúpěl Drakul, „já si taky nic nepamatuju. Ale když jsem odjížděl z tý vesnice, kde jsem se probudil, tak vesničani na mě spiklenecky pomrkávali a významně bučeli.“

„Proč?“

„To kdybych věděl... Ale ptát se nebudu.“

„No, to já se tam pojedu zeptat,“ ožil Nik.

„Kušuj! Stejně je to kvůli tobě.“

„Kvůli mně?“

„Jistě. Kdyby ses nad ránem nesebral, že jedeš zpátky, nevyrazili bychom za tebou tě chránit. A jak to dopadlo? Každý jsme se probudili někde jinde, všichni bez peněz a na nic si nepamatujeme.“

„Kleofáš je pěkně nasranej.“

„Taky bych byl, kdyby mi někdo poblil družičky.“

„Aspoň jsem se při slavnostním tasení mečů nepraštil jilcem do oka.“

„No, hůř než Vzteklý Pes a velkokníže jsme nedopadli. Kdo to kdy viděl, tancovat na svatební chorál.“

Dali se do smíchu.

„Ode dneška jenom vodu,“ nalil Nik všem vodu do pohárů.

„Souhlasíme.“ Natáhli se po pohárech a napili se. Chvíli bylo ticho.

„Nechutná špatně.“

„Je to takový mdlý.“

„Taky mi to připadá. Něčím to zvýraznit.“

„Možná, kdyby se tam dala kapička vína.“

„Ale jenom maličká.“

„Tak půl na půl.“

„Kněz říkal, že kdo ředí víno vodou, tak hřeší.“

„Tak víno bez tý vody?“

„Ale jenom jeden pohár.“

„Jistě, jenom jeden pohár.“

„Nepojedeme večer na hon?“

Probudilo ho natřásání. Zvedl se a začal dávit přes postranici vozu. Když ho to přešlo, rozhlédl se.

Seděl na hnojném voze, na kterém byly naskládány různé deky a kožešiny. Vedle něj hlasitě chrápal Vzteklý Pes, hlavu podloženou turbanem. Mohutný knír se mu třásl. Když se podíval před sebe, uviděl podobný vůz, na kterém taky někdo ležel. A za ním další.

„Jak ti je?“ Magda přijela na koni vedle něj.

„Ujde to. Kde to jsme?“

„Vracíme se. Kleofáš už vás měl plný zuby, tak vás všechny nechal ráno naložit na vůz a hajdy domů.“

„Provedli jsme něco?“

„Jistě. A ne jenom jednou.“

„Sakra. Kde je Kay?“

„Zůstala s tím švarným kapitánem.“

„Co?“ Vztyčil se ve voze, zaúpěl a hned si zase sedl.

„Dělám si legraci. Je na druhé straně vozu.“

Otočil hlavu. Kay seděla na koni a tvářila se neutrálně.

„Kay?“ zeptal se nejistě.

„Copak?“

„Mám průšvih?“

„U mě? Ne,“ otočila hlavu směrem od něj. „Marie a Magda mi všechno vysvětlily.“

„Co ti vysvětlily?“

„Všechno. Jak to chodí v životě a že je hloupost snažit se držet si tě uvázaného na krku. Trápili bychom se všichni. Máme tě od Marie pozdravovat a prý se za tebou staví, hned jak jí skončí líbánky.“

Zaúpěl a padl na záda do kožešin. „Přeju jí ty líbánky alespoň šest měsíců,“ zabručel potichu.

Cesta ubíhala pomalu a klidně. Sokol, který občas přistál Magdě na předloktí, jim podával zprávy o situaci u brány, tak byli klidní. Přepluli moře a přistáli v Magdině knížectví. Drakul, pán z Neumětel a Vzteklý Pes vyrazili dál a Nik s Kay a velkoknížetem Něvským se zdrželi na hradě.

Nik si procházel místa, kde strávil část života. Vše se změnilo. Magda nechala zbourat zbytky vyslancova domu, jako by se tím chtěla zbavit minulosti a vzpomínek. Na tom místě poručila vysadit park. Novou budovu nechala postavit na vhodnějším místě opodál.

Nik procházel místa, kde žil jako otrok, a nedokázal se upamatovat, kde co stálo. Pak se vrátil do města. Místo, kde stával Nosáčův stan, bylo prázdné.

Odpoledne si vzal koně a vyrazil do Červeného hrádku. Trvalo mu dlouho, než dojel na místo, protože se cestou hodně často zastavoval. Hrádek měl bránu zavřenou a čekal celou věčnost, než ho pustili dovnitř. Nataniel zmizel ve válce a nikdo o něm nevěděl. Mnoho dalších padlo, tak chod hrádku zajišťovaly jen ženy a děti a pár propuštěných vojáků. Dostal docela slušnou večeři, přespal a ráno vyrazil zpět.

Večeřeli ve třech. Velkokníže si našel ve městě nějakou paničku a trávil večer s ní. Nik byl u tabule zamlklý. Magda ho pozorovala.

„Nemůžeš dvakrát vstoupit do stejný řeky,“ pronesla po chvíli.

Podíval se na ni.

„Projíždíš známá místa a snažíš se vzpomenout si. Ale řeka času už je daleko.“

„Některá místa si vůbec nepamatuju.“

„To je v pořádku. Sadira se trochu změnila.“

„Máš pravdu,“ vybavil si. „Ta tvoje neřízená magie.“

Kývla hlavou.

„Promiň, nechtěl jsem to připomínat.“

„Stalo se a je to minulost. Rozhodla jsem se nehledat vzpomínky, je v nich hodně bolesti, a hledět pouze dopředu. Měl bys to udělat také.“

Po večeři se sebral a vyrazil zase pryč. Sledovaly ho z okna.

„Kam jede?“ zeptala se Kay.

„Na pobřeží. Chytat ryby.“

„Proč?“

„Protože nám nechce ublížit. Nechce dát přednost jedné, aby neublížil té druhé.“

„Ale mně už by asi nevadilo, kdyby strávil noc s tebou.“

„Vadilo. Ještě by ti to vadilo. Ale přijde doba, kdy ti to vadit přestane.“

6

Od Kleofášovy svatby uplynulo pár dní. Nic nového se nedělo a to bylo to, co Nika znervózňovalo. Mraziví jako by na Sadiru zapomněli. Několikrát dokonce přešel hvězdnou branou na svoji rodnou planetu, aby se ujistil, zda není něco nového, ale nedělo se nic.

Na Benetnaš přišla exkurze Mrazivých a Seleleků.

Zjišťovali, co se stalo s Mrazivým a Seleleky, kteří sem přišli pátrat po bahnici, ale dostalo se jim jen krčení ramen. Zabili pár otroků a propíchli jednoho z dozorců. Velkokníže ho nechal rychle shodit ze svahu, aby se nepřišlo na to, že patří mezi Nesmrtelné, a večer se dozorce zase zamíchal mezi ostatní.

Pak Mraziví odešli.

Zase byl klid.

Nakonec to Nik nevydržel a svolal velkou radu Poslů ohně, jak si začali říkat, na příští měsíc (podle času na Sadiře) na hradiště na Barbarské pláni.

Sešli se všichni. Nervozita z nečinnosti Mrazivých byla i na nich patrná.

Magda s Pandorou rychle vyléčily těch pár nemocných otroků a společně se sešli ve velkém sále u kulatého stolu.

Po nezbytných pozdravech a povinném pochlebování se přešlo k jádru věci.

Nik povstal a zahájil sezení.

„Přátelé,“ začal zvolna, „sešli jsme se zde, abychom projednali další postup proti Mrazivým. Jak všichni víme a máme o tom důkazy, Mraziví na naši planetu nezapomněli, pouze se připravují k nějakému mohutnému úderu. Nevíme, jak ten jejich útok bude vypadat. Bohužel zprávy, co teď dostávám, jsou kusé a neúplné. Chci se zeptat vás, jak jste tady: nevíte, anebo aspoň netušíte, co by mohlo následovat?“

Ticho a krčení ramen mu bylo odpovědí.

„Dobrá,“ pokračoval. „Protože nemáme ponětí, co se připravuje, musíme zatlačit na nepřítele my.“

„Jako útok?“ zeptala se Pandora.

„Kurva, jo!“ praštil do stolu Vzteklý Pes. „Souhlasím. Už mi je zle z toho čekání.“ Trochu se přikrčil, když se na něj Magda naštvaně podívala.

„Není hotový labyrint. Co kdyby zaútočili, když vojsko bude pryč?“ Loki zvedl varovně prst.

„Svolat vojsko bude trvat a teď přichází zima,“ souhlasila Magda s Lokim.

„Co když se připravují na jaro? Zatím pokaždé útočili na jaře,“ ukázal Drakul bradou k oknu, kde se sypal sníh, v této době na tomto místě už obvyklý jev.

„Útočí na jaře, a přitom milují zimu. Proč?“ zeptal se Mordechaj.

Nikdo nevěděl.

„Tak na jaře zahájíme velký útok?“ snažil se Nik vrátit k tématu.

Nastalo rozpačité mlčení.

„Tak co je?“ zeptal se znovu.

„Nesouhlasím s velkým útokem,“ ozval se Mordechaj. Nik na něho překvapeně pohlédl.

„Proč?“

„Pokud rozdělíme síly, vojensky a početně nás převýší. Pokud zaútočíme na jednu planetu, na další útok už budou připraveni a zabezpečí brány.“

„Pravda,“ přidal se pán z Neumětel, „pokud u bran postaví něco jako máme my, obětujeme zbytečně vojsko.“

Mordechaj, povzbuzen ostatními, pokračoval.

„Dobýt planetu by nebyl problém. Ale jak ji udržet? Zničíme pár stovek, nebo i třeba tisíc Seleleků a Mrazivých. A potom? I kdyby ji nedostali zpátky, ztratíme výhodu překvapení. Jakmile zjistí, že umíme cestovat mezi světy, tak stačí, aby u bran postavili zdi a opevnění a ani Nesmrtelní neprojdou. Oni budou dál likvidovat světy a my budeme muset čekat, až nám doroste armáda. Ne, takhle to nepůjde. Musí to být najednou a všude. V jednu chvíli. Spojit se s otroky a najednou zosnovat povstání. A my můžeme jako záloha ničit jejich armády.“

„Mordechaj má pravdu,“ kývl hlavou Loki, „ve vojsku nás přečíslí, nehledě k tomu, že i když jsou naše vojska hůře zranitelná, pořád jeden Selelek vydá za tři naše. Nemůžeme si dovolit zaútočit při takhle nevýhodném rozložení sil.“

Nik z okna smutně sledoval padající sníh. „Slabinu,“ řekl potom, „musíme najít nějakou jejich slabinu.“ Praštil se pěstí do dlaně. „Něco, co nám pomůže vyrovnat, nebo dokonce zvrátit váhy vítězství na naši stranu.“

„Hledáme.“ Pandora ukázala na knihy. „Stále sepisujeme od otroků vše, co vědí. Třídíme to a hledáme drobné informace. Problém je, že třeba ze Zavijavy, planety Mrazivých, nemáme ani jednoho otroka.“

„Můj kuchař je ze Zavijavy.“ Nik se podíval na občerstvení na stole. „Zkusím se ho zeptat, ale ten zná jen jídlo.“

„Kuchaři vědí houby,“ mávl Grigorij rukou.

„A co když je to ta maličkost, kterou potřebujeme?“

„Ále. Mluvil jsem s ním hodněkrát. Znám tři sta druhů moučníků a šestnáct druhů pudinků. Vím, jak udělat křepelku na jednatřicet způsobů. Ale o Mrazivých jsem z něj nic nedostal.“

„Chápu. Tak jak dál?“

Nik se dál houpal na židli a sledoval Mordechaje.

„S tím povstáním máš pravdu. Ale aby mohlo přijít povstání, musíš dát otrokům cíl a naději. Musíme mezi nimi začít šířit šeptandu. O porážkách Mrazivých, o skalpech na praporcích, o konci útlaku. O návratu na svoje světy. Musí se přestat bát. Musí se je naučit nenávidět.“

„A jak si představuješ udělat šeptandu? Jak to chceš provést?“

„Vstoupíme na jiné světy. Ne jako útočníci, ale jako maskovaní otroci. Vytvoříme organizaci, která bude připravovat vzpouru.“

„Jedna taková organizace tu už je. Poslové ohně.“

„Ano. Poslové ohně.“

„Vstoupit na jiné světy jako otroci?“ Mordechaj se tvářil skepticky.

„Všiml sis nás, když jsme vstoupili na Benetnaš?“

„Měl jsem jiné problémy.“

„Správně. Koho by napadlo, že se budou lidé dobrovolně vydávat za otroky? Donutíme dozorce přidat se na naši stranu. Anebo je nahradíme. Zorganizujeme útěky otroků. Obsadíme strategická místa a pak...“ Nik si přejel hřbetem ruky po krku.

„Nápad to není špatný. Ale jak chceš poslat otroky na jiné planety? Nemůže se najednou objevit hromada nějakých otroků.“ Loki se předklonil v křesle a začal se opravdu o hovor zajímat.

„Nebudou to nějací otroci. Budou vycvičení. A neobjeví se najednou. Budou nějaký čas pracovat na Benetnaši jako sběrači, aby si zvykli a byli nenápadní. A pak sběrači nahradí nosiče, co nosí houby z Benetnaše na Nair al Saif. A z Nair al Saifu zase přestoupí jinam.“

„Žádný nosič nebude chtít na Benetnaš.“

„Ne ze začátku. Než zjistí, že z Benetnaše vede cesta na Sadiru. Zase jako výměna. A pokud by to nešlo, tak rovnou. Myslíš, že někoho napadne, že pár otroků, kteří vstoupí na jeho planetu, je speciální komando? Byl jsem tam a vím, že otroci přicházejí a odcházejí. Když jich je někde hodně, prostě se pošlou jinam, nebo na Benetnaš.“

„Je to tak šílený, že to má logiku.“

„Na některých světech Mraziví nejsou. Nebo jich je tam minimum. A jiné světy už zničili a opustili.“

„Kde vůbec vzali hesla na jiné světy? Prohledali jsme snad všechny knihy a nenašli jsme jediné.“

„Nevím, má to prý spojitost s Mužem bez tváře.“

„Rozhodně se chci s Mužem bez tváře setkat.“ Nik vstal ze židle.

„To věřím.“ Mordechaj se ušklíbl. „Ale nikdo neví, kdo to je a kde ho hledat.“

„A co to proroctví?“

„To se dědí. Mnoho let.“

Loki se znovu opřel zpátky o opěradlo křesla. „Proč by radil Muž bez tváře Mrazivým a zároveň nám?“ zeptal se.

„Nevíme, jak se to stalo. Třeba Mrazivým neradil, ale někomu jinému. A ten to vyzradil Mrazivým.“

„Takže priority.“ Nik se podíval po ostatních. „Za prvé: začít cvičit a připravovat otroky. To si vezme na starosti Vzteklý Pes a Mordechaj. Vzteklý Pes je připraví fyzicky. Vybere ty silné a udělá z nich nejsilnější. Musí se naučit zabíjet beze zbraní, vraždit beze stop. Pomůže ti Žabák. Mě taky učil. Mordechaj je zasvětí do toho, jak to kde vypadá. Budou se cvičit jak na poušti, v Šáhově území, tak na Barbarských pláních, aby si zvykli na zimu. Otroctví u Mrazivých jim musí připadat jako vysvobození.“

„Uf. Takže zproštěn hlídání u brány?“ oddychl si Vzteklý Pes.

„Ano. Co ty na to, Mordechaji?“

Smutně pokýval hlavou.

„Potom: znovu osídlit mrtvé planety. To by si mohla vzít na starost Magdalena.“

„A jak to mám udělat?“

„To je tvůj problém. Chci mít zadní vrátka, kam bychom v případě neúspěchu a porážky mohli v skrytu utéct.“

„Pandora s Lokim vymysleli takového pavoučka, který se živí tou žravkou.“

„O tom jsem také přemýšlel. Vyslat něco, co ji zlikviduje. Ale bojím se toho.“

„Čeho?“

„Co by se stalo, kdyby se dostal na Benetnaš. Myslím si, že tam žravka patří. Pokud by zničil žravku na Benetnaši, možná by to poškodilo růst hub, a co si budeme povídat, nic není tak výživného a přitom tak lehce k dosažení, jako houby z Benetnaše. Rostou tam houby větší než člověk a jedna tahle upravená houba nasytí stovku lidí. A pak tam jsou desítky dalších hub, které mají jiné schopnosti.“

„Myslíš třeba bahnici?“ usmál se pán z Neumětel.

„Nejenom. Ale jsou tam červené houby s puntíkama, podobné našim muchomůrkám. Houby zapomnění, které jsou modrozelené. Houby, po kterých necítíš únavu a nemusíš spát. Jsou tam houby, jejichž šťáva, nakapaná do očí, dává majiteli schopnost vidět v noci.“

„A ty jsi ty houby viděl?“

„Ne. Něco se šuškalo mezi otroky, něco od jednoho obojživelného přítele a zbytek jsem si vymyslel.“ Nik povyplázl lehce jazyk. „Ale přesto se bojím, že pokud by se něco takového dostalo na Benetnaš, mohlo by to tam nenávratně změnit rovnováhu.“

„Ale jak chceš teda zničit žravku na mrtvých planetách?“

„Povolám znovu královnu Smrt.“ Nikova tvář ztvrdla.

Všichni ztuhli úlekem a Magda zesinala.

„Niku! To není legrace.“

„Nedělám si legraci.“

„Díky královně Smrti jsem přišla o svoji sílu.“

„Ale ne natrvalo.“

„Ne. Ale nevěřím, že bych dostala druhou šanci.“

„Ale hmota ti naslouchá.“

„To nevím.“

„Prostě musíme změnit celou planetu. Musíme ji vrátit do původního stavu. A jen ty dokážeš donutit řeky, aby změnily směr, stromy, aby změnily barvu, vytvořit nové druhy zvířat…“

„To mi ani nepovídej,“ odfrkl si Drakul. „Jsem zvědav, co vyleze z hor a lesů letošní zimu.“

„Niku, to jsem nebyla já.“ Magda byla vyděšená.

„Právě. A teď to budeš ty. A nebudeš ničit, ale opravovat.“

Mlčela.

„Tak co?“ naléhal na ni.

„Zeptám se hmoty.“

„Zeptáš se hmoty?“

„Ano. Odjedu zase tam, kde se mi síla vrátila, a zkusím to hmotě vysvětlit. Třeba mi ukáže cestu.“

Nik mlčel a kreslil prstem po stole různé obrázky ve vylitém víně.

„Já se nikdy nikoho na nic neptal,“ řekl potom.

„A to je možná tvoje chyba.“

„Asi ano,“ vzdychl, „tak si teda jeď popovídat s tou plísní.“ Zvedl hlavu od desky stolu a podíval se na malého mužíčka.

„Loki?“

„Ano?“ Loki se vytrhl z přemýšlení.

„Po tobě chci, abys našel jakékoliv slabiny Mrazivých.“

„Já?“

„Jistě. Dokázal jsi přijít na to, jak mě zbavit možnosti čarovat. Přijdeš i na tohle. Nesoustřeď se jenom na Mrazivé, hledej slabiny i u Seleleků.“

Loki kývl.

„Pandoro?“ Nik se otočil na další ze skupiny Poslů ohně.

„Hmm.“

„Pokud ti zůstane čas, vyhledej čaroděje a čarodějnice. Založ školu, kde je budete s Magdou učit a vylepšovat. Už nesmí být v budoucnu válka čarodějnic. Mrtvý čaroděj bránu neotevře.“

„V Chánově říši je jedno hradiště…“

Netrpělivě kývl. „Udělej to teda tam. Vyhledávej malé čaroděje, abys z nich dokázala vychovat velké. Dřív, než je odhalí lůza. Znáš to, co ti hlupáci dokážou, když zjistí, že je někdo odlišný.“

Pandora sebou trhla. „Vím,“ zašeptala.

Magda se podívala zvědavě na Pandoru.

„Moji starší sestřičku utloukli v lese. Zastavila se, aby mě zachránila, a já se stihla schovat. Stejně mě našli a ublížili mi.“ Pandora sklonila hlavu.

„Uf,“ zašeptala Kay, která seděla celou dobu v koutku a do hovoru se nemíchala.

„Nikdy jsem se potom už nedokázala dotknout chlapa. Jen na pár výjimek, ovšem pouze ze zištných důvodů.“ Podívala se úkosem na Nika.

Chvíli bylo ticho.

„Co my?“ prolomil ho pán z Neumětel.

Nik přemýšlel. „Mám pro vás úkol. Ale nechci vám ho dávat teď. Ne proto, že bych tady někomu nevěřil, ale protože pro to ještě není vhodná chvíle. Takže, jestli tebe a knížete Drakula můžu požádat, buďte k ruce Vzteklému Psovi. Je v našem zájmu, aby první komanda otroků byla připravena co nejlépe a co nejdříve.“ Nadechl se a pustil se na tenký led. „Kay by vám mohla pomoci v umění přežívat na nehostinných místech. Umí například rozdělat oheň bez křesadla, plížit se k oběti, aniž by byla spatřena. Hodně by nám to pomohlo. Co ty na to, Kay?“ Otočil se na ni a nehnul ani brvou.

„Chceš se mě elegantně zbavit?“

„Ne, to rozhodně ne.“

Mlčela a sledovala jeho obličej.

„Tak jo,“ rozhodla nakonec. Nik si oddechl. Nejtěžší úkol měl za sebou.

Večer potkal Magdalenu. Držela něco v ruce a tvářila se tajemně.

„Co to máš?“ zeptal se.

Rozevřela ruku. Bylo v ní semínko. Velké jako pecka od broskve, ale kulaté, šedozelené.

„Co to je?“ Vzal semínko do ruky a podíval se na něj u světla. „Vypadá to jako miniaturní globus.“

„Nevím. Dostala jsem to od hmoty. Mám to zasadit na nějakou planetu.“

„Ty jsi byla za hmotou? Kde?“

„Kde? No tam, kde to znám.“

„Je to asi hodina, co jsme se o tom bavili.“

„Teleportace, miláčku,“ pousmála se mile.

Rozhodl se, že se nebude ničemu divit.

„Je divné, že je jenom jedno. To tam budeš chodit pro každé zvlášť?“

Natáhla ruku. Opatrně jí vložil semínko do dlaně a zavřel.

„Nevím,“ odpověděla, „ale hmota asi ví. Kam pojedeme na výlet? Na Chort, nebo na Sabik?“

Přemýšlel.

„Na Chort.“

Překvapeně zvedla obočí. „Myslela jsem, že když je Kay ze Sabiku...“

„Její kmen ji nemá rád. Mohlo by tam dojít k problémům. Už teď mám zprávy, že se rozhodli nás na Benetnaši opustit a založit si vesnici dál od nás.“

„Proč?“

„Nevím. Asi žárlí na Kay, hnidopiši namyšlení,“ zasmál se.

„Takže na Chort? Mám říct Grigorijovi?“

„Až za pár dní. Musíme se připravit. To není procházka po rozkvetlé louce, to je mrtvá planeta.“

Chytla ho za opasek, přitáhla si ho k sobě a políbila.

„Doufám, že tentokrát tam půjdeme spolu, když ses Kay tak elegantně zbavil,“ zašeptala mu do ucha.

Usmál se a bylo mu dobře.

Domluvili se na několika dnech. Sever Sadiry mezitím sevřela ve svém náručí krutá zima, která znemožňovala jakékoliv cestování. Naštěstí pro Magdalenu nebyl problém se díky teleportaci objevit tam, kde potřebovala. Bohužel pro ni, stálo ji to pokaždé mnoho sil, a tak to nešlo provozovat pořád.

Na Benetnaši se počasí neměnilo. Stálé, příjemné, teplé. Nik nechal nahoře stavět velkou sušárnu hub. Houby chodili sbírat ve velkých vzdálenostech, aby nebrali obživu sběračům zdola. Proto nakonec kývl na žádost Sabikovců postavit si vlastní vesnici dál od něj. Nik je bude zásobovat sušenými houbami a jinými věcmi, než se osamostatní, a potom se jim to odečte. Formálně zůstávali ale Sabikovci Nikovými poddanými, zavázali se platit daně a poskytovat i jiné odvody, tak jak to bylo u nevolníků běžné.

Kay se plně věnovala cvičení otroků a silná zima jí znemožňovala se na Benetnaši objevovat moc často. Nikovi to nevadilo, měl alespoň více času na svoje experimenty s flórou a faunou Benetnaše a na vojenské plány proti Mrazivým.

Po několika dnech se sešel Nik s Grigorijem na Sadiře, v bývalé pevnosti Mrazivých. Magda už tam čekala. Oblékli si speciální brnění z pryskyřice ze stromů na Benetnaši, které se tak dobře osvědčilo při Nikově cestě na stromy, a postavili se před bránu.

Nik opatrně v rukavicích rozbalil malý štůček pergamenu a nahlas přečetl:

„Theta Leonin dvě.“

Brána zesklovatěla a oni vstoupili.

Stáli v jeskyni. Všude na stěnách svítila svým nazelenalým světlem žravka a zvenku se ozývalo neustálé svištění větru.

„Jsi doma,“ otočil se Nik na velkoknížete. V brnění a nazelenalém světle vypadal podivně a Nikovi hlavou prolétla vzpomínka na nějaký zvláštní sen. Dvě postavy, zvláštní brnění a přilby s lesklým hledím, neznámá planeta plná prachu. Podivná lehkost.

„Orel přistál,“ pronesl polohlasem.

„Co?“ zeptal se velkokníže.

„Říkám, že jsi doma.“

Vystoupili z jeskyně. Vítr neustále vál a bičoval jejich lehká brnění. Přes prach nebylo vidět na slunce.

„Tak takhle jsem si Chort opravdu nepředstavoval. Je vidět že Mraziví jsou opravdu důslední.“ Nik se otočil na Grigorije. „Kde to chceš zasadit?“

Greg neodpověděl a vydal se směrem k ruinám nějakého stavení. Prošel zbořenou branou a zastavil se na nádvoří.

Vytáhl dýku a začal lomcovat s dlažbou. Nik se sklonil a snažil se mu pomoct.

„Ne. Já sám,“ odstrčil ho Grigorij a dál se lopotil.

Nik si stoupl vedle Magdy. Poslouchal, jak písek se žravkou šustí o brnění, vyrobené na Benetnaši. Slyšel, jak se drobná zrnka písku sypou malinkými mezírkami v hledí a narážejí na sklo brýlí. Svědil ho svrchní oděv napuštěný jemnou octovou vodou.

„Ta prachová bouře halí slunce, a proto se tu žravka tak rozmohla. Neničí ji světlo. Jak tohle udělali?“ Magda lehce pozvedla hlavu, aby se jí vysypal prach se záhybu brnění na krku.

„Myslím, že se to začne tvořit samo, jakmile zmizí život na celé planetě. Horní část žravky vypouští spory a ty se větrem přenášejí. A spodní část drží v zemi vodu, aby se tolik neodpařovala vlhkost a nedělal se déšť.“

Sklonili oči k zemi. Greg už odházel několik dlažebních kamenů a teď dýkou ryl v zemi.

„Jak to má být hluboko?“ zeptal se Magdy.

„Nevím. Na to jsem se zapomněla zeptat.“

Vítr zesílil, jako by se jim snažil zabránit v jejich práci. Greg hloubil a jeho dílo zasypával prach. Nik to nevydržel a z vytrhané dlažby udělal jednoduchý větrolam.

Teď to šlo lépe. Greg natáhl ruku k Magdě a ta mu podala semínko. Chvilku si ho prohlížel a pak si stáhl rukavici. Než mu mohl někdo zabránit, bodl se do dlaně a semeno v ní sevřel.

„Na krvi a potu,“ pronesl a vložil semínko do země. Ruka mu začala světélkovat, jak se na ni okamžitě nalepila žravka. Rychle si natáhl rukavici a začal zasypávat zárodek života pískem. Pak okolo vytvořil val z dlažby.

Když byl hotov, kývl na Nika a Magdu. Ti vytáhli své láhve s vodou.

„Voda z Benetnaše, rodiště žravky a tvého nepřítele,“ pronesl Nik a otočil láhev dnem vzhůru.

„Voda ze Sadiry, tvého rodiště a naděje pro Chort.“ Magda vylila svoji láhev na hromádku písku.

Velkokníže Grigorij Něvský vstal a potichu pronášel nějakou modlitbu.

„Jak patetické,“ zašeptal Nik Magdě.

„Ztichni a představ si, že je tohle Sadira,“ odsekla mu.

Ztichl a mlčky přihlížel.

Vrátili se k bráně. Ještě se naposledy otočili a podívali se na Chort.

„Doufám, že až sem za čas přijdeme, už to tu bude vypadat jinak.“

Grigorij pokýval hlavou. „Každý den pro mě bude utrpením. Asi se zblázním zvědavostí.“

Nik otevřel bránu a prošli na Sadiru. Svlékli si brnění a nechali je tam. Vojáci je pak uklidí. Magda vykouzlila světlo a nahlas pronesli heslo. Vojáci na stráži jim odpověděli a začali je navigovat. Chvíli kličkovali v labyrintu a procházeli branami.

„Jednou se spletu a je po nás,“ pronesl Nik žertem, když mačkal různé tajné vypínače. „Loki se opravdu vyřádil.“

„Pokud bude Chort obyvatelný, budu mít pro něho hodně práce.“ Greg opatrně překročil propadliště. „Už nikdo nevstoupí na moji zemi jako nepřítel.“

Když prošli labyrintem, spokojeně si oddechli.

Nik přešel na druhu stranu brány a podíval se na pergamen položený na kamenné desce.

„Na Benetnaši je noc,“ zabručel. „Teď tam nemůžeme.“ Zkontroloval si to ještě podle malé lahvičky se žravkou, kterou měl stále u sebe. Svítila jasně.

„Jdeme navštívit Vzteklého Psa. Teď na Benetnaš nepůjdeme,“ oznámil ostatním.

„Ale Vzteklý Pes cvičí budoucí otroky někde u hradu pána z Neumětel.“

Nik se otočil na velitele stráže, který stál v uctivé vzdálenosti opodál.

„Připrav nám pokoj pro hosty, přenocujeme tu.“

Velitel kývl a poslal rozkaz dál. Nik se otočil a začal scházet po chodbě dolů.

„Pokoje jsou nahoře,“ ukázal velkokníže rukou.

„Chci se mrknout do nemocnice.“ Nik vzal ze stěny pochodeň a zapálil ji o jinou.

„Na rum? Tak to jdu s tebou.“ Grigorij a Magdalena se vydali za ním.

„Jak víš o rumu?“ zeptal se Nik.

„Popíjeli jsme ho s doktorem.“

Došli dolů. Nemocnice sloužila jako skladiště. Byly tam naskládané potraviny a jiné věci.

Prošli nemocnicí a dorazili až k jámě. Greg se zastavil na okraji.

„Je zasypaná,“ podotkl.

„Jistě. Někdo by do ní mohl spadnout.“

Grigorij poodešel stranou, zkušeně odhrnul několik kusů kamene a vytáhl soudek.

„Prázdný,“ řekl smutně. „Doktor ho dorazil.“

Nik zastrčil ruku do škvíry ve skále. Chvíli tam šátral.

„Co hledáš?“ Velkokníže zabubnoval na prázdný soudek od rumu.

„Udělal jsem si kdysi několik nožíků a jehel, když jsem tu byl, a tady jsem si je schoval. Chtěl bych je na památku.“

Vytáhl ruku a zamyšleně ji pozoroval.

„Co to je?“ Velkokníže přestal bubnovat pochodovou melodii a podíval se Nikovi do ruky.

„Nevím. Nějaký cucek plátna.“

Grigorij vstal a prohlížel si nález.

„To není tvoje?“ zeptala se Magda.

Nik zavrtěl hlavou. „Ne. To jsem tam nedával.“

„A kdo?“

„Doktor. Jenom on věděl o tomto úkrytu. Nechal mi tu zprávu.“ Nik vytáhl dýku a začal přeřezávat nitě, které balíček poutaly.

Velkokníže vzal pochodeň ze stěny, kam ji předtím Nik zastrčil, a nadzvedl ji tak, aby viděli. Když Nik odmotal nitě a rozbalil balíček, vypadl z něho kousek pergamenu srolovaného do ruličky. Opatrně ho vzal a rozmotal.

„Co to je?“ Nahnuli se nad dopis.

„Opatrně,“ odsunul Nik Gregovi ruku s pochodní a začal polohlasem číst.

Až budeš číst tento dopis, je jisté, že jsem mrtev.

Leč není proč truchlit, žil jsem dlouho a můj život nebyl zbytečný.

Ale nedá se nic dělat, musíš najít sám bez mé pomoci toho, kdo stvořil proroctví, které se, jak vidím, začíná naplňovat.

Muž bez tváře je dobře ukrytý, málokdo ho viděl a mohl s ním mluvit.

A k tomu, aby se ti ho podařilo najít, by ti měl pomoci tento dopis.

Kde tedy hledat?

Grimoár, tajemný spis, který jsi objevil, by tě tam měl dovést.

Ale pozor si dej.

Může ti cestu ukázat.

Může tě do slepé uličky zavést

A záleží jen na tobě, jestli cestu najdeš.

Anděl to není, kdo zuby cení.

Na jejich úpatí konec je cesty.

Dům svatý, co dveře nemá.

Ruiny obcházej, až cestu najdeš.

Otvorem ve zdi vstup.

Málo už času do konce cesty.

Enigma na stěně ti mnohé napoví.

Do středu dál tvoje cesta tě povede.

Až cestu dolů najdeš

Erbem staré krve bránu otevři

.

Šest dní trvalo původnímu člověku, než stvořil svět. Sedmý den odpočíval. Udělej to také tak.

PS: Snad jsem to napsal tak, abys to pochopil. Pokud ne, je to má vina, po tom tvém rumu mi to jde dost špatně.

Nik smotal pergamen a obtočil ho znovu plátnem.

„Chápeš to?“ zeptal se Grigorij.

„Vůbec.“ Nik zašátral znovu v mezeře a vytáhl nožíky a jehly. „Podívám se na to pořádně na světle. Měla by to být cesta k Muži bez tváře.“

„Co? Copak on žije?“ Pochodeň v Grigorijových rukou se zhoupla.

„Jistěže žije. Když nemá tvář, podle čeho by ho smrt mohla najít?“ Nabídl Magdě rámě a nechali zamyšleného Grigorije za sebou.

7

Nik se rozkročil podél cesty a zamračeně sledoval průvod. Mírný déšť mu smáčel obličej.

Jeden z odcházejících se oddělil a kráčel k němu. Dlouhá hůl a na konci ozdoby, různá chrastítka a lebky drobných živočichů. Došel a zastavil se před Nikem.

„Náčelníku?“ Nikova tvář se ani nepohnula. Jen očima si projížděl vrásčitou tvář.

„Králi Ahoniku, chci ti poděkovat za záchranu. Jménem celého národa.“

„Přesto odcházíte.“

„Povolil jsi nám vytvořit další vesnice, kde si vybereme.“

„Povolil.“ Nik se podíval do tmavých očí. „Ale nečekal jsem, že se všichni Sabikovci seberou a odejdou jinam. To se mě tak bojíte?“

Muž mlčel.

Nik se podíval za něj na zástup lidí.

„Tebe se, Niku, nebojíme. Ale modlíme se, aby ti velký duch otevřel oči a uši.“

Nik sjel pohledem zpátky od zástupu odcházejících na muže.

„Co tím myslíš?“

„Zeptej se Červeného Oblaku.“

„Červeného Oblaku?“ opakoval.

„Té, která zkoušela šaty, co jsi Kay nechal šít na tu svatbu,“ otočil se muž a odcházel.

Pozdě k polednímu vyrazil. Věděl, kam jít, už se tu dokonale vyznal. Když doputoval po několika hodinách na pohřebiště, nemusel dlouho hledat. Indiáni si udělali své svaté místo hluboko v zakrslém lesíku.

Mrtvých bylo jen pár.

Šel k místu, kde ozdoby a barevné třásně ještě nepoškodilo počasí, a pohlédl do tváře mrtvole. Pak vzal nůž a opatrně rozřízl pokrývku, kterou byl zahalen zbytek těla. Chvíli si prohlížel tělo. Nakonec stáhl šátek z jejího krku a zamračeně sledoval hlubokou ránu v něm. Potom se vrátil.

Vešel do své tvrze, nalil si medovinu, posadil se a vložil hlavu do dlaní.

Cesta z bývalé pevnosti Mrazivých mu zabrala několik dní. Zachumlán v hustém kožichu a vybaven zásobami projížděl v mrazu opuštěnou cestou otroků až k hradu pána z Neumětel.

Brána byla zavřena, ale sníh byl odházen a cesta k hradu udržována. Zabušil klepadlem a představil se. Okamžitě byl vpuštěn.

„Děje se něco na Benetnaši?“ vyběhl mu vstříc Vzteklý Pes, rychle si nasazuje turban.

Zakroutil hlavou a podal mu ruku. „Jak to jde?“ zeptal se.

„Dobře. Proséváme sítem ty nejlepší. Cvičí se každý den od rána do noci. Potřebuješ už nějaké otroky?“

Zakroutil hlavou. „Co Kay?“ odhodlal se k otázce.

„Kay nás hodně naučila,“ odpověděl neurčitě Vzteklý Pes.

Podíval se mu do očí. Uhýbal pohledem.

„Přátelé se poznají podle upřímnosti.“

„Copak ty sis toho nikdy nevšiml?“

„Ne. Jsem idiot. Ale to si nech pro sebe. Kde je?“

Ukázal pohledem na barák.

Dal se tím směrem. Stráž u dveří mu vzdala čest. Zastavil se, vytrhl strážnému halapartnu z ruky a zlomil ji přes koleno. Spodní díl násady si nechal a horní díl vrátil strážnému. Pak zmizel v baráku.

Vzteklý Pes se podrbal pod turbanem. Dvěma prsty chytil veš a rozmáčkl ji.

„Zasraná zima,“ pomyslel si, „už aby se něco dělo.“ Podíval se na svoje prsty, na kterých se třpytila kapička krve.

Vycházela mu vstříc a usmívala se.

Její úsměv pomalu pohasínal, když si všimla výrazu jeho obličeje a dlouhého klacku v ruce. Otočila se a snažila se utéct. Dvěma skoky ji dohonil a chytil zezadu za vlasy. Omotal si ten hustý ohon vlasů okolo ruky a strhl ji na zem.

Zaskučela a spadla na záda.

Rozhlédl se po chodbě. Viděl vyděšené pohledy sloužících a vojáků. Vykopl dveře nějaké komůrky a za vlasy ji tam vtáhl.

Pustil ji, zavřel dveře a pevně sevřel hůl. Pak ji začal mlátit. Zkušeně, tak, jak to dříve dělal, ji tloukl do měkkých míst, kde se dělaly obrovské bolestivé modřiny, ale nic se nelámalo. Tloukl ji, dokud mohl hýbat rukou.

Vzlykala, syčela a kňourala. Chytala ho za nohy, ale vždy ji od sebe odkopl a zase ji mlátil.

Pak přestal. Udýchaně se rozhlížel po místnosti a hledal něco k pití. Když nic nenašel, otevřel dveře a zařval do chodby:

„Chci víno!“ A zabouchl.

Stál tam, nasupený a rozzuřený. Připlazila se k němu a objala mu nohy. Neptala se, jenom potichu vzlykala.

„Děláš ze mě přede všema idiota,“ šeptal vztekle. „A já ho dělám ze sebe taky. Řekla jsi, že matka byla běloška, která milovala tvého otce. Byl to indián a šla k němu žít. Ale nedodala jsi, že matka musela utéct od bledých tváří, jak nám říkáte, protože vraždila. Zabíjela pro radost, pro touhu vidět krev. A spojila se s vaším šamanem, člověkem, který rituálně vyřezával zajatcům srdce z těla. Pro něho to možná bylo náboženství, ale pro ni vzrušení. A ty jsi to podědila. Proto tě tvůj kmen odvrhl. A když jsem tehdy nechal zmlátit Sabikovce, nebylo to proto, že tě nechtěli poslouchat.“

Ozvalo se zaklepání. Odkopl ji od sebe a otevřel dveře. Stála tam rozklepaná služebná.

„Co chceš?“ zeptal se nevrle.

„Pán si přál víno,“ odpověděla roztřeseným hlasem.

„Víno?“ vzpomněl si a sjel pohledem na tác, který držela v náručí. Byla na něm karafa s jasně červenou tekutinou a dva poháry. Sebral z tácu karafu a zabouchl.

Zhluboka se napil a sedl si na židli, která stála u okna.

„Co tě na tom tak vzrušuje?“ zeptal se. „Co se ti na tom tak líbí? He?“

Přisunul se blíž se židlí a nohou strčil do vzlykajícího těla.

„Odpověz!“ poručil.

„Nepochopil bys to,“ ozvalo se od země.

„Tohle mi už, prosím, neříkej, nebo tě zase zmlátím!“ Napil se znovu vína.

Zvedla hlavu a sledovala ho. „Ty nechápeš, jaký to je pocit držet někoho, když z něho stříká krev, když se jeho tělo klepe v křeči. Cítíš se najednou tak silně, tak mocně. Cítíš, jak se vzpíná v touze se ještě nadechnout, a když umře, ten klid, to uvolnění...“ V očích měla ještě slzy, ale vášnivě se jí leskly. Tváře zčervenaly vzrušením.

Otočil se od ní, aby neviděla strach v jeho očích.

„Co s tebou?“ zamručel po chvíli. „Měl bych tě nechat ubičovat na náměstí. Nebo jen oběsit, pokud budu milosrdný.“ Otočil se zpátky a tvrdě se na ni podíval. „Ale to by bylo přiznání mé chyby, a král chyby nedělá. A navíc jsem tě představil jako vládkyni planety Sabik. Kdybych tě popravil, byla by to královražda,“ přemýšlel nahlas.

„Budeš u mě,“ rozhodl nakonec. „Dosáhla jsi svého, nebudu tě nechávat samotnou. Budu tě mít pořád za zadkem. Budeš pro mě dělat špinavou práci. Odstraňovat mi potichu z cesty překážky. A pokud budu mít štěstí, třeba tě někde v tiché uličce někdo oddělá,“ pronesl tvrdě.

Vítězně se usmála.

„Ano, můj pane,“ hlesla radostně.

Vzdychl. „Nauč se zabíjet i jinak, nemusí u toho vždy stříkat krev. Domluv se se Vzteklým Psem. Když jsem byl otrokem kdysi u Šáha, měli tam klan Asasínů, vrahů. Možná o nějakých bude vědět, tak se od nich nauč vraždit s elegancí, ne jako barbarka.“

„Indiánka,“ opravila ho.

Napil se vína a mrštil karafou o zeď za ní. Roztříštila se na tisíc kusů a střepy a kapky vína ji zasypaly. Zvedl se, prudce otevřel dveře a vyšel do chodby.

Ležela na zemi a vychutnávala si bolest. Dnešní den patří mezi nejšťastnější v jejím životě.

Nechal udělat formálně přehlídku, aby zakryl pravý účel cesty. Pozdravil se s Drakulem, pánem z Neumětel, Mordechajem, Žabákem a ostatními. Povečeřel, přespal a ráno vyrazili zpátky.

Zima na Sadiře pomalu končila. Na Benetnaši se počasí neměnilo.

Probudilo ho tiché cinknutí stříbrné kuličky. Měl lehké spaní.

Otevřel oči a sledoval zázrak techniky. Vodní hodiny. Voda kapala v pravidelných intervalech do skleněného válce. Podle výšky vodní hladiny se dal zjistit čas. Když voda dosáhla určité váhy, spustila se drobná stříbrná kulička a cinkla do malého zvonečku.

Dar od Šáha.

Přestal hodiny sledovat. Opatrně vstal, aby nevzbudil mladou šlechtičnu, která u něj trávila tuhle noc.

Kay už stála u dveří.

Dveře se opatrně otevřely a dovnitř vstoupil majordom. Za ním služebná se zahřátým županem. Uklonila se a pomohla mu ho obléci. Prošel do vedlejší místnosti. Když míjel Kay, podíval se jí do očí. Neviděl tam nic, co by ho znepokojovalo.

První dny po příšerném výprasku si byl nejistý. Pocit, že ji má neustále za zády, byl nepříjemný. Ale časem si zvykl.

Nespal už s ní skoro vůbec, přesto ho milovala. Jako pes lehávala u dveří, zatímco on si tahal služebné do postele. Pokud se k němu chtěl někdo přiblížit, střetl se s jejím podezřívavým pohledem.

Jednou, když se procházeli s nezbytným doprovodem po okolí, přiblížili se blízko k jedné z propastí, kterými se dolů dostávalo světlo. Tehdy, jen tak z rozmaru nebo  hlouposti, ho přepadl chvilkový nápad. Jen tak lehce pokynul rukou a ukázal dolů.

„Skoč!“ poručil.

Ani vteřinu nezaváhala a vykročila do hlubiny. Chytil ji za opasek v poslední chvíli. Jen tak tak se rukou zachytil vystupující větve.

Trvalo to několik chvil, než je vytáhli, ale v tu chvíli mu to připadalo jako věčnost.

On o tom nikdy nemluvil, ale mezi lidmi se to rychle rozneslo.

Prošel okolo Kay a vstoupil do vedlejší místnosti. Byla tam už připravena velká káď s horkou vodou. Naložil se do ní a nechal se umýt služebnými. Když byl hotov, usadil se do křesla. Zatímco mu lazebník upravoval vlasy a srovnával vous, jiný mu dělal manikýru a masér mu mírně třel namožená ramena. Majordom ho seznamoval s prvními úkoly, které ho ten den čekaly.

Tichým hlasem mu vyjmenovával narozeniny a různá jubilea významných osob a navrhoval dary a přání, která je potřeba složit. Nik většinu odsouhlasil, pouze asi u dvou nebo tří darů se rozhodl pro drobnou změnu.

Když byl hotov s ranní hygienou, přešel do hodovní síně. Bylo prostřeno pouze pro něho, snídal rád sám, což bohužel poslední dobou nešlo. Etiketa začala vpadat znovu i do jeho života, ať chtěl nebo nechtěl. Takže u stolu na něho čekalo několik číšníků a kuchtíků, dvorní dámy, které se začaly na Benetnaš stahovat ze Sadiry, nižší šlechta a důstojníci, nějaký kněz a pak ještě lidi, o kterých nevěděl, k čemu jsou a co tam dělají. Bylo mu to nepříjemné, zkoušel to změnit, ale nějak se to nedařilo.

Někdo mu odtáhl židli, on si stoupl před ni a zase mu ji někdo přisunul pod zadek. Posadil se. Začali mu předkládat různé pokrmy a pití. Cítil se čím dál otrávenější.

„Co to je?“ zeptal se a ukázal na jeden talíř.

„Výsosti, to je nadívaný králík pečený na šafránu. Jako náplň je pečená křepelka na medu, v křepelce je uzený vrabec. V něm jahoda a v ní vlašský oříšek.“

„A v oříšku je hrášek, v hrášku slunečnicové semínko a v semínku je zrnko máku,“ doplnil unaveně přednášku vrchního kuchaře.

„Výsosti?“ zeptal se překvapeně Markus Romanus.

„Pivo, slaninu a chleba.“

„Výsosti??“ Tentokrát byl hlas vrchního kuchaře pohoršen.

„Rychle!“

„Etiketa zakazuje...“

Chtěl prudce vstát, ale židle byla moc těžká, aby se dala jen tak lehce odsunout. Musel pokynout tomu odsunovači židlí, pak teprve se mohl důstojně postavit. Ale to už bylo pozdě na jakékoliv gesto. Unaveně ukázal na nějaký talíř a naznačil, že si chce sednout.

Přisunuli mu židli.

Pomalu jedl a nevraživě sledoval okolí. Tolik lidí, které neznal. Svázali ho pravidly, spoutali ho etiketou.

Už dřív mu to vadilo, nyní ho to ponižovalo.

„Výsosti. Moučník ve tvaru vašeho rodového erbu,“ upozornil ho Markus.

„Hm. Pěkné,“ řekl spíš mechanicky. „Mám dost.“ Strhl z krku ubrousek a hodil ho na stůl.

Povstal. Odsunovač židlí odstrčil židli a všichni se uklonili.

Vyrazil do šatny. Tam ho začali oblékat.

Knížata a králové ho zahrnovali dary a i z dřívějška měl už slušnou garderobu, a tak se nechal presovat do úzkých punčoch, malých střevíců, řezajících košil a halen a škrábajících kalhot. Opasek, který stahoval a měl ho dělat hubenějším. S úlevou si vzpomněl na vítězný boj s korzetem, který se mu jeden čas snažili vnutit.

Nakonec kabátec proplétaný zlatými nitěmi a navrch plášť s lemováním z kožišiny z lasice hranostaje.

Bylo to těžké a nepříjemné a v teplém vlhkém prostředí Benetnaše skoro vražedné.

Vzdychl a pohybem hlavy přivolal Kay.

„Včera dorazili Asasíni. Jdi cvičit,“ poručil jí.

Prošel šatnou a vešel do trůnního sálu. Usadil se na trůn, zatímco sloužící upravovali poslední zbytky jeho vizáže.

Pak zase pokývl, že je vše v pořádku.

Někdo udeřil do gongu a stráž otevřela dveře. Z přijímacího a společenského sálu se začali hrnout lidi. Poklonkovali mu a vzdávali čest. Pronášeli různá poselství a vzkazy, prosby a nabídky. Sliby a pochlebování. Rádci po stranách trůnu mu radili, majordom mu šeptal jména a tituly, aby neudělal chybu, dvorní dámy se chichotaly do vějířů a pomlouvaly se mezi sebou, důstojníci na sebe upozorňovali uniformami a vojenským vzezřením.

Smutně se podíval ven z okna. Svítilo tam ranní slunce a pomalu vysoušelo vlhkost po nočním dešti. Ozývalo se bušení palic a zvuk řezání dřeva, jak truhláři stále rozšiřovali jeho sídlo. Řvaní seržanta, který zrovna peskoval nějakého vojáka. Kokrhání kohouta a vrkání holubů.

„Umřu tady,“ napadlo ho. „Jestli Mraziví nezaútočí, do několika dní tu umřu.“ Rozhlédl se po sále. Nenávistně sledoval postavy, které neznal, a měl pocit, že je ani nikdy neviděl.

„Musím vypadnout. Pokud se neukážu několik týdnů, zmizí i oni. Natáhnou se na jiný dvůr, do jiného království. Jako vosy za medem.“

Zvedl se a přešel k oknu. Rádce, který mu něco vysvětloval, se chvíli zakoktal a pak zmlkl. Ostatní se hluboce uklonili.

Podíval se z okna na dvůr. Kay tam zrovna házela dýkou na pohyblivý cíl.

Sám si na svém umění vrhání nožů a dýk zakládal, ale s Kay se nemohl rovnat. Měla v ruce vždy několik dýk a s naprostou jistotou je házela na štít vojáka, který jí dělal pohyblivý terč.

Stálo u ní několik dívek a služebných. Muži se jí báli, zpráskala pár šlechticů, kteří se jí snažili vnutit do přízně, a od té doby se jí vyhýbali. Zato některým ženám zjevně imponovala.

„Na zítra ráno mi připravte spodní oblek,“ otočil se od okna.

V místnosti zašumělo.

Spodní oblek se říkalo hadrům, které vypadaly jako otrocké.

„Výsosti? Je to nutné?“ ozval se z poklony majordom.

„Dívej se mi do očí, když se mnou mluvíš, ty tupoune,“ měl Nik chuť zařvat. Místo toho tichým hlasem řekl:

„Je to pro blaho říše.“

Den byl jinak k nepřečkání. Oběd byl ještě slavnostnější a účastnilo se ho více lidí. Pak procházka po okolí, aby nevolníci věděli, že existuje.

Kay už se zase motala za jeho zády.

„Co ty holky, co tě tam pozorují?“ zeptal se jí, když byla chvilka.

„Co je s nimi?“

„Obdivují tě.“

„Myslíš?“ zeptala se pochybovačně.

„Jistě. Je to vidět na první pohled.“

„Nezajímají mě.“

„Ale mě ano. Mohla bys z nich vycvičit své pomocnice.“

„Obávám se, že ti nerozumím.“

„Často se žena dostane tam, kam není možno běžnému chlapovi se podívat. Navíc, chlapi vás podceňují.“

Zamyslela se.

„Zkus se na ně podívat,“ pokračoval. „Najdeš mezi nimi vhodné kandidátky. Ale nehledej jen fyzický vzhled. Musíš vidět i do jejich duše. Jestli jsou ochotny za tebe, respektive za mě položit život. Chápeš, co tím myslím?“

„Tak trochu.“

„Nezajímá mě, jestli jsou urozeného rodu, nebo otrokyně. Chci jenom jedno: když jim rozkážu, aby si nožem otevřely břicho, udělají to okamžitě, bez zaváhání a s radostí.“

„To nebude lehké.“

„Na lehké úkoly mám generály. Na těžké mám tebe,“ povzdechl si. „Jednou jsi řekla, že je to úžasný pocit zabít člověka. Je ještě jeden úžasnější pocit: sledovat, jak se někdo zabije kvůli tobě.“

Druhý den ráno sjel po liáně dolů. Seběhl po schodech a zapadl mezi otroky. Rozcuchal si vlasy a vousy.

Přišel akorát včas. Otroci vyběhli a brána mezi světy se otevřela. Ze Sadiry se vyhrnulo několik desítek lidí. Někteří nesli různé vaky a krabice, jiní zase připravovali raněné a nemocné otroky z Benetnaše nebo brali vaky s houbami. Mezi tím pár hejsků a žen, kteří se hrnuli do nového království. Byl v tom zmatek, který Greg zvládal jen s obtížemi.

Nik nespěchal, zamíchal se mezi ostatní a nerušil Grega od práce. Jen s překvapením zaznamenal dva výrostky, kteří vstoupili na Benetnaš společně s ostatními a na Grigorijovo znamení otevřeli bránu směrem na Sadiru.

„Nová krev,“ poznamenal šeptem k velkoknížeti.

Ten sebou cukl, když uslyšel Nika, a kývl.

„Spíš stará krev. Ta kouzelnická,“ odpověděl.

„Kde jste je vzali?“

„Pandora je někde objevila. Má jich už ve své kouzelnické škole víc, průběžně je prostřídává.“

„To je dobře. Jdeme se podívat na Chort?“

Velkoknížeti zasvítilo v očích. Předal velení a prošli branou na Sadiru.

Tam se převlékli do lehkých brnění z Benetnaše, která se tak osvědčila proti žravce, a společně vstoupili na Chort.

Nic se nezměnilo. Vítr hnal prach a žravku stejnou silou, bušil do brnění a sypal se do jeho záhybů. Šátek, který měli pod přilbou, svědil a smrděl, jak byl napuštěný octem.

„Bude to trvat dlouho,“ pronesl Nik směrem k velkoknížeti.

Vyrazili tam, kde Greg zasadil semínko. Vešli do zborceného stavení a zastavili se.

Tam, kde byla předtím jen dlažba, stál strom. Byl vysoký několik metrů a bylo vidět, že růst nepřestává. Prach a žravka sklouzávaly po jeho kmeni i tuhých kožnatých listech. Byl obsypaný květy, podobnými květům třešní, pouze mnohem a mnohem většími. Z květů se neustále sypal jasně žlutý pel, který, unášen větrem, tvořil obrovský žlutavý závoj, mizící v prachu bouře.

Nik strom obešel a postavil se pylu do cesty. Pyl klouzal po brnění, stejně jako prach, který vítr stále vrhal proti němu.

„Co myslíš, Grigoriji?“ zeptal se velkoknížete, který se postavil vedle něho.

Ten neodpověděl a jenom si sňal rukavici. Na dlani měl ještě patrné zranění od dýky a ruka stále vypadala jakoby opařená. Zčervenalá kůže byla v místech, kam se před mnoha dny žravka dostala.

Teď nastavil ruku do žlutého víru a pomalu jí otáčel. Pak si sundal i druhou rukavici. Nik ho se zájmem sledoval.

„Nesvětélkuje,“ pronesl spíš jako konstatování po chvíli.

Grigorij si sundal přilbu.

„Riskuješ,“ odrazoval ho Nik. „Co kdyby se vítr obrátil?"

„Nic by se nestalo, na kůži se to lepí stejně jako žravka,“ ukázal Nikovi zažloutlou ruku.

„Dostane se to všude, kde je ona. Pod kameny, do jeskyní, do zbytků stavení.“

Nik sáhl pod brnění a vytáhl kus hadru. Udělal z něj primitivní pytlík a postavil se s ním za strom. Chvíli čekal a pak pytel uzavřel.

„Vezmi si přilbu a rukavice, musíme se vrátit.“

Velkokníže ho poslechl. „Co teď?“ zeptal se. „Na Benetnaš nemůžeme.“

„Počkáme na ráno na Sadiře, to znamená přibližně do zítřka do odpoledne.“

„Proč nejdeme hned na Benetnaš? Myslíš, že mají otroci čas sledovat, kdo vychází?“

„No, a co brnění?“

„To můžeme nechat tady u brány, kdyby bylo potřeba jít rychle a neměli bychom čas si to vzít doma.“

Nik pokýval hlavou nad Gregovou logikou a zamyslel se, kde je vlastně doma.

Shodili brnění a prošli bránou. Kat, který zastupoval Grigorije, si oddychl.

„Je dobře, že jste tady.“ Ukázal na několik nových otroků. „Právě dorazili z Etaminu, planety draků. Už víme, co Mraziví připravujou na Sadiru.“

8

Nik seděl a bubnoval prsty do stolu. Ostatní byli různě rozesazeni, pouze Kay stála kousek od Nika.

Před nimi stáli dva otroci z Etaminu, planety draků.

„Takže, situace je, myslím, jasná,“ přestal Nik bubnovat na stůl a pohybem ruky propustil otroky. „Mraziví připravují další invazi opravdu ve velkém stylu. Vyřezávají dračí oheň z volat draků, které na Etaminu uloví, a ukládají ho do obrovského uzavřeného železného vozu. Ten vůz stojí na zvláštní rampě před branou. Stačí ho odbrzdit a vlastní vahou projede branou na Sadiru. A tady..,“ nedokončil.

„Tady co?“ zeptala se Magdalena.

„Tady ho odpálí. Hodněkrát jsem zkoušel při alchymii takovéto věci a má to vždy destruktivní účinek.“

„A proč se to tedy nepoužívá?“

„Výroba je obtížná. A výsledek nejistý.“

„Ale jak je vidět, oni s jistým výsledkem počítají. Jak si myslíš, že by to mohlo vypadat?“

„Až budou mít dost dračího ohně, zapálí vůz a spustí ho do otevřené brány. Vůz exploduje a zničí nejspíš veškerý život v bývalé pevnosti Mrazivých. Veškeré překážky a možná i rozmetá celou pevnost. Zbude jen obrovská díra v ledu.“

„Zničí i bránu?“

„Nevím. Prý je nezničitelná. Prohlížel jsem si ji zblízka a je chráněna nějakým kouzlem. Už kousek od ní cítíš odpor a nejlepším železem na ni ani neškrábneš. Ale jak říkám: kdo ví.“

„Pokud tedy odpálí ten vůz a nezničí bránu?“

„Budou jinde už připraveny legie. Už neudělají chybu, jako ve dvou předchozích případech. Myslím, že veškeré síly, co budou mít, použijí na zničení a zotročení Sadiry.“ Nik sledoval ostatní. Pokyvovali hlavami.

„Takže otázka: co budeme dělat?“ zeptal se Drakul.

„Svolejte armádu. Musíme se připravit a zaútočit na Etamin.“

„To bude trvat dlouho.“

„Bohužel. Proto jsem vybral několik otroků a jedu na Etamin napřed.“

„Ty jedeš na Etamin?“ trhla sebou Magda.

„Ano.“

„Blázníš?“

„Ne.“

„Zakazuji ti..,“ zvedla ruku.

„Nemůžeš mi to zakázat.“

„Je to hloupost.“

„Není. Už jsem mluvil s Mordechajem a Lokim. Oba to berou jako nejrozumnější možnost. Zničit, poškodit, pozdržet, popřípadě varovat, když nevyjde žádná z předchozích variant.“

„Ale proč ty?“

„Protože jsem otrokem byl a vím, jak to chodí.“

„Jsou tu jiní otroci.“

„Nemají autoritu, ani schopnost velení. Nesnaž se mě zdržovat. Večer odcházíme. Abychom byli na Etaminu hned ráno, v době, kdy tam přicházejí otroci.“ Podíval se z okna.

Zmlkla a lapala po dechu. Podezřívavě ho sledovala.

„Máš to naplánováno už dlouho dopředu,“ řekla, když konečně popadla dech. „Jako kdyby ses na ten Etamin těšil.“

Večer se připravili u brány. Oblečeni v hadrech, se speciálním skrytým vybavením.

„Jsi si jistý?“ zeptala se ho znovu Magda.

„Naprosto.“ Nik zkontroloval otroky. Pak kývl na Drakula. Ten si sundal plášť a v otrockých hadrech se k nim připojil.

„Moment, co to znamená?“ ozval se pán z Neumětel.

„Jde s námi. Kdyby bylo potřeba.“

„Potřeba? A já?“

„Promiň. Ale ty s námi nejdeš.“

V sále před branou se rozhostilo hrobové ticho. Pán z Neumětel se zastavil v půli kroku.

„Důvod?“ zeptal se.

„Jsi starý.“

„To není důvod.“

„Ne pro nás. Ale je to důvod pro Mrazivé. Zabíjejí staré lidi.“

„Nejsem tak starý.“

„Jsi starý tak, že by to mohlo ohrozit celou naši výpravu.“

Pán z Neumětel se celý nahrbil, vypadalo to, jako by se zmenšil.

„To přece nejde. Snesu mnohem víc než kdokoliv z vás. Jakékoliv strádání. A bojovat umím.“

„To my víme. Není tady nikdo, kdo by se s tebou pustil do boje, aniž by měl šanci na jisté vítězství. Ale tvůj vzhled tě prozradí.“

„Oholím si vousy.“

„To by to ještě zhoršilo,“ zasmál se Nik.

„Ale co tady budu dělat? Sám... Vy si budete někde válčit, a já..?“ Nedokončil.

„Máme pro tebe úkol.“

„Cvičit vojsko,“ odfrkl si.

„Sjednotit knížectví.“

„E?“

„Sjednotit knížectví,“ opakoval Nik.

„Nerozumím.“

„Ale rozumíš. Stát se králem.“

„To ne.“

„To jo. Už tu nesmí být hromada malých knížectví. A teď je nejlepší doba.“

Pán z Neumětel mlčel. Pak se podíval na Drakula. Ten kýval hlavou.

„A proč já? Proč ne on?“ zeptal se.

„Protože on se mnou může. Potřebuji zástupce na Etaminu, kdyby něco nevyšlo. Nikoho jiného nemám. Velkokníže Grigorij musí hlídat Benetnaš. Magda má na starosti pořádek v Západní lize. Pandora a Loki se zase snaží udržet Chánovu říši. A ty jsi naprosto ideální kandidát na spojení knížectví. Zůstal jsi jako jediný ze staré šlechtické krve. Ty a Drakul. Takže tobě nikdo knížecí titul neupře, ale ty jako král můžeš potvrdit knížecí nebo rytířský titul komukoliv. I levobočkům. Za slib knížecí korunky tě bude hodně z nich podporovat. A kromě toho...“ Nik ukázal na sluhu. Ten přistoupil blíž, v náručí měl ozdobnou truhlici. Nik ji otevřel a začal vytahovat smotané listiny. Podíval se na první.

„A kromě toho,“ pokračoval, „tady je list od krále Kleofáše, který ti dává veškerou podporu, jak duchovní, tak, pokud budeš potřebovat, i hmotnou.“ Smotal lejstro a položil ho na stůl, kde normálně ležely tabulky na přepočet denní a noční doby na Benetnaši, a vytáhl další. „Tady to je od Magdaleny Dobromily Aricie Travis, kněžny Horního knížectví a správkyně Západní ligy.“ Hodil lejstro na stůl, aniž ho četl.

„Píše se tam nejspíš to samé.“ Začal vytahovat další. „Tohle je od kněžny Pandory, protektorky Chánovy říše. Tenhle je od Lokiho, nejvyššího komořího a správce. Tenhle...“ S úsměvem potěžkal svitek. „Ten je od krále Ahonika, nejvyššího vojenského velitele na Sadiře a samozvaného vládce planety Benetnaš. A tenhle je od velkoknížete Grigorije Něvského, vládce planety Chort. Tady ti přeje hodně štěstí a podporuje tě tvůj přítel Drakul. A tady...“ Sáhl na dno pro poslední dvě lejstra. „Kay Parkerová, vládkyně planety Sabik. Mordechaj, exilový vládce planety Nair – Al – Saif. Myslím si, že žádný jiný kníže neměl tolik podpory od korunovaných i nekorunovaných hlav jako ty.“

Pán z Neumětel přistoupil ke stolu a chvíli studoval erby a pečetě.

„Chybí tu Šáh.“

„No, tomu se to moc nelíbí,“ pokrčil Nik rameny, „ale Pandora mu vrátí dvě provincie, které musel nechat Chánovi za podporu při poslední válce proti Západní lize, východním knížectvím a dnes již zesnulému králi Foxovi. Tak co?“ Nik zvedl oči od lejster a sledoval pána z Neumětel.

„Jak dlouho jste to na mě připravovali?“ Pán z Neumětel rozhrnul rukou lejstra.

„Dlouho ne. Od svatby krále Kleofáše.“

„Jo, svatba,“ usmál se pán z Neumětel. „To mi připomíná, že Kleovi končí asi líbánky. Takže sem v nejbližší době dorazí Marie.“

„Proč si myslíš, že tak chvátám dobrovolně mezi draky?“ zasmál se Nik. „Když už jsme u těch líbánek, hodně knížectví vymře po přeslici. S tím musíš něco udělat. Není čas na hrdinství, vlast si žádá oběti.“

„Co tím myslíš?“

„Musíš zplodit potomka. To by neměl být problém, při tvojí aktivitě. A vybírat si můžeš. Po poslední válce je poměr jeden chlap na tři ženský. A u šlechticů je to, myslím, jedna ku šestnácti. Tak se čiň, ať se ti království zalidní.“

„Jsi blázen! Jedna ku šestnácti... To nezvládnu...“

„Vem si koně,“ poradil mu Drákul. „Anebo ať jezdí ony za tebou. Jsi snad král, nebo ne?“

„Ještě ne,“ zamračil se pán z Neumětel a narovnal se. Najednou všem začal připadat velký. „Ještě ne,“ opakoval, „ale přijde den, kdy mi nikdo nebude rozkazovat, jestli smím, nebo nesmím jít tam, kam budu chtít já.“ Zabodl prst Ahonikovi ho hrudníku.

„Zblbnul,“ zašeptal Drakul. „Stouplo mu to do hlavy.“

Nik si vzpomněl, jak je královský úřad spojen s všudypřítomnou omezující etiketou, a jen se útrpně na pána z Neumětel usmál.

Neví, chudák, co ho čeká.

Požádal všechny, aby odešli. Zůstal jen sám se svou invazní skupinou. Dali hlavy dohromady. Nik si nechal od každého zopakovat připravenou legendu, odkud kdo je a čím byl. Většina z nich byli sedláci nebo rybáři. Občas tesař. Kay byla ranhojička, to bylo nejlepší na odehnání násilníků, ti většinou nechávali tohle povolání na pokoji.

Nik ještě vysvětlil Drakulovi složení hadrů, které jim Loki pečlivě připravil na míru. Ostatní byli s tímhle typem oblečení seznámeni, pouze s Drakulem se nepočítalo jako s otrokem, ale Nik ho potřeboval oddělit od pána z Neumětel.

„Hadry jsou z nejlepší látky, co na Sadiře seženeš,“ vysvětloval. „Jsou záměrně potrhané a záplatované. Pod záplatami jsou skryté kapsy. Látka je nalepená na kůži pouštních hadů. Tahle kůže zůstává neměnná při rozdílech teplot. Vydrží náraz kostěného nožíku, železného samozřejmě ne. Nepropouští vodu. A přitom se k sobě mírně lepí. Pak je zase látka. Jediný problém je, že jak kůže špatně propouští vlhkost, rychle se zapaříš. Loki to zatím nevyřešil, doporučuje se oblek obracet, je stejný jak na rubové, tak na lícové straně.

V kapsách pod záplatami na kolenou a loktech jsou sušené houby z Benetnaše. Jsou rozemleté na prášek a lisem stlačené a vytvarované do tenkého plátku. Je tam vlisována struktura látky, takže na první pohled i látku připomínají. Liší se chutí a výživností. Ty jsi houby z Benetnaše nejedl, doporučuji kus utrhnout a hodit do vody. Rychle naberou na objemu. Pokud není voda, stačí kousíček utrhnout a vložit do úst. Nepolykat hned. Houba rychle nabírá objem působením vody a při pokusech se nám několik lidí málem udusilo. Malý kousek velikosti nehtu ti bohatě zaplní pusu.

V záhybech a švech, kde je látka přeložena, jsou nástroje. Nožík, který vypadá jako z kosti. Ale není. Je z nejlepšího železa. Otrávené jehly. Hrot je zadělaný pryskyřicí, aby ses neporanil, tak před použitím pryskyřici rozbít. Tady je trubička na foukání jehel. Červený hrot paralyzuje na několik hodin. Černý zabíjí. Pokud by ses náhodou poranil o jehlu, máš pár chvil na to, abys tady na rameni vytáhl tenhle kousek látky. Jak vidíš, jsou tam malé pilulky všité mezi látku. Černá a červená jsou odpovídající, rychle polknout. Zelená zahání únavu a nutí tě k aktivitě. Nedělej po jejím požití nic složitého, většinou výsledek nestojí za nic. Modrá, no, nevím, k čemu bude otrokovi modrá pilulka, ale budiž, Loki asi ví, co dělá. Bílá je na většinu nemocí. Je to zvláštní druh plísně, trvalo dlouho, než jsme ho vyrobili.“ Nik ještě vysvětlil několik dalších léků a pak přešel dolů.

„Pevné provazy, škrticí popruh, kalená struna - jedna z nejdražších věcí, co u sebe máš. Je vroubkatá, můžeš s ní upižlat větev stromu, ale i mříž v okně.“ Ukazoval na různé části těla.

„Tady, když silně zatlačíš, ucítíš nepříjemný zápach. Odpuzující látka. Udržuje z dosahu vtíravé otroky, kteří se chtějí moc přátelit. Dozorci tě chtějí mít taky dál od sebe, tak tě pošlou někam, kde nejsi na očích.“

Pak sklonil hlavu úplně dolů.

„A teď největší tajemství, ale také největší problém, pokud to objeví.

Boty. Vypadají otrhaně. Převázané hadry, aby držely pohromadě. Je ti jasný, že to tak není. Když srazíš paty, pružina vymrští ze špičky podrážky čepel nože. Pro tebe to tolik není, ale pro nás, co ovládáme bojové tance a kopeme jako splašená kobyla, jsou k nezaplacení. Snaž se to vůbec nepoužívat, pokud by to někdo, nejenom třeba Mrazivý, objevil, bude to znamenat obrovský problém. Pokud je ale použiješ, musíš potom botu sundat a čepel zatlačit o nějakou překážku. Takže další problém. Velká výhoda ale zase je, že čepel je možno odšroubovat a za použití místních zdrojů z ní udělat dýku. Nebo oštěp.“ Nik skončil a sledoval vytřeštěný Drakulův pohled.

„Zapamatoval sis to?“ zeptal se.

„Ne,“ zakroutil hlavou Drakul.

„Možná je to tak lepší,“ pokrčil Nik rameny. „Tak, bando, jdeme!“ Zamazal si obličej špínou a postavil se před bránu.

„Gamma Draconis jedna!“ zavelel.

Brána zesklovatěla.

Nik zvedl pytel se sušenými houbami a prošel branou. Okamžik zvláštního pocitu a byl venku.

Chvíli trvalo, než si oči přivykly ze tmy na Sadiře na denní světlo Etaminu. Zamrkal.

Uhnul z cesty ostatním a obešel bránu.

Před ním se objevil obrovský železný válec.

Otroci nelhali.

Stál na malých válečkovitých kolech, zajištěný řetězem a podepřený kládami.

Nesměl dát najevo zájem.

Nadhodil si vak na zádech a nejistě šel k mohutnému muži s karabáčem. Poklekl a uklonil se Mrazivému, který stál opodál, a ukázal na vak.

„Houby.“

Dozorce mlčky ukázal do kouta, kde byla podobná hromada vaků.

Nik s ostatními složil houby a nerozhodně se zastavil.

„Nevracíte se?“ zeptal se dozorce.

Nik zakroutil hlavou.

„Výborně,“ poklepal si dozorce rukojetí karabáče do dlaně. „Tak si rovnou ty vaky znovu vemte. A přihoďte si na ně ještě jednou tolik, tady ulejváky hážeme drakům.“

Nik se zatvářil zděšeně a zkroušeně. Ale dozorce si ho nevšímal.

Začali nakládat vaky a po očku sledovali vůz.

„Kolik tam toho můžou mít?“ zeptal se někdo polohlasem.

„Pst!“ zasyčel Nik, „to zjistíme později.“

„Myslíš, že to zatím nehrozí?“

„Ne. Nemají připravené legie.“

„Jak to asi funguje?“ (Dračí oheň reaguje s kyslíkem ve vzduchu a vznítí se. Ve válci je lehký olej. Z vyřezaných volat trubičkami otroci vymačkávají oheň do vagonu. Olej je nahoře a brání přístupu vzduchu a vznícení.)

„Sakra, držte huby!“ zasyčel na ně Nik, když si všiml, že Mrazivý je upřeně sleduje.

Mlčeli a přihazovali si houby. Ještě jednou tolik. Houby nebyly těžké, ale neskladné. Když se jim s hekáním a úpěním povedlo naskládat na sebe dva vaky hub, opatrně se přibelhali před dozorce. Ten jim jenom ukázal k východu.

Vyšli z budovy. Vlastně to ani nebyla budova, spíš chrám. Velké masivní sloupy podepíraly mramorovou střechu. Vítr profukoval a svištěl mezi sloupovím.

Došli na okraj chrámu. Stál na vysoké skále, která se ze tří stran svažovala kolmo dolů. Pouze čtvrtá strana se odlišovala. Byly tam nasypány hromady suti, kamení, klád a jiného haraburdí tak, že to vše tvořilo přirozený násep. Po něm slézali, vylézali a padali otroci po desítkách. Hromady suti jim podjížděly pod nohama, zapadávali do ní po kolena, přesto se jako mravenečci ploužili pomalu a bez oddechu nahoru nebo dolů. Uprostřed toho všeho bylo krásné schodiště. Nik k němu bezmyšlenkovitě zamířil. Do cesty mu vstoupil dozorce.

Nik pochopil a odpotácel se stranou.

Pomalu začali slézat.

„Nehodíme to dolů?“ zasípěl Drakul.

„Tak to rovnou skoč šipku za tím,“ škodolibě mu odpověděl Nik. „Tipuju, že za to je tak pět set ran.“

„Pět set ran? Jsem šlechtic.“

„Ha,“ uchechtl se Nik. „Vítej mezi otroky!“

Trvalo dlouho, než sešli dolů. Sotva pletli nohama, když dorazili. Jiný dozorce jim mlčky ukázal, kam to mají složit.

Stoupli si do fronty na polívku. Okolo posedávalo nebo polehávalo několik desítek otroků. Dozorci s biči, Selelekové, Mraziví.

Nik si vzal svoji porci a našel si volné místo. Ostatní se k němu připojili.

„Tuhle břečku žrát nebudu,“ vztekal se Drakul. „Chutná to jako něco, co hnilo pod zemí hodně dlouho.“

„Rád si tvoji porci vezmu,“ usmál se Nik a natáhl se po Drakulově misce.

Ten ucukl.

„Dal jsem se na vojnu,“ zašeptal a začal upíjet polévky. Nik sledoval, jak se mu občas hrdlo stáhlo odporem.

„Mám pocit, že polívka tu bude mezi námi coby dup,“ řekl, když Drakul odložil misku. „Měl jsi ji zkoušet už dřív jako ostatní.“

„Proč bych měl něco zkoušet? Jsem vojákem skoro od narození a jedl jsem horší věci.“ Drakulův obličej zezelenal. Pak potupně vrhl.

Přesedli si jinam.

„To bude dobrý,“ utěšoval Nik Drakula. „Prostě ti žaludek za těch pár let změknul. Voda je támhle.“ Ukázal na místo, kde byl vidět potůček.

V noci se ochladilo. Sesedli si k sobě a hřáli se. Nik usnul okamžitě, ale Drakul se stále vrtěl.

„Proč se nesmí udělat oheň?“ syčel. „Kdybych tohle věděl…“

„Tak bys do toho nešel,“ doplnil Nik. „Pokud to přežijeme, bude muset každý absolvovat výcvik otroka. Výmluva na šlechtický titul už nebude platit. Myslel jsem, že jako voják sneseš víc.“

Drakul mlčel.

Vzbudili je před svítáním a hnali je do kopce.

„Zase nahoru pro ty vaky?“ skučel Drakul Nikovi do ucha.

„Ber to z té lepší stránky. Můžeme si pořádně prohlédnout ten vůz a zjistit, jestli se nedá nějak zničit.“

„Ty ho chceš zničit?“ Kay se přitočila z druhé strany k Nikovi.

„Pokud se to podaří.“

„Zahyneme.“

„To vím. Ale zachráníme Sadiru. Alespoň na čas.“

Kay se na moment zastavila.

„Ty jsi to plánoval,“ řekla za chvíli. „Ty ses rozhodl, už když jsi začal pořádat tuhle výpravu, že se obětujeme.“

Mlčel a supěl do kopce.

„Dovol mi zůstat ukrytá a pak to zkusit sama.“

Neodpovídal.

„Je hloupost, abychom zahynuli všichni,“ naléhala. „Stejně si přeješ moji smrt.“

Zastavil se.

„Kdybych si přál tvoji smrt, už bys byla dávno mrtvá. Mám tě rád, a proto se ti snažím vyjít vstříc tak, abys mohla dělat to, co se ti líbí, a přitom být i užitečná. Proto tě beru s sebou. Aby tě někdo nezabil, když budu daleko.“

Dozorce stojící u schodiště na něj hvízdnul a výhružně zvedl karabáč. Vyrazil nahoru.

Zpomalila a sklonila hlavu, aby neviděl slzy radosti.

Nahoře znovu začali nakládat houby. Nik sledoval, co všechno budou muset udělat. Podtrhnout klády, které vůz podepírají, nebude problém. Ale co řetěz?

Pokud se ho podaří vytrhnout, mohl by otevřít bránu na nějaký mrtvý svět. A tam by to mohlo klidně bouchnout. Ale jediný mrtvý svět, který si pamatoval, byl Chort.

Nebo je lepší nechat vůz vybuchnout tady? Stejně je pobijí, pokud uvidí, co provedli. Alespoň to budou mít rychleji za sebou.

Po očku sledoval dozorce a Mrazivé.

Tři Selelekové. Dva Mraziví a pět dozorců. Jich je dvanáct. Kromě něho, Kay a Drakula jsou ostatní z Magdina vojska, tudíž má tu devět dobře vycvičených vojáků, kterým se zranění zhojí během pár vteřin.

První vyřadit dozorce. To půjde rychle. Pak Mrazivé. Nakonec se vrhnou na Seleleky. Pokud se vše podaří, mohou použít zbraně Seleleků jako páčidlo. Jakmile se vůz rozjede, otevře bránu na Chort. Vše se musí stihnout dřív, než si dole uvědomí, co se děje, a vtrhnou nahoru. Pak zmizí na Sadiru. Splní úkol a vrátí se se ctí.

Začal potichu rozdělovat úlohy. Připravili si nožíky a škrticí šňůry. Jakmile se podaří zabít vše v okolí, tak si Kay vezme luk a bude hlídat schodiště. Další se ozbrojí a budou držet v šachu otroky, kteří vylezou mezitím nahoru. Zbytek bude páčit řetěz. Nik bude stát u brány a držet ji otevřenou. Pokud by se nedařilo, musí zničit vůz. Převrátit, rozbít, prostě cokoliv. To je skoro jistá smrt. Ale musí se obětovat.

Připravovali se. Každý věděl, co má dělat, každý znal svůj cíl, kam má zaútočit.

Mraziví se bavili mezi sebou, Selelekové stáli a tupě zírali do prázdna a dozorci se soustředili na schodiště, kde se odehrával nějaký incident. Ideální situace.

Nik sevřel v dlani nožík a nadechl se.

Brána zesklovatěla a na Etamin začali vstupovat otroci, Selelekové a Mraziví. Byly jich desítky, pak stovky. Řadili se do skupin a podezřívavě sledovali Nika a jeho doprovod.

9

Nik schoval nožík do dlaně a zasyčel: „Ruším akci.“

Dozorci se otočili od schodiště a sledovali bránu. Mraziví se dali do řeči s nově příchozími, pouze Selelekové dál stáli a tupě zírali do prázdna.

Nik opatrně zasunul nožík do záhybu obleku a začal si znovu nakládat pytle s houbami.

Ostatní ho napodobili.

„Co říkají?“ zeptal se Drakul potichu.

„Výprava na otroky.“

„Tady jsou otroci?“

„To není vtip. Během několika let utekl při honbách za draky nezjištěný počet otroků. Schovávají se v lesích a horách. Ostatní otroky to svádí k útěkům, proto se musí rázně zakročit. Proto tahle výprava. A samozřejmě, také dračí oheň,“ překládal Nik šeptem.

„Mají s sebou vzít co největší množství otroků se zásobami, potom je někde zabít, jak budou zásoby docházet. A jejich těla použít.“

„Cože?“ zasyčel Drakul.

„Potichu,“ odpověděl mu Nik.

„Vezmou ty otroky na cestu bez návratu?“

„Jo. Ale nevím, co znamená použít.“

„Sežrat.“

Nik se zarazil. „Je to možný. Mezi otroky se o tom šeptá. Občas sebrali nějakého otroka a ten už se nevrátil. Ale ptal jsem se svého kuchaře, který jim vařil, a ten mi přísahal, že člověka nikdy jako hlavní chod nepřipravoval.“

Naložili vaky a vydali se ke schodům. Dozorce jim zastoupil cestu a karabáčem ukázal, aby se přiřadili k nově příchozím otrokům.

„Ale,“ zaprotestoval Drakul. Víc nestačil. Dozorce se rozpřáhl a pěstí udeřil Drakula do obličeje.

Drakul se skácel dozadu. Vak, který měl na hlavě, žuchl na zem vedle něj. Dozorce pevně sevřel karabáč a rozpřáhl se.

Nik shodil svůj vak a poklekl před dozorce.

„Omlouvám se za muže svého kmene,“ sklonil hlavu. „Je to syn psa a jeho matka byla toulavá fena. Slunce na Nair al Saifu mu vysušilo mozek, proto zapomněl na slušné vychování. Ale postarám se, aby se to neopakovalo. Nešpiňte si, prosím, svůj krásný bič o hovno u vašich nohou.“

Dozorce zaváhal, pak sklonil ruku s bičem a otočil se znovu ke schodišti.

Nik zvedl Drakula.

„Ohrožuješ celou výpravu,“ syčel na něj. „Neumíš se chovat.“

Drakul mlčel a olizoval si rozbitý ret.

„To mu nedaruju,“ odpověděl šeptem.

„To právě nejde. Pokud bys jen malým náznakem ukázal vzpouru, zabili by tě a nás nejspíš taky.“

Zařadili se k nově příchozím otrokům. Selelekové už scházeli dolů, otroci za nimi. Nik se smutně podíval na vůz. Stačila jen chvilka. Mohl odpálit vůz a vše mohlo být za nimi.

Začali scházet po schodišti. Jediná výhoda toho dne, že se nemuseli ploužit mimo schodiště.

Pomalu sestupovali. Nik sledoval a snažil se spočítat, kolik jich je. Dvacet sedm bílých hlav, asi tři sta Seleleků a něco přes pět set otroků.

Dole se zastavili. Připojili se k nim další Selelekové, Mraziví a otroci. Je nechali stát s vaky hub na zádech a hlavě.

Nik sledoval Drakula, jak se sotva drží na nohou. Potácel se a nepřítomně si olizoval rozbitý ret. Opatrně si sáhl do skryté kapsy na rameni. Odhadem vytáhl malou pilulku a pohlédl na ni. Byla zelená, tak ji podal Drakulovi. Ten ji spolkl.

Za chvíli se mu zorničky rozšířily a Drakul se uklidnil. Do bledé tváře se mu vrátila barva a začal zase dýchat pravidelněji.

Znovu vyrazili.

Putovali dlouho do noci. Zmáhala je žízeň, ale Mraziví a Selelekové jim nepovolili se někde napít. Sami si nechali otevřít některé vaky se zásobami a cpali se masem a zapíjeli vodou.

Nik se se svým malým kmenem usadil u úpatí jedné skály. Měli krytá záda a navíc po skále stékal malý pramínek vody, tak se mohli trochu napít. Později je všechny nahnali do houfu a okolo se uložili Selelekové a Mraziví, aby otroci nemohli utéct.

Druhý den byl ještě horší. Někteří otroci padli únavou. Selelekové je probodli na místě.

Štěstí bylo, že se brodili dvakrát přes nějaký potok, tak se mohli dosyta napít.

Večer se spustil prudký déšť. Otroci zase nic k jídlu nedostali, zato Mraziví a Selelekové se krmili vším možným.

Nikovi a jeho doprovodu to nevadilo, měli skryté zásoby, ale zato ostatní otroci na tom byli špatně.

V noci se jich pár pokusilo utéct, byli ale chyceni a Selelekové jim na rozkaz pro zábavu Mrazivých utrhali ruce a nohy.

Další den zase pokračovali. Teď už otroků odpadávalo tolik, že i Mraziví poznali, že to přehnali. Poručili proto zastavit u nějakého potoka a nechat jim udělat polévku. Nedělala se ve velkém kotli jako jinde, ale v mnoha malých kotlících, které někteří otroci nesli.

Rozhořelo se mnoho ohňů. Mraziví i Selelekové si odsedli, oheň neměli rádi, kouř jim vadil.

Nikův kmen se zmenšil, Nik rozkázal třem Nesmrtelným, aby padli únavou, a Selelekové je probodli. Dohodli se, že je budou sledovat, a dají jim zprávu o možném útěku.

Zatímco pili svůj příděl polévky, zmocnilo se všech zvláštní vzrušení. Vstávali od ohňů a ukazovali jedním směrem.

Nik povstal s ostatními a sledoval, co otroky tak vyrušilo.

V dálce nad jednou horou spolu bojovali dva draci. Mávali zuřivě křídly, kroužili okolo sebe anebo se prudce zastavovali ve vzduchu. Chrlili na sebe proudy ohně, nebo jen vyplivovali ohnivé sliny. Jejich řvaní bylo slyšet až k výpravě.

Rvačka nabývala na intenzitě. Jeden z draků se dostal druhému do zad a zakousl se mu do krku. Druhý zuřivě řval a chrlil oheň na všechny strany.

Pak se snesli za obzor.

Otroci vzrušeně diskutovali o té podívané. Nik se procházel, poslouchal hovor a sledoval ostatní.

Pozoroval a třídil otroky. Na ty pasivní, kteří se vzdali naděje, anebo ji ani nikdy neměli, a na ty, kteří se nehodlali s osudem otroka smířit. Bylo jich mnohem méně než těch prvních, ale byli tam. Rozhlíželi se po okolí, hledali příležitost.

Nik si je prohlížel a tipoval jejich možnosti. Vyřazoval ty už moc slabé nebo ty, kteří vypadali násilnicky a nezvladatelně. Když objevil vhodného kandidáta, přidřepl si k němu, prohodil s ním pár slov a opatrně se zeptal, jestli se nechtějí držet jeho skupiny. Někdy se dočkal odmítnutí, ale pár se připojilo.

Po chvíli odpočinku vyrazili.

Šli zase až do večera. Cestou viděli opět několik draků. Někteří dokonce kroužili nad nimi, držíce se mimo dostřel luků.

Krajina byla hornatá, plná skal a skoro v každé skále byla jeskyně. Lesů bylo málo, většinou jen mladina, malé stromky. Občas sežehnuté pruhy porostu.

Drobná zvěř, ale i srnčí a prasečí stopy.

V noci dopadl blízko Nika kámen. Nik poslal Kay, aby zjistila, kam dopadl.

Donesla ho. Byl obalen hadrem. Na něm byla šifrou zpráva.

Ráno znovu vyrazili. Mraziví objevili stopy uprchlých otroků a pár jich pochytali. Selelekové je před očima ostatních rozdupali na

krvavou kaši.

V poledne dorazili k řece a utábořili se u ní. Zatímco Selelekové s Mrazivými prolézali jeskyně v okolí a hledali draky a uprchlé otroky, Nik obešel ostatní otroky, se kterými se domluvil už předchozí den.

Vyložil jim svůj plán útěku.

Po krátkém odpočinku vyrazili.

Porost u řeky byl mnohem vyšší než jinde, draci se asi vodě vyhýbali, tak stromy byly sice občas ožehlé, ale ne shořelé. Řeka byla hluboká, ale v jednom místě přes ni ležel vyvrácený strom.

Nejprve přešla skupina Seleleků a Mrazivých a zajistila druhý břeh. Pak šli otroci. Další skupina Seleleků a Mrazivých hlídala konec. Zároveň se někteří Selelekové promíchali s otroky.

Nik stoupl na kmen a vydal se na druhou stranu. Očima projížděl břeh.

Tam, kde se skála mírně nahýbala a tvořila převis, měla být pod vodou jeskyně. Pátravě sledoval vodu a měl pocit, že vchod do jeskyně opravdu vidí.

Tak teď, anebo nikdy.

Nadechl se a zařval: „Dracíííí!!!!“

Srazil ze stromu několik otroků a hlavou vrazil do Seleleka.

„Jsem jako Matěj,“ uvědomil si, když mu hlava zaduněla o prsní štít Seleleka.

Skáceli se do vody. Okolo sebe uslyšel šplouchání, jak i jiní otroci začali skákat do vody.

Snažil se od Seleleka odpoutat, ten ho ale chytil za krk a tlačil ho pod vodu. Vytáhl nožík a bodl ho do ruky. Nožík sjel po železu na předloktí.

Začalo se mu nedostávat vzduchu. Skrčil nohy, protáhl se Selelekovi pod břichem a prudce kopl. Ruce na jeho krku povolily, ale Selelek ho pro změnu chytil za kotník. Mrskal sebou jako ryba na udici, jak se snažil uvolnit. Pak srazil podpatky a s uspokojením uslyšel zvuk pružiny. Přitáhl se blíž a začal rychle kopat Seleleka volnou nohou do krku.

Voda se začala barvit narůžovělou krví a stisk na noze povolil.

Rychle se vynořil na hladinu a nadechl se. Poblíž se zmítal Selelek, rukou se držel za krk a mezi prsty mu stříkala narůžovělá krev.

Vedle něj zajel do vody šíp.

Ponořil se pod vodu a začal plavat.

Rukou narazil na nějaké tělo.

Byl to mrtvý otrok, ze zad mu trčely dva šípy. Podplaval pod mrtvolou, nadzvedl ji a kryje se jejím tělem, nadechl se a rozhlédl.

Pod mostem to vřelo. Selelekové zabíjeli všechny otroky bez rozdílu. Ti se snažili zachránit útěkem nebo skokem do vody. Ve vodě plavali otroci, Selelekové, Mraziví, vaky se zásobami i kusy dřeva. Někteří Mraziví stáli na kmeni a posílali do vody šíp za šípem.

Nadechl se a znovu ponořil. Několika tempy se dostal ke skále a vplul do jeskyně. Rukama prohmatával okolí, až nad sebou ucítil prázdno. Vynořil se a zhluboka se nadechl.

„Kdo to je?“ uslyšel něčí hlas.

„Nik,“ odpověděl.

„Ruku.“

Zamával rukou ve vzduchu, dokud nenarazil ve tmě na jinou. Chytli se a někdo ho vytáhl a postrčil dozadu.

Klepal se zimou a prudce oddychoval.

„Jsme tu všichni?“ zeptal se.

„To nevíme.“

„Řekněte jméno a popořadě se číslujte. Nejdřív Sadirovci.“

Vyjmenovali se a odpočítali. Bylo jich všech dvanáct.

„A teď nováčci.“

Čtyři nová jména.

„Sakra. Řekl jsem aspoň dvaceti lidem o úkrytu. A jen čtyři se do něj dostali.“ Nik začal ohmatávat okolí.

„Potřebujeme světlo.“

„Všechno je mokrý.“

„Prozkoumali jste tu jeskyni?“

„Nebyl moc čas. Byli jsme rádi, když jsme ji objevili.“

Seděli na místě. Když si oči přivykly na tmu, dala se rozeznat hladina vody, odkud přicházelo mírné světlo.

„Jak dlouho tu budeme?“

„Dlouho. Zkontrolujte si opatrně kapsy, jestli se vám do nich nedostala voda. Kůže pouštních hadů je lepivá, takže kapsy by měly být slepené, ale pro jistotu. Pokud má někdo hlad, ať se nají hned, kdoví, kdy bude zase čas.“ Nik si sundal boty a o skálu zamáčkl čepele nožů.

Ozvalo se trhání, jak si Sadirovci otevírali kapsy. Rozdělili se s nováčky a polohlasem jim vysvětlovali to, co uznali za vhodné.

Zapíjeli to vodou z řeky. Chutnala po bahně a síře, ale pít se dala.

Nik vyměnil hlídky u vstupu do jeskyně a šel na obhlídku. Pomalu, opíraje se o stěnu prohmatával vzduch před sebou a prošlapával okolí. Po chvíli měl pocit, že vidí světlo.

Když došel dál, zjistil, že se nemýlí. Skála byla v tom místě prasklá a trhlinou prosvítalo světlo. Podíval se ven štěrbinou. Viděl jen kus řeky a kus oblohy. Žádné Mrazivé ani nic jiného. Otočil se od průrvy a zkameněl.

Před ním ležela tři obrovská vejce.

Přiblížil se k nim.

Opravdu. Byla to dračí vejce. Strach byl silnější než zvědavost, tak se rychle vydal zpátky. Klopýtal a padal, bolestivě se tluče o kameny a ostré okraje skály.

„Rychle pryč,“ zasípal, když dorazil. „Jsme v dračí sluji.“

„Cože?“

„Jsme v dračí sluji. Vzadu jsou tři dračí vejce. To jste si mohli zkontrolovat, než jste sem lezli.“

„Nebyl čas. Ale venku jsou Mraziví.“

„Pokud sem vleze drak, bude nám tu setsakra horko.“

V jeskyni se udělala ještě větší tma, jak tunel zaplnilo obrovské tělo.

Odsunuli se ke stěně a ani nedýchali.

Ozvalo se šplouchání, jak se tělo protáhlo dovnitř, a pak drápání, jak se drak vyškrábal na plošinu nad vodou. Zaplavila je sprška vody, jak se oklepal. Pak nastalo ticho.

Drak nasál vzduch a zpozorněl.

Stáli u stěny a ani nedutali. Drak čenichal po jeskyni a pomalu se k nim přibližoval.

Přestože byl Nik promočený a prochladlý z ledové vody, potil se hrůzou.

Drak se přiblížil těsně před Nika a nasál vzduch. Pak vydechl a závan horkého vzduchu Nika málem porazil.

Drak se otočil k dalšímu. Před každým se zastavil, očichal ho a foukl na něj závan vařícího vzduchu. Bylo poznat, že je nervózní, ale nenapadl je. Znovu se postavil před Nika. Pak se odplazil dozadu do jeskyně, aniž by někomu ublížil.

V jeskyni se najednou udělalo horko. Nik poklesl v kolenou. Ostatní okolo něj také padli na zem.

Seděli bez hnutí a ani nedutali.

Po chvíli Nikovi otrnulo. Pomalu se zvedal.

„Zdrháme?“ zeptal se někdo.

„Ne. Venku jsou Mraziví.“

„Ale tady je drak.“

„Psst.“ Nik zasyčel a potichu a opatrně se vydal hlouběji do jeskyně. Našlapoval tak, aby ani kamínek nezašustil.

Dorazil konečně tam, kde bylo světleji. Drak ležel před vejci a horkým dechem je zahříval. Jeho červené oči podezíravě sledovaly Nika.

Nik ho chvíli pozoroval, pak se otočil a potichu se vrátil.

Sedl si a přemýšlel.

Nikdo ho nerušil. Jen slyšel, jak někdo z nováčků neustále omílá modlitbu za mrtvé.

Po nějaké době se Nik svlékl a opatrně se ponořil do vody. Byla ledově studená, oproti vzduchu v jeskyni. Proplaval ven a vynořil se. Za chvíli se vrátil do jeskyně.

„Venku je noc,“ oznámil. „A nejsou vidět žádné ohně. Což nic neznamená, protože pokud Mraziví pobili otroky, nebudou rozdělávat ohně.“

„Tak jdeme pryč?“ zeptal se někdo s nadějí v hlase.

„Teď? Víš, jaká je tam zima?“ odpověděl Nik.

„Ale tady je drak.“

„No a?“

Hlas ztichl, jen někdo hlasitěji začal odříkávat modlitbu.

Po několika hodinách uviděli jasnější světlo ve vodě. Nastalo ráno. Nik opatrně proplaval tunelem, ale když nikoho neviděl, vrátil se pro ostatní.

S úlevou zmizeli z dračí jeskyně. Zima byla pořádná, voda ledová a na trávě jinovatka. Poskakovali, aby se zahřáli.

„Co to máš v zádech?“ zeptal se Nik jednoho z Nesmrtelných.

„Dostal jsem tam dva zásahy od Mrazivých,“ zastavil se ve skotačení.

„Nepřekáží ti to?“

„Původně jsem si je chtěl ulomit, ale pak mě napadlo, že se můžou hodit.“

„To zní rozumně. Kay, vyřežeš mu to?“

Kay kývla a vytáhla nožík. Nováčkové vytřeštili oči a sledovali, jak Kay vyřezává Nesmrtelnému ze zad šípy.

Nik vylezl na skálu a opatrně sledoval okolí. Mrtvol bylo v řece a okolí dost, živí žádní.

Slezl dolů a vyrazili k mostu.

Břehy byly pokryty mrtvolami otroků. Někteří byli ubiti Seleleky, někteří zabiti šípy Mrazivých. Nik poslal hlídky a začali prohledávat břehy. Našli hodně šípů a několik vaků se zásobami. Dokonce pár kotlíků.

Když vše prohlédli, vydali se pátrat po proudu řeky. Nacházeli další mrtvé a dokonce i jednoho Seleleka. Nebyl to ten, kterého Nik zranil, tenhle se asi utopil při pádu ze stromu.

Zbraň neměl, ale Nik mu stáhl brnění, které chtěl nechat překovat na něco užitečnějšího.

Pak si Kay, kterou vyslal dopředu, všimla stop Mrazivých, kteří také asi pátrali po zraněných, pak přeplavali řeku a vydali se zpátky.

Když došli k vyvrácenému stromu, nerozhodně se zastavili.

„Tak kam?“ zeptal se Drakul.

Nik přemýšlel. Pokud se vrátí, nic nezmůžou. Seleleků a ostatních tam bylo dost na to, aby ho s jeho malou a chabě vyzbrojenou armádou odrazili. Musí objevit další uprchlé otroky.

Vydali se dále od brány. Hlouběji do dračího území.

Putovali do večera. Přestože nikde nebyla známka po přítomnosti Mrazivých, nepovolil Nik rozdělání ohně. Tak si rozmíchali jen sušené houby ve vodě a tu břečku vypili. I když ve skalách byla hromada jeskyní, po zkušenosti s drakem do ní nikdo nechtěl vlézt, a tak spali venku na studeném vzduchu. Naštěstí sebrali hadry mrtvým, a třebaže jich většina ani neuschla, použili je.

Ráno je vzbudila zima před svítáním. Lehce posnídali a za rozbřesku vyrazili.

Nik stále pozoroval kroužící draky.

„Tam uprchlé otroky nenajdeš,“ dobíral si ho Drakul, ale i on sledoval let těchto úžasných stvoření.

Draků tu bylo hodně. Létali poblíž, ale lidí si nevšímali. Občas se třeba zvědavě přiblížili, dokonce párkrát těsně přelétli nad jejich hlavami.

Po čase přestal Nik sledovat oblohu, ale začal hledat na zemi.

Najednou se sehnul a sebral něco ze země.

„Co to je?“ Kay mu nakukovala přes rameno.

Nik zamyšleně převracel předmět v ruce. „Pírko,“ odpověděl nakonec.

„Tady jsou ptáci?“

„To není pírko z ptáka. To je z bílého draka.“

„Bílý drak má peří?“

Nik kývl a sledoval okolí. Po nějaké době těch pírek objevil víc. Nakonec jich našel celou hromádku před jednou jeskyní. Chvíli tam stál.

„Doufám, že nechceš udělat to, co si myslím, že chceš udělat?“ Drakul se opatrně posadil na kámen a začal šroubovat na kus klacku čepel z nože z boty.

Nik kývl.

„Počkejte tady,“ poručil.

Drakul domontoval oštěp a zvedl se. „Jdu s tebou.“

„Ne. Potřebuju tě, kdyby se něco stalo.“

Drakul to nekomentoval a postavil se vedle Nika. Z druhé strany Kay s lukem a šípy.

Nika napadlo, že neuposlechnutí rozkazu je vlastně vzpoura, a navíc, proti králi. Ale nemohl s tím nic dělat.

Vešli do jeskyně. Byla hluboká a studená. V jednom místě se zužovala do úzkého tunelu. Když jím prošli, dorazili do velkého sálu. Uprostřed ležel do klubíčka stočený velký bílý drak a spal.

„Spí. To je nejlepší příležitost, jak ho zabít.“ Kay natáhla luk.

Opatrně jí položil ruku na lučiště a jemně ho stlačil dolů.

„Já ho nechci zabít. A rozhodně ne ve spánku. To by přece nebylo vůbec rytířské.“

10

Nik zakašlal. Drak se ve spánku zavrtěl.

„Probouzí se,“ zašeptala Kay. Slyšel, jak se jí chvěje hlas.

„Jděte pryč,“ odpověděl šeptem.

„Ne.“

Podíval se po ní. Byla bledá i přes svou tmavou pokožku. Otočil se k Drakulovi. I ten byl úplně bílý v obličeji, což ve slabém světle v jeskyni působilo ještě strašidelněji. Nika napadlo, jak asi musí vypadat on.

„Jestli se na nás vrhne, tak ať to odnese jen jeden,“ znovu promluvil.

Drakul zavrtěl hlavou.

„Nikdy bych si to neodpustil. Pokud máme shořet v jeho plameni, tak všichni.“

„Bílí draci nevypouští plameny. Shořelo by jim peří.“

Otočil se a sledoval draka. Ten se vrtěl a ve spánku nasával vzduch. Najednou otevřel oči a peří na krku se mu prudce vztyčilo. Vytvořilo mu to okolo hlavy úžasný bílý límec. Ale Nik neměl čas sledovat dračí nádheru.

Postavil se před draka. Ten se zvedl v celé své výšce a zuřivě zařval. Řev se rozlehl po celé jeskyni a začaly padat drobné kamínky.

Nik se ani nepohnul.

Drak zařval ještě jednou a vyceněné zuby přiblížil těsně před Nika.

Nik stál jako socha.

Drak zaklonil hlavu a s otevřenou tlamou vyrazil proti Nikovi. Těsně před jeho obličejem uhnul a zuby klaply pár centimetrů vedle Nikovy tváře.

Nik uslyšel, jak se vedle něj postavil Drakul s napřaženým oštěpem a z druhé strany Kay s lukem. Sám žádnou zbraň ani nevytáhl.

Drak znovu zaklonil hlavu a zařval.

„Necháš už té komedie?“ zeptal se Nik, když řev utichl.

Drak zmlkl a oči mu zmateně zašilhaly za Nika.

„Ne. Nedostaneš se ven. Stojíme ti v cestě. Jedině přes naše mrtvoly.“ Nik udělal krok dozadu, aby drak nemohl prolézt okolo něj.

Drak se znovu nadechl.

„Sakra, nech už toho! Kdo to má poslouchat!“ rozkřikl se Nik.

Drak polkl.

„No sláva,“ oddychl si Nik. „Už mě z toho začínala třeštit hlava.“ Odfrkl si a rozhlédl se, kde by se posadil. Kolena se mu třásla a měl pocit, že omdlí.

Drak ho podezíravě sledoval.

„Tak co?“ zeptal se draka, když zjistil, že nikde nic k sezení není.

„Co, co?“ odpověděl drak.

„Přišli jsme si popovídat, ne tě zabít.“ Nik slyšel, jak Kay i Drakul překvapeně vydechli, když uslyšeli draka promluvit.

„Tak to jste po několika stovkách let první.“ Drak se znovu podezřívavě podíval za Nika.

„Sklopte zbraně,“ otočil se Nik na Drakula. „Oni nás nemůžou napadnout.“

Drakul sklonil oštěp špičkou k zemi. „Jak jsi to věděl?“ zeptal se.

„Nevěděl,“ pokrčil Nik rameny, „ale co jsem se ptal Matěje a ostatních, co tu na Etaminu byli, draci jen utíkali a nebránili se. Přitom by nás při jejich potenciálu smetli z planety jako nic. A hlavně, ten incident v podvodní jeskyni mě přesvědčil o tom, že nám nedokážou ublížit. Zato my je můžeme vraždit, jak se nám hodí.“ Podíval se na draka.

Ten vypadal smutně.

„Promiň,“ omluvil se mu, „ale nemůžeme za to. Většina lidí jsou otroci, kteří musí vykonávat rozkazy těch Bělovlasých, jinak je zabijí.“

„A vy?“

„My jsme ti, kterým se podařilo utéct.“

„Takže?“ zeptal se drak s nadějí v hlase.

„Neboj se. Nemáme ani píšťalky, ani kopí.“

„Tak mě pusťte ven.“

„Ne,“ zavrtěl Nik hlavou. „Tam bys okamžitě uletěl.“

„Nevěříš mi?“

„Ne. Potřebuji s tebou mluvit a potřebuji, abys promluvil i s ostatními draky, kteří nemluví lidskou řečí.“

„Jojo.“ Drak se nenápadně pohnul k východu.

„Nesnaž se o to. Venku čeká asi padesát lidí se sítěmi a píšťalkami,“ zalhal Nik.

„Ale říkal jsi…“

„Jo. Pokud vyjdeme ven v pořádku, nic se nestane. Tohle byla pojistka. Chápej, nevěděl jsem, jak se zachováš.“

„Hmmm.“

„Opravdu.“ Nik se posadil na zem. „Potřebujeme vás jako spojence.“

Drak přešlápl z nohy na nohu a smutně se zadíval k východu.

„Co teda chceš?“

„Potřebuji, abyste se s námi spojili proti těm Bělovlasým a jejich ozbrojeným legionářům, Selelekům.“

Drak mlčel.

„Musíte nám pomoct. Většina lidí jsou otroci, které stejně potom zabijí. No tak,“ naléhal Nik.

„Nejde to,“ vzdychl drak.

„Proč ne?“

„Nemůžeme zabít nic, co má lidskou tvář.“

„Ale oni nejsou lidi.“

„To my víme. Ale prostě to nejde.“

„Musí to jít.“

Drak smutně zakroutil hlavou. „Neuděláme s tím nic. Původní člověk to přikázal.“

„Ale já jsem potomek původního člověka a přikazuji vám zabíjet Bělovlasé a Seleleky!“ rozkřikl se Nik.

„Jsi jen potomek. Tohle může jen původní člověk. A ani tím si nejsem jistý.“

„Jak to, sakra?“

„Tenhle příkaz byl daný ve velkém psychickém vypětí. Proto má mnohem větší sílu, než normální příkaz.“

„Můžeš mi to laskavě osvětlit?“ Nik si poposedl, jak ho chladná skála tlačila.

Drak vzdychl. „Když nás kdysi dávno původní člověk stvořil, stvořil nás pro svoji zábavu. Vozili jsme ho, pořádali vzdušné souboje. Ale stalo se, že tehdy jeden bojový drak ve víru boje zabil jiný jeho výtvor. Jeho oblíbenou ženu i s dítětem, co zrovna nosila pod srdcem. A tehdy původní člověk, pln vzteku a bolesti, zařval ten rozkaz, že nesmíme zaútočit na nic, co má lidskou tvář. A od té doby žádný drak nemůže ublížit ani vám, ani těm Bělovlasým, co se jim říká Mraziví.“

„Ale slyšel jsem, že jeden drak spálil pár Mrazivých.“

Drak pokýval hlavou. „Ano, ale to umíral. Už nevěděl, co se děje, a v bolesti vypustil oheň zrovna tam, kde stáli Mraziví.“

„Sakra,“ zaklel Nik, „vkládal jsem do vás tolik nadějí. Táhnul jsem se sem takovou dálku, stal jsem se se svými přáteli dokonce naoko otrokem a jako otrok trpěl celou cestu. Nevíš, co jsme všechno museli překousnout, abychom zjistili, že to celé bylo na hovno.“ Vztekle vyskočil a kopl do kamene před sebou. „Útočí na nás. Vraždí nás a vy jste byli moje tajná naděje.“

„Je mi to líto.“ Drak vypadal opravdu smutně.

„S tou tvojí lítostí si můžu akorát, víš co...“ Nik se otočil k východu.

„Co?“ zeptal se drak zvědavě.

„No.“ Nik se zarazil. „To vlastně nepochopíš, protože nemáš záchod,“ mávl rukou. „Jdeme,“ otočil se na Drakula a Kay. „Čeká nás dlouhá cesta. Musíme porazit Mrazivé bez těch létajících poserů.“

Odcházeli.

„Proč nezůstanete tady?“ zavolal za nimi drak. „Je tu hodně jídla. Můžeme vám nalovit, co chcete. A můžeme vás vozit. Teda já ne, ale ostatní. Proto jsme byli stvořeni.“

Nik zvolnil.

„Nikdy jsem na drakovi neletěl.“

„Je to lehké. Jsme k tomu uzpůsobeni.“

„Ale my musíme porazit Mrazivé. Jinak nás pobijí a vás taky.“

„Vím, kde se schovávají uprchlí otroci.“

Nik prudce zastavil.

„Jak to víš?“

„Lítáme okolo. Máme dobrý zrak. Tak víme, kde jsou schovaní. Občas tam pustíme nějakou mršinu, aby neumřeli hlady.“

„Kolik jich je?“

„Stovky. Možná tisíce. Jsou to různé skupinky i jednotlivci.“

„Kdybychom je spojili..,“ položil Drakul Nikovi ruku na rameno.

„Mohli by osvobozovat další otroky,“ doplnil Nik.

„A draci by je mohli varovat. Že se třeba blíží Mraziví. Anebo je odnést daleko z místa ohrožení.“

Nik se otočil a vrátil se. Stoupl si před draka a zahleděl se mu hluboko do jeho krásných modrých očí.

„Budeme mít spolu dlouhý nesouvislý rozhovor.“

Vyšel před jeskyni. Nikde nikdo.

„Vylezte, vy srabi!“ zařval.

Zpoza kamenů se vynořily první hlavy.

„Slyšeli jsme řev.“

Nik zakýval prstem do jeskyně. Vylezl z ní obrovský bílý drak a opatrně se rozhlížel.

„Je to bílý drak,“ oznámil Nik hlavám za kameny. „Má jméno, ale nedalo se vyslovit, tak jsem se rozhodl, že se bude jmenovat Pepík. Je to kamarád, má rád, když ho někdo hladí po krku, a bude nám dělat překladatele.“

„Neříkal jsi, že je tu padesát mužů se sítěmi a píšťalkami?“ zeptal se Pepík.

„Lhal jsem ti. Na to si budeš muset u lidí zvyknout,“ zasmál se Nik.

Nastal večer. Pepík prolétl okolím a ujistil je, že ani po Mrazivých, ani po Selelecích není vidu ani slechu. Udělali si tedy oheň. Pepík byl k nezaplacení, když v tlamě donesl velkou uschlou borovici. Pak někam zmizel a za nějaký čas se vrátil se vzrostlým kancem.

Seděli u ohně a na kamenech pekli kusy masa. Kay a Drakul hladili Pepíka po krku a ten předl jako kočka.

„Jak jsi věděl, že bílí draci mluví?“ Drakul zajel rukou mezi peří.

„Matěj mi jednou řekl, že když je Mraziví vraždili píšťalkami, tak bílí draci plakali. Napadlo mě, že tohle může dělat jen někdo, kdo mluví. A pak, kdybych byl původní člověk, udělal bych si něco, s čím bych mohl mluvit. A bílý drak je jinak k ničemu. Tím myslím jako pro lidi, k létání nebo k chrlení ohně,“ podíval se omluvně na Pepíka. Ten neregistroval a jen si s přivřenýma očima lebedil.

Ostatní seděli z druhé strany ohniště, s obavou sledovali draka, a s obdivem Drakula a Kay.

„Myslíš, že by nám mohli pomoct i na jiných světech?“ zeptal se znovu Drakul.

Nik přemýšlel.

„Neprojdeme branou živí,“ zamručel Pepík.

„Nerozumím.“

„Už se to zkoušelo. Dřív, nebo i teď zkoušeli ti vaši Mraziví odnést svázaného draka na jiný svět. Umřel při vstupu do brány. Zkoušeli i vejce. Zkazila se. Snad nějaká pojistka.“

„To je dobře,“ kývl hlavou Nik.

„To je dobře.“ Drakul se zarazil při hlazení. „Myslel jsem, že by to byla výhoda.“

„Přemýšlel jsi, Drakule, kam se poděli všichni lidé z této planety? Proč tu zůstali jen draci?“

„Vymřeli?“

„Pepíku, vymřeli?“

„Hmmmm,“ zabroukal Pepík, „ve válkách se vymlátili.“

„Tak,“ kývl Nik, „u nás poslední válka, která nebyla vedená Mrazivými, dopadla katastrofálně. Pamatuješ, ne? Pomlátili jsme si veškerá vojska. A to se omezovalo jen na střety vojska a sem tam vypálené hraniční vesnice. Ale představ si, že najednou můžeš nepřítele napadnout v jeho hradě. Na pochodu. Zničit pole a lesy.“

„Ale rytířský kodex zakazuje hubit civilisty.“

„Ale no tak, Drakule. Víme, jak to vypadalo předtím. A teď si vezmi, že stačí, aby při nějaké rvačce drak zapálil vesnici. Odvetný útok by šel na vesnici nepřítele. A pak už se nehledí na kodexy. Přežije ten, komu zbude víc surovin.“

Drakul začal znovu hladit Pepíka po krku a přemýšlel.

„Asi máš pravdu. Původní člověk patrně věděl, co dělá, když nepovolil drakům dostat se mimo Etamin. Ale vždyť si může každý na své planetě vyrobit vlastní draky.“

„To ano. Já sám nevím, proč draci nemůžou jinam. Ale vím, že původní člověk věděl, co dělá.“

„I v případě Benetnaše? Zajímalo by mě, kdo vymyslel Benetnaš. To je tak zvláštní planeta.“

„Přemýšlel jsem o tom.“ Nik nožem zkusil kus kančího pečeného na kameni. „Hodně jsem o Benetnaši přemýšlel. O její minulosti i budoucnosti.“

„A na co jsi přišel?“

„Na hodně věcí.“ Nik se usmál.

„Jak si tedy představuješ budoucnost Benetnaše?“ Drakula Nikovy vyhýbavé odpovědi provokovaly. Nik se rozhodl, že ho už nebude trápit.

„Jako normální běžný život. Nahoře můžou být vesnice a malá města. Lidé se budou spouštět dolů pro houby a nahoře je v sušárnách sušit. Pak je měnit za jiné jídlo.“

„Neohrozí to růst těch hub? Říkal jsi, že za jejich výskyt můžou ti šedí netopýři.“

„Naopak,“ zakroutil Nik hlavou. „Problém je, že oni se houbami živí. A okolo brány jsou houby vysbírané. Proto jich tam není takové množství jako jinde. Schválně jsem jednou udělal výpravu za perimetr sběračů od brány. To si nedokážeš představit, co tam je hub a jak jsou obrovské. Tehdy mě poprvé napadlo, že tuhle planetu nevytvořil původní člověk pro svoji zábavu, ale byla vytvořena vysloveně pro výrobu těch hub. Naplánována, aby zásobovala celý vesmír jídlem.“

„Má to logiku.“ Drakul se zamyslel. „Proto ty obrovské stromy, po kterých se můžou pohybovat karavany s houbami. Ale proč ti upíři?“

„Aby se netopýři nepřemnožili natolik, že by spásli houby dřív, než vyrostou.“

„To je ono.“

„Jednou za pár týdnů se přižene velká vlna, která vše spláchne, a celé to začne nanovo a je to čerstvé. A všudypřítomná žravka, která likviduje všechno kromě těch hub, mechu a stromů. Jednou bych se chtěl podívat na okraj, co se děje s

těmi houbami spláchnutými do moře.“

„Moře? To bude obrovská sklenice nakládaných hub v mírně pikantním nálevu.“

Oba se zasmáli.

„A co když je to pravda?“ zvážněl Nik. „Co když je moře jedna obrovská houbová polívka?“

„Nesmysl. Houby se musí sušit a pak proplachovat.“

„To si třeba jenom myslíme. Třeba žravka opravdu dokonale vyčistí vše, co by mohlo vadit v moři. Zničí mrtvoly, popadané větve, odumřelý mech. A nakyslá šťáva z mechu a lišejníků, stálé vlnobití a žár slunce na mořskou hladinu…“ Nedokončil.

„Moře jídla.“

„Je tam ještě jedna brána.“

„Kde? U moře?“

„Ne, v moři. Stačí, když se otevře. A hned se na druhou stranu valí obrovské množství té nejvýživnější polívky.“

„Hmm. A nebude chybět ta voda?“

„Ne. Z druhé strany proudí zase čistá voda z nějaké řeky. Stačí, aby byla brána v řece ponořená níž, než je hladina vody na Benetnaši, a tlak vžene čistou vodu do moře.“

„To je geniální. Jednoduché a chytré.“

Nik kývl a uřízl si kus masa. Chvíli foukal a pak ochutnal.

„Vynikající,“ zamlaskal. „Že dávám děkovat kuchaři.“

Drakul a Kay nechali hlazení a sedli si k němu. Po tolika dnech jednotvárné stravy jim i kus pečeného vepřového bez soli připadal jako lahůdka.

„Co máme v plánu zítra?“ mlaskal Drakul s plnou pusou.

„Zítra?“ Nik se odmlčel. „Od zítřka se učíme létat.“ S úsměvem sledoval vyděšené a utrápené obličeje okolo sebe.

Hned za úsvitu Pepík zmizel. Vrátil se k polednímu se dvěma malými draky. Chvíli debatoval s Nikem. Pak přešli k drakům.

Drakul a ostatní si zatím draky prohlíželi.

Nik si mezitím připravoval provazy.

„Nehodláš letět jako první?!“ zeptala se Kay Nika.

Nik byl v obličeji bílý jako kus vápence.

„Musím. Jsem král a vůdce týhle smečky. Musím být první.“

„Ať letí Nesmrtelní.“

„Víš sama, že to nejde. Král Ahonik se bojí letět.“

„Ale, ty se bojíš?“ Pátravě si ho prohlížela.

„Příšerně. Trpím závratí, točí se mi hlava.“

„Tak neleť.“

Smutně se na ni podíval a kývl na Drakula. Ten byl v obličeji stejně bílý.

Přešli k drakům. Pepík jim polohlasem vysvětloval a bradou ukazoval, jak se nasedá a jak se draci řídí.

Malí draci, na které se Drakul s Nikem šplhali, se ani nehnuli. Přestože se Nikovi klepaly nohy tak, že než na draka vylezl, několikrát z něj sklouzl, nedali najevo ani známku netrpělivosti.

Konečně se usadili. Okolo pasu měli svůj opasek, na kterém si připravili několik provazů. Ty přivazovali k zahnutým háčkům na dračím těle.

Pepík vše pohledem zkontroloval, pak kývl a poodstoupil. Nik vzdychl a rukama chytil velký trn na dračích zádech.

V tu chvíli drak ožil. Začal mávat křídly a najednou se prudce vznesl. Jen bylo slyšet Nikovo ulekané vyjeknutí.

Vteřinu po něm odstartoval Drakul.

Na zemi zůstala Kay a čtrnáct vyjevených obličejů.

Nik se vznesl. Prvotní leknutí a výkřik byl okamžitě potlačen nepříjemným pocitem v žaludku. Držel se jak klíště dračího trnu a jen si říkal, že se nesmí podívat dolů.

Ozvalo se další šustění křídel a Nika ovanul závan ledového vzduchu.

„Dobrý?“ zeptal se Pepík, který se objevil hned vedle.

Nik prkenně kývl.

„Tak dopředu,“ pobídl Pepík a odletěl k Drakulovi, který se vznášel opodál.

Nik postrčil trn dopředu a drak se poslušně rozletěl. Trochu nahnul trnem doprava a drak šel doprava. Zatáčka to byla prudká, odstředivá síla tlačila Nika na druhou stranu a provazy u opasku se napjaly.

Nik se mimoděk podíval dolů.

Kay stála na prostranství a rukama si zakrývala oči před raním sluníčkem. Okolo ní nějaké postavičky.

Přitáhl ještě víc k sobě a začal stoupat. Žaludek se mu bouřil a vypadalo to, že potupně vrhne.

Naklonil trn tentokrát mírně doleva a drak šel ve spirále nahoru. Nik sledoval okolí, jestli nezahlédne stopu po Selelecích a Mrazivých.

Nikde nic.

Rozhodl se, že to stačí. Prudce stlačil trn dolů.

Drak složil křídla a naklonil se k zemi. Nik zpanikařil, a místo aby trn přitáhl a dal tak drakovi znamení, že chce zase nahoru, ještě víc zatlačil.

Jako kámen se řítili k zemi. Nik cítil, jak jen visí na provazech za opasek, a sledoval, jak se země přibližuje obrovskou rychlostí. Hlouček okolo Kay se rozprchl na všechny strany.

Nik zavřel oči.

Těsně před zemí drak roztáhl křídla a lehce přistál. Obrovské přetížení zatlačilo Nikovi všechny vnitřnosti dolů, a prudké odkrvení mozku mu způsobilo chvilkové bezvědomí. Když se probudil, stál drak pokojně na zemi, okolo Kay a ostatní a zuřivě a vzrušeně tleskali.

„Úžasné. Nádherné,“ rozplýval se Pepík, který přistál hned vedle. „Jsi rozený dračí jezdec.“

Nik skromně pokrčil rameny.

„Co Drakul?“ zeptal se.

„Ten? Ten mě už, myslím, nebude potřebovat,“ řekl smutně Pepík.

Nik se na něj vyděšeně podíval, ale Pepík jen ukázal hlavou k oblakům.

Nik vzhlédl a uviděl Drakulova draka, jak stoupá nahoru a dolů, bravurně vybírá zatáčky a provádí dokonalé obraty. Až na zem bylo slyšet Drakulovo nadšené halekání.

„Ten může přesedlat rovnou na bojového draka,“ pokračoval Pepík.

Nik se závistivě usmál.

„No, předvedl jsem vám, že létání není nic těžkého, tak první pán na holení!“ rozkřikl se na hlouček okolo sebe.

Podruhé ten den se všichni rozprchli a poschovávali za kameny.

11

Kromě Nika se všichni naučili létat skoro napoprvé. Dokonce i nováčci, kteří nepatřili k Sadirovcům, si brzo osvojili umění ovládat draky. Nik pátravě sledoval obličeje letců po přistání a hledal v nich známky nevolnosti. Ale nikde nic. Vypadalo to, že je jediný, komu dračí let nedělá dobře. A přitom to byl on, kdo musel být vždy vpředu.

Pepík přivedl ještě další draky. Někteří byli větší a štíhlejší než ti, se kterými létali dosud. Byli to praví stíhací draci. Létali daleko rychleji a zatáčky vybírali mnohem prudčeji než cviční bahenní dráčci.

Nik poslal hlídky, aby vypátraly Mrazivé, a to se jim pomocí draků okamžitě podařilo.

Mraziví a Selelekové se rozdělili do několika skupin a chytali otroky, které po masakru u řeky teď nutně potřebovali.

Nik s Drakulem doletěli dokonce až k časoprostorové bráně, ale nenašli možnost, jak poškodit nebo zničit vůz. Tak jenom prolétli rychle okolo, aby si jich nikdo moc nevšiml.

Bylo jich velmi málo na to, aby prorazili.

Musí sehnat pomoc. Další uprchlé otroky. To na Etaminu není problém.

Racek seděl u ohně a přemýšlel nad budoucností. Pomalu sledoval, jak jeden z jeho mužů soustředěně otáčí rožněm, na kterém se opékal zajíc.

Hrozně zatoužil po soli.

On, který měl kůži rozežranou od slané vody, by dal půlku života za pytlík soli.

Podíval se nahoru. Na skále seděl jeden z jeho mužů a sledoval okolí. Automaticky je tak kontroloval, přestože věděl, že jeho muži na hlídce neusnou.

Znovu se zamyslel.

Budou se muset zase stěhovat. Už poslal zvědy, aby našli nějaké vhodné místo hlouběji ve vnitrozemí, dál od těch zatracených Bělovlasých a jejich obrovských Seleleků. Zvěř v okolí už také mizela, jeho kmen ji svými primitivními zbraněmi rychle decimoval. Ještě že občas něco upadlo z tlamy letícím drakům, jinak by už začínali pociťovat nedostatek jídla.

Zachumlal se víc do hrubě vydělané vlčí kožešiny a přisunul se blíž k ohni.

Pociťoval chlad. Jeho planeta byla příjemná a teplá. Když se blížila zima, odplul se svými loďmi za sluncem. Kdyby tehdy neuvěřil svému králi, mohl si slunce užívat až do požehnaného věku.

Takhle skončil v zajetí a čekala ho oprátka jako každého jiného piráta. Měl se houpat vysoko v ráhnoví královské vlajkové lodi a proklínal Bělovlasé, že se tak nestalo. Mohl mít už klid někde v hlubinách moře. Místo toho ho král prodal i s jeho posádkou a mnoha jinými piráty a zločinci Mrazivým, kteří se nedávno objevili v jeho domovině. Skončil tady na tomto světě jako otrok.

Jenomže Racka nespoutáte.

Při první příležitosti utekl. Ještě teď se třásl hrůzou při té vzpomínce. Putovali podél pobřeží - on, jeho „kmen“ a asi tisíc dalších otroků. Doprovázelo je tehdy jen několik Mrazivých a asi padesát Seleleků. Tehdy ještě nevěděl, co jsou Mraziví a Selelekové zač, bral je jako normální lidi.

Na jeho domluvený povel se všichni rozutekli. On a jeho posádka plus další, kteří uměli plavat, se vrhli do moře a jiní se rozeběhli na druhou stranu. Měl pocit, že se Mrazivým ani Selelekům nebude chtít do ledové vody, ale opak byl pravdou. Většina Seleleků okamžitě shodila železné plátování a vrhla se do vln. S noži a dýkami v puse se ponořili pod vodu a během chvíle se voda začala barvit krví otroků. Jako šílený plaval pryč a patřil k těm několika šťastným, kteří unikli.

Po mnoha dnech strádání a pronásledování se jim podařilo dostat se tak daleko, že se mohli usadit a několik dní si odpočinout. Z posádek jeho tří lodí zbyla pouhá čtvrtina a spolu s ostatními uprchlými otroky čítal jeho malý kmen sto padesát lidí. Neměli nic, jen hrubě opracované dřevěné oštěpy, jejichž špice opálili v ohni, primitivní luky a šípy.

Ale byli svobodní.

Zvěře bylo dostatek. Pouze ti Mraziví se občas nebezpečně přiblížili, ale naštěstí jim vždy včas unikli.

Muž, co opékal zajíce, zkusil dřevěnou třískou míru upečení a pak jej spokojeně sundal z ohniště. Kouskem ostrého pazourku jej rozřezal a na listu nějaké rostliny donesl pečínku Rackovi. Ten kus ochutnal a zašklebil se.

„Půlku života za pytlík soli,“ pomyslel si.

Zvedl znovu hlavu ke skále. Něco tam nesedělo.

„Hola hoj! Vše v pořádku?“ zavolal.

Muž nahoře si clonil oči.

„Děje se něco?“

„Letí sem flotila draků!“

Racka napadlo, že draci nejsou lodě a tudíž nelétají jako flotila, ale vysvětlujte tohle obyčejnému námořníkovi.

„Flotila draků?“ zeptal se.

„Jo. Je jich… Jeden, tři, osm, patnáct, víc než patnáct.“

Racek znejistěl. Draci na ně neútočili, ale nikdo neví.

„Na místa!“ zavelel.

Všichni se rozeběhli a poschovávali v okolí. Racek se postavil a připravil si oštěp.

Očima zkontroloval jeskyni. Byla to jejich pojistka, pro případ prohry by se do ní schovali, připravenými kameny zatarasili vchod a zadním otvorem utekli jinam. Takhle si vždy připravoval ústupové cesty.

Teď už draky uviděl taky. Letěli ve tvaru velké jedničky. Druhý drak byl bílý. Když přilétli nad údolí, kde se schovával Racek se svým kmenem, začali pomalu ve spirálách kroužit. Lehce se proplétali v úžasném kolotoči a bravurně se vyhýbali srážce.

„Je to jasný, jdou po nás,“ napadlo Racka. Pevněji sevřel oštěp.

Ozvalo se šustění kamení. Muž z hlídky ze skály sbíhal dolů, s očima navrch hlavy.

„Jsou na nich lidi,“ oznamoval Rackovi.

„Na kom?“

„No, na těch dracích sedí lidi.“

Racek zavrávoral.

„Mraziví?“

„Ne. Lidi. Jako ty a já.“

„Ten, kdo sedí na draku, nemůže být obyčejný člověk jako ty a já.“ Racek sledoval, jak se jeden z draků začal řítit k zemi. Viděl tu obrovskou tlamu plnou špičatých zubů, velké tělo a široká křídla, jak se zvětšují, a všiml si i drobné postavičky na zádech draka. Chtěl si připravit oštěp, ale ruce ho neposlouchaly a nohy mu zdřevěněly. Muž z hlídky vedle něj tlumeně vykřikl a padl na zem, obličej zabořený do uschlé trávy, a rukama si kryl hlavu.

Těsně nad zemí drak stočil svoje křídla, vysunul pařáty a lehce přistál. Vítr od jeho mohutných křídel Racka málem porazil.

Sledoval postavu na dračích zádech. Zmateně se rozhlížela. Pak chvilku lomcovala se svým opaskem a začala slézat dolů.

Racek stál a ani se nepohnul.

Postava slezla z draka, chvíli se o něj rukou opírala a pomalu dýchala.

Racek přistoupil blíž. Drak k němu přiblížil svoji obrovskou hlavu a nasál vzduch. Chvíli ho očichával a pak zase hlavu zvedl a podezíravě sledoval okolí.

Konečně se postava přestala opírat o draka a pomalu se vydala naproti Rackovi. Racek sledoval nepřirozeně bílý obličej a klepající se nohy.

„Mořská nemoc,“ napadlo ho bezděčně. „Lítat na drakovi asi není žádná legrace.“

Postava se dopotácela až k němu.

Sledoval ji s despektem. Potkat ji někde v knajpě, neopřel by si o ni ani svého nejopilejšího lodníka. Hubený až vychrtlý obličej plný jizev a jizviček. Zvrásněná kůže, která poznala jak obrovská horka, tak silnou zimu. Strniště vousů. Vlasy, no nic moc. Krk zjizvený, jako by měl za sebou už alespoň deset oprátek. Na sobě hadry, ze kterých koukaly šlachovité zjizvené ruce. Zbytky tetování, o kterých nedokázal vůbec určit, co znamenají. Na zápěstích černé kruhy, jako by mu někdo nasadil pouta a pak je rozpálil do ruda. A ruce…

Racek vyvalil oči.

Ruce byly krásné, bez jediné poskvrnky, za nehty sice špína, ale bez jakékoliv nerovnosti a kazu. Prostě ty ruce k tomu tělu nepatřily.

Zvedl oči od rukou a zahleděl se postavě do očí. V tu chvíli se mimoděk uklonil.

„Jmenuji se Ahonik a jsem král,“ řekla ta postava. „A rozhodl jsem se povolat tebe a tvé lidi do svých služeb. Pokud řekneš ano, můžeš to dotáhnout vysoko.“ Ukázal hlavou za sebe na draka. „Pokud řekneš ne, spálím to tady na prach. Jiná cesta není.“

Seděli u ohně a povídali si. Draci se odletěli „napást“, jak s úsměvem podotkl Nik.

Racek sledoval oheň. Nik dojídal zajíce.

„Nechápu tě,“ rozčiloval se mezi mlaskáním. „Nabízím ti pomalu modrý z nebe, a ty se raději budeš schovávat a krmit masem bez soli, než abys vstoupil do mých služeb. Co ti vadí? Nevěříš, že jsem král?“

„Věřím ti, že jsi král.“ Racek postrčil kousek dřeva do ohniště, aby lépe hořel. „Lžeš totiž úplně jako můj král. Řekl jsi, že pokud nevstoupím do tvých služeb, všechno to tu spálíš. A neudělal jsi to, i když jsem tě odmítl.“

Nik vzdychl. „Měl jsem si vybrat jinou formulaci. Myslel jsem, že tě ohromím. Nechceš přece po mně, abych splnil to, co jsem řekl...“

„Ne. Dávno vím, že slovo krále je jen lež. Můj král slíbil všem pirátům svobodu, když se vzdáme. A podívej, kde jsme.“

„Jo. Účel světí prostředky,“ kývl hlavou Nik. „Váš král je pragmatik a ví, že dějiny si přepíše podle sebe. Co ti mám teda nabídnout, abys mě následoval?“

„Nemůžeš mi nabídnout nic. Mám všechno, co potřebuju. Svobodu, plnej žaludek. A ty mi nabízíš, abych se stal tvým otrokem. Tvým slouhou.“

Nik mlčel a sledoval plameny. Náhle se zvedl vítr a rozfoukal oheň. Pepík přistál. Mordu měl celou od krve a olizoval se.

„Po večeři?“ zeptal se Nik.

„No. Večeře se tomu říkat nedá, ale najedl jsem se.“ Položil obrovskou hlavu mezi ně a sledoval znovu rozhořelý oheň. Nik ho začal drbat po krku. Racek opatrně z druhé strany také.

Nik vzdychl a podíval se přes Pepíkovu hlavu na Racka.

„Můžu ti nabídnout návrat na tvůj svět. A pomoc proti tvému králi.“

„Nedej se vysmát. Vrána vráně oči nevyklove. Spojíš se s mým králem a mě necháš napospas osudu. A zase skončím někde v kobce, v lepším případě na oprátce.“

„Tak na jiný svět. Co budeš chtít.“

„Ne. Je tu hodně skupin otroků, kteří rádi přijmou tvoji nabídku. Ale já ne. Proč zrovna potřebuješ mě?“

„Protože,“ Nik si povzdechl, „protože jste jediná větší skupina uprchlíků, co jsme vypátrali. Protože se Mraziví už asi po desátý připravují k útoku na můj svět a pomoct jim má ten obrovský vůz, naplněný dračím ohněm, kterého sis jistě všiml, když ses dostal sem na tuhle planetu. Proto ho musím zničit, abych ochránil svoje poddané, a sám to nedokážu. Protože Mraziví a Selelekové tady v okolí pochytali velký počet uprchlíků a každým dnem je nejspíš pobijí, protože jim jsou už k ničemu. Nepotřebují otroky, protože váš král je bude zásobovat tak dlouho, dokud to půjde, a pak vtrhnou i na váš svět. Už teď rozdmychávají hádky mezi vašimi knížaty a nutí vás k válkám. A až budete oslabeni, zničí vaši planetu. Takže, Racku, pokud mi odmítáš pomoci, neseš i ty odpovědnost za mrtvé a zotročené, kteří jsou a budou. Pokud máš možnost zlu vzdorovat, i třeba jen malou troškou, musíš to udělat. Jinak se stáváš spoluviníkem.“ Nik pokýval hlavou. „A ptal ses, co ti můžu nabídnout. Je jedna nabídka, která se nedává hned, ale až po nějakém čase. Ta nabídka se dává až po dlouhé době. Po bojích a jiných těžkých situacích. A kolikrát se ani nedává, prostě se to stane samozřejmostí. Ta věc se jmenuje přátelství. Nenabízím ti ji hned, protože by to zatím bylo jen slovo, a ani ho od tebe nechci. Je to ta nejcennější věc, co ti můžu dát a kterou můžu přijmout, protože se nedá koupit. To mi mimochodem připomíná...“ Sklonil hlavu k Pepíkovi. „Leť nahoru a řekni Drakulovi, ať už konečně přistane. Vždyť toho draka úplně vyčerpá.“

Pepík zvedl rty a odhalil špičaté zuby v něčem, čím chtěl napodobit úsměv.

„Tvůj přítel Drakul už přesedl. Za letu. Je to jedna z nejsložitějších dračích věcí. Musíš se odpoutat, domluvit se s jiným drakem, aby letěl kousek pod tebou stejnou rychlostí, a pak seskočit. Je to riskantní a bolestivé, no, víš asi kde, pokud se to nepovede. Pokud to ale dovedeš, můžeš střídat draky za letu neomezeně dlouho.“

„Už vím, proč se jmenuje Drakul,“ zabručel Nik.

Pepík zvedl hlavu a sledoval kroužení několika draků.

„Nepočítej s tím, že se s tebou vrátí. Je to dračí jezdec srdcem. Tahle planeta se stala jeho domovem ve chvíli, kdy si poprvé sedl na draka.“

Nik se podíval nahoru. „Vždycky mi připadal takový nespokojený. Jako by mu něco chybělo. Pokud to bylo tohle, bude jen dobře, pokud tady zůstane a bude tuhle zemi chránit.“ Sklopil hlavu a střetl se s pohledem Racka, který ho upřeně sledoval.

Chvíli sledovali jeden druhého.

„Tak co, piráte? Jdeš se mnou?“ otázal se Nik.

„Dobrá.“ Racek stočil pohled na peří na Pepíkově krku. „Co tedy po mně vlastně chceš?“

Nik se znovu podíval nahoru.

„Už jsi někdy letěl na drakovi?“ zeptal se Racka.

Nastalo další studené ráno. Draci se rozletěli po svých povinnostech, pouze Drakul kroužil nahoře a hlídkoval. Na zemi zůstal jen jeden bahenní drak a okolo něj hromada lidi.

„Tak.“ Nik si stoupl před draka. „Tohle je malý bahenní drak,“ ukázal za sebe.

„Je určený pro začátečníky, lítá nad vodou, kdybyste spadli, ať si neublížíte. Dívejte se pozorně.“ Přišel k drakovi. „Tady na koleni má výrůstek. Na ten si stoupnete a tady se chytíte.“ Začal na draka lézt. „Pojďte blíž,“ ukázal na hlouček.

Váhavě se přiblížili. „Tady vylezete a tady je plošinka, na kterou se usadíte. Kdo jezdil na koni, tak si všimne hned podobnosti se sedlem.“ Pohodlně se usadil. „A teď,“ pokračoval, „tady mají všichni draci takové zahnuté háčky. Do toho se takhle upevní řemen, který mám tady okolo pasu, a utáhne. Stejný je i vzadu a po stranách. Každému je jasné, že to je proto, abyste nevypadli.“ Upevnil řemeny. Několikrát si vyzkoušel, jestli se mu dobře sedí.

„Je to pohodlné. Bojoví a velcí draci mají takovýchto sedel za sebou několik, aby mohli převážet vícero lidí. Proto mají také většinou dva páry nohou, aby se mohlo létat z více stran a nepřekáželi jste si. A teď k řízení draka za letu.“

Ukázal před sebe. „Tady přede mnou je takový tupý trn. Dá se chytit rukama. Ze začátku doporučuji oběma, později zkušení letci můžou držet trn jen jednou rukou a v druhé mají buď kopí, meč nebo svačinu. Ovládání je jednoduché. Zatlačím na trn nalevo, drak letí doleva. Zatlačím napravo, drak letí napravo. Přitáhnu k sobě, drak letí nahoru. Zatlačím od sebe, letí dolů. Přistání se bát nemusíte, je plně automatizované. Drak vysune pařáty a dobrzdí. Pokud vidí problém, nepřistane, není magor, aby se zabil. Jedna věc, které byste se měli vyvarovat, je létání v lese pod stromy. Drak se větvi vyhne, ale vy na ní zůstanete viset. Je to bolestivé a končívá to smrtí. Další problém je, že drak vám v boji nepomůže. Může se na nepřítele řítit, ale v poslední chvíli uhne, aby mu neublížil. Od toho jste na něm vy. Musíte hodit kopí, vystřelit šíp, seknout mečem. Nepřítel ale může draka zasáhnout. Zraněný drak bývá neovladatelný. Proto borci lítají na obrněných dracích. Ale i to má háček . Obrněný drak má železné šupiny jen vpředu, dál už je to jen zoufalá napodobenina z tenkého plíšku. Je to jasné, už takhle je dost těžký a sotva se vleče. Je hůř ovladatelný.

S velkými draky se nedoporučuje vůbec útočit, je lepší s nimi kroužit nad nepřítelem mimo dostřel a obtěžovat ho házením různých věcí, které mu nedělají dobře. Kdysi, když zde ještě byly hrady a města a lidé tu proti sobě bojovali, lítali tihle draci v doprovodu malých draků. Muselo to být opravdu zajímavé vidět desítky velkých draků, jak neohrabaně letí bombardovat nějaké město v doprovodu stíhacích draků. Proti nim samozřejmě obrana, která střílí velké šípy z obrovských balist a metá na ně kameny z velkých katapultů. A pak souboje místních dračích jezdců proti útočníkovi.

Úplně to vidím,“ rozohnil se Nik. „Poplašné zvonění zvonů. Z kasáren vybíhají letci, rychle si nasazují přilby a navlíkají brnění. Venku čekají desítky malých draků. Ještě poslední kontrola, nasednout a start. Vyrážíte proti sobě. Nad vaším městem jsou již obrovští draci. Jejich osazenstvo háže dolů zápalné hrnce, plné tekutého ohně. První požáry začínají osvětlovat okolí. Přitáhnete trn a útočíte. Hned prvním kopím zasáhnete křídlo velkého draka. Lehce se nakloní, ale letí dál. Budete potřebovat další kopí, která máte upevněna po stranách dračího těla. Sehnete se pro něj, a najednou okolo vás proletí šíp. Dračí stíhač. Nalepil se vám za ocas a snaží se vás sestřelit. Zoufale trháte s trnem ze strany na stranu v marné snaze ho setřást. Nedaří se. Váš drak má již v sobě několik šípů a přestává být ovladatelný. Tlačíte trn od sebe v zoufalé snaze přistát. Ale drak jde do vývrtky a padáte k zemi. Rychle přeříznete řemeny, které vás poutají k již mrtvému drakovi. Sáhnete vedle sebe a nahmátnete silnou rukojeť dřeva. Vytrhnete ho z háčků a společně s ním vyskočíte. Nad hlavou se vám otevře obrovský slunečník a vy se pomalu snášíte k zemi. Smutným pohledem sledujete, jak se váš drak, se kterým jste prožil tolik bojových letů, řítí k zemi. Okolo vás prolétne nepřátelský stíhač. Se zatajeným dechem doufáte, že bude mít v sobě tolik rytířskosti a nezaútočí na vás, když jste bezbranný. Ale on jen proletí kolem a lehce pohne trnem ze strany na stranu. Jeho drak se ve vzduchu lehce zakývá, jako by vám přál hodně štěstí do dalších bojů, a zmizí vám z očí.“

Nik rukou znázornil lehké přistání slunečníku a zvedl oči. Okolo něj stálo několik desítek lidí, kteří ho s

pusou otevřenou ho sledovali.

„No co, co,“ urazil se, „jednou jsem něco takového viděl ve snu. Nevypadalo to úplně takhle, ale bylo to hodně podobné.“

„Vzpomínka na minulé životy?“ zeptala se Kay.

„Snad,“ pokrčil rameny.

Jako obvykle, základní let nebyl problém. Protože draci byli přizpůsobeni lidem, zvládla většina nováčků let bez problémů. Vyskytly se potíže se závratí a

nevolnostmi; ti, jimž se to stalo, byli z výcviku vyřazeni. Nebyl to zásadní problém, draků zase nebylo tolik, takže stejně většinu lidí čekal boj na zemi.

Nik nechával kontrolovat Mrazivé a Seleleky. Ti pochytali velké množství otroků a chystali se s nimi na zpáteční cestu. Zároveň se jim podařilo zahubit několik draků a oheň z jejich volat nesli ve speciálních pytlích ušitých z kůže draků. To nemohl Nik dopustit.

Několikrát přelétl nad zpáteční cestou a hledal nejvhodnější místa k přepadení. Těch bylo dost, krajina byla hornatá a plná soutěsek, ale problém byl jinde.

A byl dost nepříjemný. Naštěstí měl jednoduché řešení.

12

Večer seděl Nik u ohně a sledoval plameny. Draci si odlétli shánět večeři, pouze Pepík, který se nemusel účastnit výcviku, se nažral během dne, a tak se válel v prachu u ohně a nechal se drbat na krku.

Racek seděl vedle Nika a cpal se kusem pečeného jelena. Láskyplně sledoval pytlík soli položený na kameni vedle něj.

První věc, kterou udělal, když se naučil létat na drakovi, bylo, že odletěl na pobřeží a tam v rozsedlinách nasbíral sůl. Pepík mu potom ukázal obrovská ložiska soli, kam ji létal s ostatními draky lízat, když jí měli sami nedostatek. Teď Rackovi ke štěstí chyběl rum.

„Dal bych půlku života za láhev pořádného rumu,“ mlaskl směrem k Nikovi. „A za co bys dal půlku života ty?“

„Teď momentálně za železo.“

„Za železo?“

„Potřebuji železo. Hodně železa na šípy a špice oštěpů. Tím dřevem pancíř Seleleků neprorazím.“

„Železo?“ Pepík zvedl hlavu.

„No jistě. Víš o nějakém?“

„Jo.“ Pepík sklonil hlavu níž, aby ti, co ho drbali po krku, na něho lépe dosáhli.

„Tak sem s tím.“

„ Zítra ráno pro něj poletíme.“

Nikovi se při této odpovědi orosilo čelo, ale nemohl couvnout.

„Kdo letí se mnou?“ zeptal se ostatních okolo ohniště.

Přihlásili se skoro všichni.

„Ach jo,“ pomyslel si v duchu a namátkou ukázal na několik vztyčených rukou.

„Tak letíme?“ zeptal se Pepíka.

„Hned za svítání. Je to daleko, tak počítej, že budeš na drakovi celej den.“

Nik zesinal.

Nakonec to nebylo tak hrozné. Letěli v šípovitém tvaru, Nik vepředu, vedle něj Pepík, který jen kecal a kecal a kecal. Alespoň se Nik nemusel zaobírat prázdnotou pod sebou.

Po několika hodinách Pepík zpozorněl a vylétl do větší výšky. Pak sestoupal a připlachtil dopředu. Ostatní draci se automaticky řadili za ním.

Nakonec se začali pomalu snášet k zemi.

Nik sledoval krajinu. Byla vyschlá, pokrytá tisíci malými uschlými stromy.

„Tak co?“ zakřičel na Pepíka.

Ten jen začal kroužit a ve spirále se snášel k zemi. Nik ani nemusel řídit, ostatní draci se snášeli s ním.

Vytřeštěně sledoval to, co předtím považoval za uschlý les. Nebyl to les, byl to dračí hřbitov.

Tisíce a tisíce koster draků, občas mumie potažená kůží.

Pepík přistál a ostatní okolo něj. Nik sesedl. Pozoroval hromady koster kolem sebe a plácal po krku svého draka, který začínal být nervózní.

„Hezký. A co teď?“ zeptal se Pepíka.

„Teď se musíte rozletět kolem a hledat kostru železného draka. Stačí najít pár šupin, ostatní budou zasypané prachem. Pak můžete mít železa, kolik unesete.“

Nasedli na draky a rozletěli se po okolí. Nik zůstal na zemi a byl rád. Nakonec jeden letec začal mávat a pokřikovat.

Nik s povzdechem nasedl na svého draka a letěl za ním.

Opravdu. Křídla nízko letícího draka rozfoukala prach a pod ním se objevily železné šupiny. Přistáli, kde se dalo, a začali sbírat železo. Nik si je důkladně prohlížel.

Bylo to opravdu čisté železo. Měkčí, bez tepelné úpravy. Ale některé šupiny měly i namodralý nádech, nejspíš od ohně jiného draka.

Nabrali si každý tak půl pytle, nechtěli přetěžovat draky na zpáteční cestě. A později se sem vrátí.

Nik přivázal na vyčnívající kost kus červeného hadru, aby nemuseli znovu hledat, a vyrazili zpátky.

Pepík se zařadil zase vedle Nika a mluvil a mluvil. Nik se mu chystal něco odseknout, když ho náhle zaujal malý odlesk v koutku oka.

Ukázal dračímu jezdci za sebou, aby převzal velení, a stočil svého draka tím směrem.

Pomalu kroužil nad místem, kde měl pocit, že něco zahlédl, ale neviděl nic, jen hromady kostí. Snesl se níž a nechal draka mávat křídly na místě.

Prach se zvedal ve velkých chomáčích. Náhle Nik uviděl to, co hledal. Trhl trnem, kterým řídil draka, tak prudce, až se mu při přistání udělalo nevolno. Rychle se odpoutal a seskočil. Klekl na zem a pozvedl šupinu na slunce.

Opravdu. Byla celá ze zlata.

Zabořil ruce do prachu a začal vytahovat další a další.

Prach se znovu rozvířil a Pepík přistál.

„Zlatý drak,“ konstatoval, když uviděl Nikův nález.

Nik držel plné hrsti dračích šupin. Pak se podíval na vak se železem, upevněný na hřbetě svého draka. Rozevřel prsty a nechal šupiny padat do prachu. Nechal si jich jen pár. Zasunul je do skryté kapsy svého obleku.

„Na památku,“ pronesl k Pepíkovi.

Pepík kývl hlavou. „Železo má teď větší cenu než zlato.“

Nik vzlétl. Pepík zůstal na místě a vířil prach tak dlouho, dokud poslední zlatá šupina nezmizela.

Další dny probíhaly v horečném shonu. Kovaly se hroty k šípům, vymýšlely se zvláštní oštěpy k vrhání z draků. Speciální oddíl dračích letců se připravoval a cvičil. Nik plánoval a vymýšlel. Na jednom místě postavil dokonce zmenšeninu chrámu s branou a důkladně sledoval rozmístění Mrazivých, Seleleků a otroků.

Racek mu koukal přes rameno.

„Plán je to dobrej,“ kýval hlavou, „pokud všechno půjde podle očekávání.“

„Musí. Ani s vaší pomocí neporazím oddíl tří set Seleleků, co loví otroky. Potřeboval bych tu Lokiho.“

„Koho?“

„Jeden chytrý človíček na Sadiře. To, co já tady složitě vymýšlím, on dokáže naplánovat během dne i s možným rizikem. To je hlavně jeho zásluha, že jsem kdysi přišel o království.“

„Jsi opravdu král?“ zafuněl mezi nimi Pepík. Nik sledoval, jak jeho dech zpřevracel domečky na modelu a rozfoukal horu k chrámu.

„Jo, jsem,“ otočil se vyčítavě na Pepíka. „A co má být?“

„Tak to se tu někde potuluje i zlatý drak.“

„Nerozumím.“

„To je jednoduché. Král přece nemůže létat na obyčejném drakovi. Proto, když se na Etaminu objeví král, musí se tu zrodit i zlatý drak. Stejně tak jako pro Drakula již dorůstá stříbrný drak.“

„Jako pro šlechtice?“

„Ano. A železný drak se dostává rytířům.“

„Hele, to se vyklube rovnou z vajíček zlatý drak?“

„Ne. Je to normální bojový drak. Ale z nějakého důvodu prostě odletí do hor, kde se začne krmit rudou bohatou na kovy. A ty se mu začnou usazovat v šupinách. Podle žíly, kterou se krmí.“

„Tak už vím, proč je mi špatně z létání,“ oddychl si Nik. „Je to tím, že nemám svého draka.“

„Tím to není. Máš prostě strach z prázdného prostoru.“ Racek pokrčil rameny. „To znám. Měl jsem pár vynikajících námořníků, kteří prostě nemohli na strážní hlídku do koše. Prostě, bude ti zle i na zlatém drakovi.“

Nik vzdychl a začal stavět znovu zmenšeninu hory s chrámem a branou.

„Tři sta Seleleků,“ bručel nahlas. „Máme jen jeden pokus. Pokud někde něco jenom trošku selže, pokud se jen něco o chvilku zpozdí, celý plán se rozpadne jako domeček z karet.“

„Neznám domeček z karet,“ zafuněl Pepík a znovu sfoukl Nikovi jeho model.

* * *

Dozorce u brány jen stěží potlačil zívnutí. Pohledem zkontroloval hromadu vaků s houbami a vztekle zapráskal bičem. Otroci přidali.

Vyšel ven před chrám a pozoroval, jak se pachtí s vaky vedle schodiště. Kousek vedle něj stál Mrazivý a sledoval stejný obrázek.

„Chátra líná,“ pomyslel si v duchu a otočil se od Mrazivého, který stál poblíž, aby neviděl, jak zívá. Noc strávil se dvěma otrokyněmi a teď mu ten spánek chyběl.

Nad hlavou mu přeletěl stín a na zádech ucítil prudký závan vzduchu.

„Asi bude pršet, celý den je zataženo,“ pomyslel si. „To se otroci poserou, tahat to zase v dešti.“ Otočil se zpět.

Mrazivý už tam nestál.

Dozorce udělal několik kroků ke schodišti a znovu zívl. Jak se tak rozhlížel po okolí, něco zahlédl. Přistoupil blíž a podíval se na objekt svého zájmu.

Nevěděl, jak dlouho tam stál s pusou otevřenou a očima vytřeštěnýma.

Předmětem jeho zájmu byl Mrazivý. Pokojně ležel na jednom ze schodů, vlasy okolo sebe rozprostřené jako svatozář a v obličeji překvapený výraz.

Uprostřed čela mu trčel konec šípu. Z nosu a úst vytékala narůžovělá krev a stékala po schodišti v tenkém praménku.

Dozorce dál sledoval tohle divadlo. Náhle mu obzor znovu zakryl stín. Zvedl hlavu a nad sebou ve výšce uviděl draka, jak letí přímo na něj. Na jeho zádech seděla dívka, černé vlasy jí vlály ve větru a u tváře měla napnutý luk.

„Jestli tu pusu nezavřu, tak mě do ní střelí,“ napadla dozorce hloupá myšlenka.

Jeho poslední.

Kay vypustila šíp a okamžitě volnou rukou zvedla draka nahoru. Jak stoupala, přes rameno pohlédla na dvě ležící postavy.

Okolo ní zavířil vzduch a Drakulův drak jen těsně proletěl kolem.

Drakul lehce jednou rukou řídil draka a v druhé měl těžké kopí se zatíženou špicí. Kay sledovala, jak se řítí ve skoro kolmém letu na Seleleka. Ten mířil lukem přímo drakovi mezi oči.

Drakul lehce pohnul rukou a drak opsal ve vzduchu spirálový obrat. Šíp proletěl neškodně kolem a Drakul mrštil kopím ve chvíli, kdy byl hlavou dolů kousek od Seleleka.

Železo z dračích šupin, rozžhavené dračím ohněm a zakalené v tuku a krvi divokých zvířat, projelo prsním pancířem Seleleka a vyjelo z jeho zad. Síla hodu spojená s dračí rychlostí lehce překonala pověstnou ocel kovářů z Minelavy.

Selelek padl na záda a s pomalu zhasínajícíma očima sledoval nebe, pokryté desítkami draků.

Draci lehce přistávali jeden vedle druhého. Bývalí otroci slézali a poplácáváním odesílali draky zpět pro další bojovníky.

Nik přistál nahoře poblíž chrámu. Tentokrát v klidu. Možná má ještě šanci naučit se létat.

Odeslal svého draka pro další skupinu. Vedle něj přistála Kay a Racek.

„Vezmeš si to tady na starost? Já poletím pro dřevo,“ otočil se Nik na Racka.

„Jo.“ Racek vytáhl od pasu velkou palici pobitou železem. Nohou odkopl mrtvolu dozorce dolů ze schodů a začal mlátit do prvního stupně schodiště.

Výprava s otroky se pomalu vracela zpět. Otroci byli zbiti a unaveni. Vysíleni a bez naděje. Svázáni provazy tak, že se jim nedostávalo krve do končetin, a ty je přestávaly poslouchat. Někde již konce prstů začínaly černat, neklamná známka odumírání tkáně.

Jediný důvod, proč je Mraziví ještě nepobili, byl ten, že se chtěli pochlubit úlovkem svým druhům.

Ploužili se v smutném očekávání brzkého konce. Hlavy skloněné, jedna noha míjela druhou.

Pomalu procházeli jednou z posledních soutěsek. Pak zatáčka, za kterou se soutěska trochu rozšiřovala. Kolmé skály ji lemovaly a nedávaly ani nejmenší šanci uniknout.

Zde se najednou zastavili.

Nad hlavami se jim prudce vzneslo hejno vran a krkavců. A pak nastalo hrobové ticho.

Pomalu zvedali hlavy a snažili se zaostřit na několik kůlů zabodnutých podél cesty.

Na každém kůlu byla postava a táhly se od ní nějaké podivné provazy přes celou soutěsku.

Selelekové. Nabodnuti na kůly, podepřeni tak, aby zůstali trčet ve výšce tak metr nad zemí. Zčernalé opálené končetiny ukazovaly na to, že se někdo bavil s ohněm. Z rozpáraných břich byla vytahána střeva a natažena tak, že tvořila jakýsi děsivý plot přes soutěsku.

A na konci soutěsky kříže a na nich Mraziví. Přibiti, hlavy hluboce předkloněné, sněhobílé vlasy jim zplihle visely dolů.

Před kříži stál otrok. Rozkročený, sebejistý. Před sebou posledního Mrazivého. Držel ho za vlasy a odhaloval mu krk. Na něm držel dýku.

Počkal, až se všichni přiblíží až k děsivému plotu ze střev.

Pak řízl.

Narůžovělá krev vystříkla a zkropila kameny před ním.

Nik pustil Mrazivého, udělal na Mrazivé, Seleleky a otroky posměšné gesto a začal utíkat.

Chtěli se rozeběhnout za ním, ale plot z ostatků jejich druhů jim bránil a nějaký podivný strach jim nedovolil tuhle zábranu zničit. Opatrně prolézali a přeskakovali střeva a ztráceli tím drahocenné vteřiny.

Nik jim zmizel za zatáčkou. Naskočil na draka a nízkým letem vystartoval. Jednou rukou držel řídící trn a druhou se zoufale přidržoval smyčky z řemenů na drakovi, aby nespadl. Prokličkoval a zvedl draka nahoru.

Jemně dosedl na skálu a opatrně slezl.

Mraziví a Selelekové proběhli zatáčkou a nerozhodně se zastavili. Otroka nikde neviděli.

Pak si uvědomili, že zajaté otroky nikdo nehlídá. A že to vše je jen léčka.

Ozval se rachot, jak se po stěnách začalo valit kamení a velké kusy stromů a větví. Přitiskli se ke stěnám rokle a kryli se štíty. Během chvíle jim cestu zpět přehradila hráz.

Překvapeně se k ní přibližovali.

To dřevo se sem muselo přece tahat mnoho dní. Tady v okolí nebylo. Musely by to tahat desítky otroků hodně dlouho. A tak blízko u tábora by si toho přece určitě někdo všiml.

Když přišli ještě blíž, uviděli, jak některé stromy jsou v půli ožehlé a jsou na nich otisky obrovských zubů.

Dračích zubů.

Pak se ozvalo zapískání. Zvedli hlavy.

Na skále stál muž, který předtím podřezával Mrazivého. A v rukou držel měch.

Nikdo jim nemusel říkat, co je to za měch. Sami ho vyřezávali z mrtvého draka.

Měch se v mužových rukách zhoupl a obloukem dopadl přímo na hráz.

Ozval se výbuch a vše zahalil oheň.

Cesta zpátky byla uzavřena. Zbývala jen cesta vpřed.

Dorazili za několik hodin. Všude bylo prázdno. Tam, kde se ještě před několika dny vařila polévka, zbyla jen vyhaslá ohniště. Jejich příbytky a ohrady pro otroky byly poničené a prázdné.

Zásoby hub zmizely.

I obrovské schodiště, vedoucí do chrámu před branou, bylo rozbité. Byly v něm vysekány hluboké rýhy, vedoucí kolmo nahoru.

Shromáždili se pod ním. Jediná cesta nahoru. Jediná cesta ke svobodě. Ale jak projdou branou?

Selelekové se tupě postavili pod schodiště a čekali na rozkaz. Mraziví se radili.

Musí znovu pochytat otroky. Musí zjistit, co se stalo. A hlavně, musí počkat, až na Etamin vstoupí nějaká jednotka s lidským čarodějem, který jim otevře bránu.

Ale jak to vypadá nahoře? Konec schodiště se ztrácel ve výšce. Přesto byla vidět na konci nějaká konstrukce.

Otroci dobyli bránu a obsadili chrám. To asi nemuselo být nic těžkého, několik dozorců, Mrazivých a Seleleků nemohlo vzdorovat obrovské přesile. Ale tady jich je mnohem víc. Tři sta Seleleků hravě pobije otroky, i kdyby jich bylo několik tisíc. Není nic, co by jim mohlo vzdorovat.

Připravili se do formací. Zničí otroky nahoře. Ti nemají kam utéci, nahoru vede pouze jedna cesta.

Vyrazili po schodišti. Štíty napřažené, kopí špicemi dopředu.

Konstrukce, která stála na vrcholu hory, se začala zvětšovat. Mnohem rychleji, než by odpovídalo tomu, jak rychle jdou oni.

Zároveň bylo slyšet dunění.

Pravidelně se opakující údery.

Obrovský vůz, částečně naplněný dračím ohněm, se jim řítil v ústrety. Schodiště bylo rozbité tak, že tvořilo dvě rýhy, ve kterých bezchybně držela kola vozu a znemožňovala mu odchýlit se od vyznačené trasy. Kola narážela v pravidelných intervalech na stupně schodiště a celý vůz zvyšoval rychlost.

Nakonec už ani rýha ve schodišti nedokázala vůz udržet; ten se po nárazu na nějakou nerovnost mírně nadzvedl a těsně nad zemí se řítil na Seleleky a Mrazivé. Ti zmateně uskakovali a dělali prostor. Uhnuli v poslední chvíli a se zatajeným dechem sledovali olbřímí monstrum, které proletělo okolo. Obrovskou rychlostí doplachtil vůz k úpatí hory a zaryl se hluboko do země.

Několik draků od chrámu vyplašeně vzlétlo.

Ozval se mohutný výbuch. Celá hora se zatřásla a masivní chrámové kameny se sypaly jeden přes druhý. Od úpatí hory vytryskl obrovský hřibovitý sloup ohně a pohltil vše živé. Tlaková vlna se valila všemi směry a ničila všecko, co jí stálo v cestě.

Nik, který se snažil s ostatními uletět, byl do této vlny chycen a vláčen vzduchem mnoho desítek metrů. Jeho drak se točil v horkém vzdušném víru naprosto nekontrolovatelně a Nik cítil, jak pár řemenů, poutajících ho k drakovi, prasklo. Trvalo několik dlouhých chvil, než získal nad drakem kontrolu. Pak uběhlo několik dalších chvil, než získal kontrolu nad sebou.

„Jupííí!!“ Drakul proletěl kolem v nádherném veletoči. „Vyšlo to!!“

Nik nejdřív zkontroloval ostatní, zda jsou v pořádku, a teprve potom se odhodlal pohledět dolů.

Schodiště a vlastně celý násep na Chrámovou horu zmizel. Zůstala jen vysoká kolmá skála, okolo které se táhl obrovský kus zčernalé země.

Nik přistál u trosek chrámu. Balvany a kvádry byly nakupeny jeden přes druhý a zcela zakrývaly cestu k bráně. Bude trvat několik dní, než je s pomocí draků odtáhnou.

Slezl z draka na malé plošině. Zafučel vítr a ostatní přistávali vedle něho.

„Tak to vyšlo,“ poplácal Drakul Nika po zádech. „Na Etaminu teď není jediný Mrazivý, jediný Selelek. Pokud sem vstoupí, nedostanou se dolů. A hlavně: nenapadne je, že to způsobil někdo, kdo prochází mezi světy. Vypadá to jako místní vzpoura, nebo náhodný výbuch dračího ohně.“

„Dokážeš si představit, co to mohlo udělat se Sadirou, kdyby se jim ten vůz podařilo naplnit a branou to poslat na náš svět?“ zašeptal Nik.

Drakul zvážněl.

„Brána by to asi nevydržela. Už bychom nemohli cestovat mezi světy. Cesta na Etamin by byla navždy uzavřena.“

„Na Etamin, na Benetnaš, na Chort.“ Otočil se na Drakula. „Zkusíme se dostat přes ten zával k bráně a vrátit se domů.“

„Domů.“ Drakul znejistěl.

„Ty s námi ale nejedeš. Zůstaneš tady jako protektor a nejspíš vládce této planety. Co ty na to?“

Drakul se vrhnul na Nika a pevně ho objal.

„Beru!“ zakřičel mu do ucha.

13

Nik vystoupil z výtahu na Benetnaši. Sestoupil dolů a opatrně se rozhlédl.

Vrata ven byla zavřená. Tak vešel dovnitř a stoupl si k vahám.

Grigorij Něvský zkontroloval bránu mezi světy a přišel k Nikovi.

„Proč nejsi nahoře?“ zeptal se ho.

„Dělají tam ze mě kašpara,“ vzdychl Nik. „Chtěl jsem pryč, ale Loki mi to zakázal.“

Velkokníže se pobaveně pousmál.

„Loki ti rozkazuje?“

„Mno. Jsem velice cenný na to, abych se někde ztratil.“

„A kam jsi chtěl jít?“

„Na Nusakan.“

„To je ta nová planeta? Jak z ní je ten Pirát?“

„Ano. Beta Coronae Borealis čtyři. Chtěl jsem se domluvit s místní šlechtou, aby se s námi spojili proti Mrazivým.“

„A Loki je proti?“

„Vcelku má pravdu. Říká, že nikdo nebude věřit cizinci. Jako my bychom nevěřili Nosáčovi se Žabákem. Jediné, čeho prý dosáhnu, bude oprátka, nebo otroctví.“

„Stejně bys tam musel jako otrok vstoupit. Mraziví určitě ovládají bránu.“

„To určitě.“

Nik přemýšlel.

„Jak pokračuje kolonizace Etaminu?“ zeptal se Greg.

„Nevím,“ pokrčil Nik rameny, „chvíle slávy a triumfu už jsou za mnou. A teď už jsem mimo. Drakul s Lokim to tam vyřešili k oboustranné spokojenosti. Párkrát tam vystoupili Mraziví, ale našli jen zřícený chrám a kolmou skálu dolů. Tak to asi zatím odsunuli na jiný čas.“

„Byl jsi tam od té doby?“

„Jo. Ze začátku. Posíláme tam hlavně ženské. Těch je na Sadiře přebytek, ale na Etaminu přežili hlavně otroci. Je to legrace, když vystoupíme z brány, vymotáme se ze změti kamenů na plošinu na skále. Za chvíli tam přiletí cestovní drak a ty musíš ty ženské donutit, aby na něj nasedly a nechaly se odvést někam daleko. Uf, to raději zase boj s Mrazivými, než tohle.“ Nik si utřel čelo.

„Tak Etamin se kolonizuje,“ vzdychl Grigorij.

Nik ho sledoval.

„Jdeme,“ řekl najednou.

„Kam?“

„Na Chort. Kat to tady bez tebe zvládne.“

„Na Chort?“ Velkokníže vyskočil jako píchnutý šídlem. „Brnění.“

„Neplaš. Dvoje jsme tam nechali a stejně tajně doufám, že ho už nebudeme potřebovat.“

„Na Chort,“ opakoval Grigorij. Otočil se a běžel předat pravomoci zástupci.

Nik ho sledoval a přemýšlel. Pokud bude Chort už obyvatelný, Grigorije na Benetnaši neudrží. Ale co, zvládne to tu i bez něho.

Za chvíli byl Grigorij zpátky i se svým zástupcem.

„Tak co, mistře popravčí?“ oslovil Gregova zástupce. „Proč ty jsi vlastně tady?“

„Nerozumím,“ znejistěl kat.

„Máš rodinu na Sadiře, jestli se nepletu. Alespoň jsi mi to tehdy v té hospodě tvrdil. A tak jako ženatý jsi mohl být propuštěn z válečné služby do zálohy.“

„Utekla ode mě.“ Kat si položil ruku na čelo. „Nechápu to. Byl jsem dobrý manžel. Každý večer jsem jí vyprávěl o své práci. No řekni, Niku, co by jiná za to dala, kdyby si s ní manžel po příchodu z práce popovídal. Ale ona jen vzdychala a brečela, když jsem jí vyprávěl. A pak jednoho dne sebrala děti a frnk,“ naznačil rukou.

„Hele. To si můžeš o svojí práci popovídat s Kay, až mě tu za chvíli začne nahánět,“ zasmál se Nik a otevřel bránu. Chvilka zvláštního pocitu a lehkého zamotání hlavy.

Zůstali stát a poslouchali.

„Slyšíš?“ zeptal se Grigorij.

„Ne.“

Opravdu. Vichr, který byl dříve slyšet zvenku, ustal.

„Je tu tma.“

Nik vytáhl křesadlo a zapálil kousek svíce, kterou nosil stále u sebe.

Žravka na stěně jeskyně zmizela. Když přišli blíž, viděli, že místo ní zůstávala žlutočerná hmota.

Grigorij si opatrně sáhl na stěnu. Bylo to mazlavé a hnilo to.

Opatrně to mnul mezi prsty a pak si to dal k nosu.

Práááásk!

Velkokníže sebou trhl a automaticky odsunul ruku od obličeje.

„Co to bylo?“

„Je to z venku. Tohle se mi pravidelně stávalo při alchymii.“

Práááásk!

Přikrčili se. Nic se nedělo, tak opatrně vyrazili k východu. Pomalu vyhlédli ven.

Vítr už nevál jako při vichřici, ale jen jako jemný vánek, a byl lehce nažloutlý. Zemi pokrýval jemný prach smíšený s pískem a místy vyrážely první trsy trávy.

„Zázrak,“ vydechl velkokníže.

Prááásk se mu ozvalo v odpověď.

Přikrčili se a pak zaostřili směrem ke stromu. Byl obrovský. Ne tak velký jako stromy na Benetnaši, ale přesto majestátní. Jeho koruna sahala až k zemi.

Práááásk! Ozvalo se znovu.

Strom se zatřásl a k nebi vyrazilo něco bílého.

„Jdeme!“ zavelel Nik a vyrazili. Pohozeného brnění, potaženého nažloutlou hmotou, si ani nevšimli.

Pomalu se blížili ke stromu. Výstřely zaznívaly skoro v pravidelných intervalech a byly čím dál silnější. Během nich se nad stromem objevovaly bělavé vodotrysky.

Prááásk!

Když přišli blíž, pochopili to.

Místo většiny květů rostly už na větvích stromů plody. Byly obrovské. Vypadaly jako cibule, které se ovšem nedaly ve dvou obejmout.

Pomalu se přibližovali k jedné takové cibuli, rostoucí na nedaleké větvi. Opatrně ji obcházeli a sledovali, jak se nadýmá a nafukuje.

Prááááááááásk! Cibule před jejich očima pukla a rozevřela se jako obrovský květ. Do vzduchu vytryskl bílý vodopád.

„Co to je?“ zašeptal Grigorij, jako by se bál promluvit před stromem života nahlas.

„Podle mě jsou to semena všech známých i neznámých rostlin, která ten strom vystřeluje do obrovských výšek. Tam jsou hnána větrem do nepředstavitelných vzdáleností. Myslím, že tvoje planeta je zachráněna.“ Nik se podíval na Grigorije. Ten měl v očích slzy.

„Jdu mu poděkovat.“ Prodral se větvemi a zamířil ke stromu. Nik si zaklepal na čelo, ale následoval Grigorije.

Pod stromem bylo příjemné přítmí. Rostl tam mech a vonělo to životem. Nik měl dokonce pocit, jako by zahlédl lišku.

Volným krokem přicházeli ke stromu. Nik se rozhlížel, kde co uvidí, zatímco Grigorij šel s napřaženou dlaní pomalu ke kmeni stromu. Najednou vyděšeně vykřikl a zastavil se. Ruku sevřenou v pěst si dal před obličej a zděšeně se zakousl do kloubu ukazováčku. Pak pomalu začal couvat.

Nik se pátravě zahleděl na důvod Grigorijova zděšení.

„To byla blbost, dávat na semeno toho stromu svoji krev,“ zabručel, když uviděl to, čeho se Grigorij vyděsil.

Z kůry stromu, o velikosti mnoha desítek metrů, vystupoval plasticky Grigorijův obličej. Obrovské oči, větší než normální člověk, je soustředěně pozorovaly.

Pomalu začali ustupovat.

Ústa stromu se otevřela.

„Tati?“ oslovil strom Grigorije.

Nastalo trapné ticho.

„Mluví s tebou,“ šťouchl Nik do Grega.

Ten mlčel.

„Tak mu odpověz, nebo se nasere,“ šťouchl do něj víc.

„No, synu... Co chceš?“ vykoktal Greg a vyndal si ruku z úst.

„Tati?“ pronesl znovu strom.

„Pomalejší myšlení. Dřevěnej mozek. No, je vidět, že je po tobě,“ neodpustil si Nik.

Strom ho srazil větví.

„Už budu zticha,“ zamumlal a opatrně si osahával kosti.

„Tati?“ zeptal se strom.

„No, co potřebuješ?“ zeptal se Grigorij roztřeseným hlasem.

„Jsi rád?“

„Jsem rád co? Jestli jsem rád, že tě vidím? No, asi ano. Určitě,“ breptal nešťastně.

„Ty rád já práce?“

„No, co?“ Greg byl zmatený.

„Ptá se tě, jestli jsi spokojený s jeho prací.“ Nik přišel ke Gregovi, lehce pokulhávaje.

„Jo tak. Jistě, kluku, výtečně! Bohatýr.“

„Ty tady zůstat?“

„Zůstat? Ještě ne. Ale já přijít. Vrátit se,“ přizpůsobil se Grigorij hovoru.

„Já sám. Já smutný, nemoct si povídat.“

„Neboj. Já přijdu. A nebudu sám. Přivedu kamarády. A přátele. A ostatní. Ale zatím zůstat nemůžu.“

„Hmmm.“ Strom vypadal smutně.

„Opravdu. Já se vrátím. Tohle je můj domov. Moje rodina.“

„A ty kdo?“ Obrovské oči zaostřily na Nika.

„Já nic. Já jenom procházím a s vaší rodinou nemám nic do činění.“

„Ty Ahonik?“

„No, tak trošku asi ano.“

„Já dát dárek. Ty vědět.“ Strom pomalu spustil větev nad Ahonika. Něco malého z ní viselo.

Nik se opatrně natáhl a utrhl plod.

„Já vědět,“ kývl vážně hlavou.

„Vy jít.“ Větve se rozhrnuly a utvořily průchod. „A vrátit se. Já čekat.“

Grigorij se otočil, ale Nik ho chytil za rameno.

„Nechceš se rozloučit?“ zeptal se ho.

Greg se otočil zpátky a chystal peprnou poznámku, ale když viděl, že to Nik myslí vážně, zarazil se. Pak se pomalu přiblížil ke kmeni stromu a opatrně ho pohladil.

„Jsem na tebe hrdý, synu. Zachránil jsi celou zemi,“ pronesl nahlas.

Strom se zatetelil radostí, až z něj spadlo pár metráků listí. Když odcházeli, doprovázela je celá kanonáda výstřelů.

Nik se opatrně opíral o velkoknížete, pomalu se belhaje k bráně. Prošli na Sadiru, nikoliv na Benetnaš.

Došlo k hádce hned za branou, protože se Nikovi nechtělo kulhat celým labyrintem, ale nakonec musel. Rozhodl se, že by měl Loki udělat skrytý výtah. Už jen proto, že začínal zásobovat i Sadiru sušenými houbami z Benetnaše a nedokázal si představit, jak nosiči s vaky plnými hub bloudí po labyrintu.

Když konečně labyrintem prošli, zabušili na místnost, která patřila Vzteklému Psovi. Měli štěstí. Byl přítomen. Seděl u stolu a luštil písmena.

Nik se rozvalil na palandu, kterou tam Vzteklý Pes měl, a velkokníže se zničeně posadil na židli.

Vzteklý Pes je podezíravě pozoroval.

„Děje se něco?“ zeptal se, když si Nik přitáhl jinou volnou židli a položil si na ni bolavou nohu.

„Děje.“ Nik se začal pochechtávat. „Nutně potřebujeme lék.“

Vzteklý Pes praštil pěstí do stolu a čekal. Během několika chvil vstoupil voják s lahví kořalky.

„A skleničky?“ zeptal se Nik.

Voják se s despektem na Nika podíval a odešel. Vzteklý Pes zatím urazil hrdlo láhve o hranu stolu.

„Nejdřív jemu,“ ukázal Nik bradou na roztřeseného velkoknížete.

„Co se stalo?“ zeptal se a podal láhev Grigorijovi. Ten do sebe okamžitě nalil čtvrtinu obsahu.

„He he. Syn mu kapánek přerostl přes hlavu.“ Nik se natáhl pro láhev.

„Ty máš syna?“

„Ano. Před chvílí jsem to zjistil. Právě ho zapíjím.“ Greg podal láhev Nikovi.

„Tak, na tvoji rodinu,“ chechtal se Nik už na celé kolo a podal láhev Vzteklému Psovi. Ten se napil, ale láhev držel a nedal kolovat.

„Nepustím, dokavaď mi nevysvětlíte, co se stalo,“ mračil se.

Nik mu to pověděl. Vzteklý Pes vstal, podal láhev Grigorijovi a poklepal mu na rameno.

„Chlapák,“ zachechtal se. „Vždy do mě tloukli: postav dům, zasaď strom a zploď syna. Ty jsi asi jedinej, kdo zvládnul poslední dvě věci naráz.“

Kay pozorně poslouchala vyprávění. Nik jí podal semeno z Gregova stromu. Pomalu ho otáčela v ruce a prohlížela si ho.

„Nehodláš, doufám, kapat na to semeno svoji krev.“ Nik se na ni pátravě podíval.

„Ne. Nemyslím si, že jsem zralá na to mít rodinu.“

„Uf,“ oddychl si Nik.

„Mám pramen vlasů svého otce. Spolu s ním je zasadím. A třeba se to ujme.“

„No to si snad děláš ze mě legraci.“

„Proč?“

„Rozhodně nemám zájem, aby můj tchán měřil sto metrů.“

Zasmála se. „Otec, když umíral, tak mi řekl, že se těší, až bude stromem.“

„Vím. Vzpomínám si, že už jsi mi to jednou vyprávěla. Říkal ještě něco?“

„Prý ho máme zasadit u vchodu. Aby toho, který mě ponese, nebolely moc nohy. Nenapadlo mě tehdy, co tím myslí, ale teď to vím.“

„Tím myslel požehnání?“

Usmála se.

„Tak to je na mě hodnej.“

„A ty bys jako…?“ Nedokončila.

„Musíš mi slíbit, že mě při svatební noci nepodřízneš.“

Skočila mu do náruče.

Na Sabik vyrazili hned druhý den. Brána stála na volném prostranství, vítr ji bičoval ze všech stran.

Nešli daleko, zasadili semeno bez formalit a proslovů kousek od brány. Kay neměla ráda benetnašské brnění, tak se nezdržovali a vrátili se opět na Sadiru. Nik chtěl projednat s Lokim postavení výtahu u labyrintu a hlavně chtěl schválit výpravu na Nusakan. Loki ho odmítl logickými argumenty, které ale šly Nikovi jedním uchem tam a druhým ven.

Vyhledal Racka, který na Sadiře koupil loď a teď se snažil oživit skomírající pirátské řemeslo. Moc mu to nešlo, moře na Sadiře nebylo velké a tam, kde velké bylo, se zase nedalo kořistit, protože ta místa byla neobydlená, tudíž bez lodní dopravy. Tak spíš vysedával v krčmě a nadával na poměry a vládu.

Nik si k němu přisedl a poručil rum.

Chvíli mlčeli a vychutnávali si pití.

„Jak jde řemeslo?“ zeptal se Nik.

„Nejde,“ ušklíbl se Racek. „Moře tady má od jednoho konce na druhý tejden při dobrým větru.“

„Tady pirátství stálo vždycky za houby.“

„Furt lepší, než na Etaminu opejkat zajíce bez soli.“

Oba se zasmáli.

„Ani jsem ti nepoděkoval.“ Racek mávl na krčmáře.

„Za co?“

„Že jsi mě vytáhl z tý planety.“

„Vybojoval sis to.“

Krčmář dolil. Nik ho chytil za ruku s lahví a krčmář jim ji nechal na stole.

„Jedu na Nusakan.“ Nik se napil.

„Hmmm.“

„Nechceš se mnou?“

„Ne. Čeká mě tam oprátka. Co tam chceš dělat ty?“

„Chci přemluvit krále, aby se se svojí armádou připojil k nám.“

Racek se podrbal na strništi na bradě.

„A co mu nabídneš?“

„Ještě nevím.“

„Dej si pozor. Královi se nedá věřit.“

„Je to podle mě pragmatik. Udělá to, co je pro něho výhodné.“

„Vládne celé planetě. Tvrdě a despoticky. Jakýkoliv odpor je potrestán. Jakákoliv kritika je nežádoucí.“

„Ideální království.“

Racek vzdychl. „Uvidíš sám. Ale dej si na něho pozor.“

Nik kývl. „Jednal jsem s hodně králi i knížaty a vím, co jsou schopni udělat. Pokud nejdeš se mnou, potřebuji něco jiného.“

„Co?“

„Popiš mi Nusakan.“

„Nusakan,“ vzdychl Racek, „Nusakan je velká země s velkým mořem, které omývá jeho břehy.“

„To vím. Ale dál. Kde je brána, jak daleko je od hlavního města?“

„Brána je v chrámu brány na Chrámové hoře. Byla tam odjakživa, lidé se k ní chodili modlit. Chrám má dva vchody, ale jeden je uzavřen. To je ten, kterým se původně kdysi z brány vycházelo. Hlavní město je asi deset dní jízdy na koni, nebo pět dní dobrou lodí při příznivém větru. Je na pobřeží. Nad městem se vypíná hrad z bílého mramoru, s obrovskými věžemi. Je to první věc, kterou z moře uvidíš. Na věžích plane oheň, tak i v noci můžeš z lodi…“

„Dejme tomu, že pojedu na koni,“ přerušil ho netrpělivě Nik.

„Tak to bude trvat trochu déle. Musíš projet asi pěti knížectvími, záleží, kudy projedeš. Všechna knížata podléhají králi a platí mu daně, ale mezi sebou stále bojují. Král je nechává. Když se mu zdá, že některé knížectví moc vyhrává, zničí ho a na místo knížete dosadí někoho ze svých. Pokud nějaké knížectví moc nebojuje, ale raději se snaží o mír, také ho zničí a na jeho místo dosadí někoho ze svých. Tak se stává, že knížectví jsou spolu v neustálých třenicích. Když se to někde uklidňuje, král to nějak popíchne.“

„Hmmm.“ Nik přemýšlel nad výhodami a nevýhodami takového vládnutí.

„Za posledních dvacet let se knížata ani jednou nespojila proti králi. Vlastně, situace se uklidnila až po příchodu Mrazivých.“

„Po příchodu Mrazivých?“

„Ano. Do každého knížectví nasadil několik Mrazivých a Seleleků. Ti hlídají šlechtu.“

„On dal šlechtu hlídat Mrazivými?“

„Jistě. Je rád že jim nemusí platit normálně, ale jenom otroky. Ty vždycky někde splaší.“

„To je ale idiot.“

„Nemluv tak o mém králi,“ ironicky pronesl Racek a pozvedl kalíšek s rumem.

„To mu nikdo neřekl, jaká je to blbost?“

„Nikdo se mu neodváží nic říct. Kdo to zkusil, za chvíli ochutnal katovo náčiní.“

„Musím ho varovat. Musím mu říct, co čeká jeho zemi.“

„Prosím. Pak mi řekni, na které planetě jsi v lepším případě skončil, a já tě tam přijedu vysvobodit.“

„Musí mi uvěřit.“

„Niku.“ Racek nalil rum. „Je sadista. Ukolébává svoji oběť v mylném pocitu bezpečí. Tváří se jako tvůj přítel. Dá ti tisíce záruk, a ani jednu nesplní. Věř mi.“

„Hmmm.“ Nik sledoval z okna procházející vesničanku. „Jaké tam máte ženské? Já jenom, jestli mám vzít Kay.“

Hovor se stočil jiným směrem.

14

Nastalo další hezké ráno na Benetnaši. Otroci se vyvalili ven a kat nechal zavřít bránu.

Nik sestoupil se schodů a čekal.

V sále bylo pár desítek otroků, nováčků z Nusakanu, nemocných nebo těch, kteří byli označeni jako důležití. Stáli nejistě v hloučku a nevěděli, co se bude dít.

Pak se brána otevřela a vstoupilo několik lidí. Vojáci ze Sadiry a dvě děti, malí čarodějové z Pandořiny školy.

Otevřeli bránu na Sadiru a dozorci s vojáky do ní nahnali otroky a odnesli nemocné. Vše se odehrálo v naprostém klidu, beze zmatků. V místnosti zůstali jen dozorci a pár lidí, kteří se vydali nahoru do korun stromů.

Nik byl přikrytý pláštěm s kapucí, tak si ho nikdo nevšímal. Počkal, až se vše uklidní, a vystoupil z kouta, kde vyčkával.

Kat ho zaregistroval, ale poznal, o koho jde, tak ho nechal jít.

Nik se postavil před bránu, otevřel ji a prošel. Spolu s ním prošlo pár podobně zahalených postav.

Kat chvilku počkal, pak sáhl do skrýše, kde měl různé potřeby, vytáhl kus pergamenu a brk na psaní. Chvíli přemýšlel a pak těžkopádným rukopisem začal psát dopis, který hned zítra odešle Lokimu a Magdaleně.

Nik zavrávoral a trochu se zapotácel. Studený vzduch ho ovanul a přinutil ho více si přitáhnout plášť.

Opatrně se rozhlédl, jak to měl ve zvyku, ale kromě hromady suti a popadaných obrovských sloupů neviděl nic, co by ho znepokojilo.

Počkal, až projdou ostatní, a pak se mlčky vydali spletitou cestou mezi zřícenými kusy kamene. Prošli jí za pár minut. Zastavili se na malé plošince a Nik zamával na hlídkujícího draka. Ten opsal kruh a zmizel.

Nik se posadil na kus kamene a čekal. Netrvalo dlouho a na obzoru se objevilo pár teček, které se rychle zvětšovaly. Během chvíle se změnily ve velké cestovní draky. Jeden opatrně přistál na plošině. Nik nastoupil a pevně se přivázal. Ostatní udělali totéž.

Nik na velkém draku ještě neletěl a s úlevou konstatoval, že je to mnohem pohodlnější než na stíhacích a bojových dracích. Vepředu seděl pilot od Drakula, tak se ani nemusel starat o řízení a jen sledoval zemi pod sebou.

Skála, na které byla brána, vypadala stále stejně, jako když ji opouštěl. Zčernalá od dračího ohně, pouze spálená země pod ní se již zelenala a zarůstala travou.

Dlouho byla krajina pustá. Drakul nechtěl, aby kdokoliv poznal, že Etamin je obydlený. Ale po chvíli se objevily první vesnice. Malé domky, u nich políčka. Hlavně v údolí, ale i jednotlivé chatrče na úpatí hor.

Etamin je planeta plná kovů. Tak Drakul začal lákat hlavně horníky, kováře a vůbec profese, které mají s kovy co do činění. Navíc přítomnost draků, kteří se k lidem chovali velice přátelsky a dokázali svým ohněm rozpálit pec nebo rozžhavit železo, byla další výhoda Etaminu. Nik prorokoval této planetě velkou budoucnost a nebyl sám. Etamin začal být žádanou planetou pro zachráněné otroky.

V dálce se objevila stolová hora. Její kolmé stěny ukazovaly, že nevznikla sopečnou činností jako většina hor na Etaminu, ale posunutím zemských desek. Na jejím rovném vrcholu rostl základ velkého hradu, asi největšího, co kdy Nik viděl. Drakul rozhodně netrpěl skromností, co se bydlení týče.

Okolo proletěl stíhací drak a jezdec na něm podezřívavě sledoval Nika a jeho doprovod. Nik si sundal kapuci, aby byla vidět jeho tvář a úzká zlatá koruna na jeho hlavě. Stíhač nabral rychlost a zmizel před nimi.

Nik dál sledoval krajinu a zvětšující se stolovou horu. Netrvalo dlouho a v ústrety jim vyrazilo několik dalších draků. Proletěli okolo a zapojili se za ně do velké jedničky.

„Co se děje?“ naklonila se k němu Kay.

„Asi čestná stráž.“

Kývla a zase se narovnala.

Cestovní drak přestal mávat křídly a začal plachtit dolů. Bylo to tak klidné, že se Nik rozhodl, že bude snad létat jen na cestovních dracích.

Vrchol stolové hory se přibližoval a na něm se jasně rýsovalo několik plošin určených k přistávání draků. Pilot si ale nevybral ani jednu z nich a zamířil rovnou k rozestavěnému hradu. Přímo u vstupní brány byla malá plošina.

Drak tam opatrně připlachtil a jemně přistál.

Nik s ostatními se vyhákli z háčků a sestoupili na zem. Zvedl se závan vzduchu a cestovní drak odstartoval.

Z brány vyšel Drakul s roztaženýma rukama.

„Niku, kamaráde,“ objali se, „co tě přivádí na tuhle studenou planetu?“

„Tak, co bys čekal, Drakule? Mamon.“

„Mamon?“ Drakul pokynul Nikovi, aby šli do hradu.

„Ano. Chci jít na Nusakan a potřebuju hodně zlata.“

„To je ta planeta, odkud je Racek?“

„Ano. Místní král jde na ruku Mrazivým, chci mu nabídnout obchod. A k tomu potřebuji zlato.“

„Rozumím.“ Drakul si prohrábl vous. „To není problém. Zlata je tu relativně dost a zavázal jsem se bojovat proti Mrazivým všemi prostředky. Mám tu nějaké přímo v pokladně, nebo pokud chceš zlaté šupiny, zaletíme na hřbitov.“

„Vezmu si to z pokladny, pokud nemáš nic proti tomu,“ otřásl se Nik, když si uvědomil, že by pro zlato musel letět.

„Rozhodně ne.“

Přišli do hlavního sálu. Byl rozestavěný, obvodové zdi končily v polovině, ale stavělo se.

Přešli do menšího salonku, kde bylo připraveno občerstvení. Drakul dal Nikovi přednost a pak se zeptal:

„Ty kulháš?“

Všiml si, jak Nik hůř dopadá na jednu nohu.

„Kulhám,“ otočil se Nik. „To je ta noha, na kterou mi kdysi dupli u Mrazivých. Teď mě zase srazila větev stromu.“

„To znám,“ zasmál se Drakul, „jednou jsem taky takhle šel z hospody a cesta se zvedla a praštila mě do obličeje. To jsi měl vidět, jak jsem vypadal.“

„Cestářský lišej jsem už taky párkrát měl. Ale tenhle strom opravdu mávl větví a praštil se mnou o zem.“ Nik vyprávěl Drakulovi o dobrodružství na Chortu.

Drakul kýval hlavou. „Něco jsem slyšel, ale ne z první ruky. Tak Grigorij má syna,“ zasmál se.

„Moc k smíchu to není. Další semeno, které jsme zasadili na Sabik, bylo obaleno vlasy Kayina otce. Tak budu mít asi tchána hodně velkého.“

Drakul zvážněl.

„Co jsi to řekl?“

„Že ten strom bude vypadat jako starej indián.“

„Ne, řekl jsi tchána.“

„To je pravda.“

„Myslíš to vážně?“

„Ano. Prožil jsem s Kay hodně dobrého i zlého.“

„Ale znáš Kayinu náklonnost ke krvi.“

„Znám. Bohužel jsem se o ní dozvěděl jako poslední.“ Nik se trpce pousmál. „Když to bude neudržitelné, vím o jednom knížectví na Sadiře, koupil jsem tam zámek, tak tam ji zavřu. Snad tam neudělá moc velkou neplechu.“

„Jak se to knížectví jmenuje?“

„Čachtice.“

„Neznám,“ pokrčil Drakul rameny. „A co Magdalena?“ zeptal se.

„Magdalena?“ Nik posmutněl. „Magdalenu mám taky rád, ale vím, že jsme si moc ublížili. Mám strach, že by to mohlo jednou vyplout na povrch.“

Drakul poslouchal a kýval hlavou. „Hlavně, pokud by došlo k manželské hádce, neměl bys proti ní a jejím kouzlům šanci.“ Ukázal na jídlo na stole. „ Posluž si. Je to samá divočina, tahle planeta moc jiných poživatin nemá,“ omluvil se.

„Všeho do času,“ mávl rukou Nik. „Obilí tu asi moc neporoste, ale pastevectví a chov dobytka tu má budoucnost.“

„Tak, tak. Jsem ti velmi vděčný za dodávky jídla, mám tu už hodně lidí a bez tvých hub by tu byl hlad.“

„Nemusíš děkovat, tvrdě to platíš kovy a hotovými výrobky.“

Chvilku na sebe hleděli, pak se Drakul rozesmál.

„Necháme toho poklonkování a děkování. Jak to chceš provést? Aby si tě nevšimli.“

„Neměl by to být problém. Na Nusakanu je brána také na Chrámové hoře. Ale na rozdíl od Etaminu normálně přístupná.“ Nik se natáhl pro trochu masa na stole a rozhlédl se po chlebu. Drakul zavrtěl hlavou. „Říkal jsem ti, že jen divočina.“

Nik začal krájet pečeni a pokračoval.

„Brána na Nusakanu je ve velkém chrámu. Ten chrám má dva vchody. Východní, kudy se do brány vcházelo, a západní, kudy se z brány vycházelo. Když původní lidé přestali cestovat mezi světy, kněží dál udržovali kult brány. Vznikly tam třenice. Část kněží se stala strážci východního vchodu a část střežila západní. Později vypukla v chrámu na Chrámové hoře válka a kněží východního vchodu k bráně porazili kněží západního východu od brány. Po této chrámové válce kněží východního vchodu nechali trvale uzavřít západní východ od brány. Není to na tebe moc složité?“ zareagoval Nik na Drakulův vyjevený obličej.

„Trochu ano,“ připustil Drakul.

„To nevadí, není to důležité.“ Nik zabodl vidličku do kusu nakrájené divočiny a strčil si ho do úst.

„Důležité je to,“ pokračoval s plnou pusou, „že když kněží východního vchodu nechali pevně a natrvalo uzavřít západní východ, nechali tam malé dveře, kterými se dalo vycházet ven. Sloužily hlavně údržbě, aby nemusela obcházet celý chrám. O těch dveřích se moc neví, prozradil mi to jeden kněz, který skončil jako otrok.

Takže.“ Nik nabodl další kus masa. „Východní vchod chrámu je střežen Mrazivými a Seleleky. Ale o malém východu na západní straně nikdo neví. Tudíž já projdu nepozorovaně na Nusakan tímto malým východem.“

„A dál?“

„Dál se uvidí. Musím se v klidu dostat přes několik knížectví až ke králi Tygrasovi.“

„Tygras?“ Drakul zvedl pobaveně obočí.

„Jo. Tak se jmenuje. Na Nusakanu si dávají hodně jména po zvířatech nebo rostlinách. Ale jsou tam i jména jako Železník, Tvrdík, Sekerník, Čejka, Potůček.“

Drakul se rozesmál. „To je divná planeta.“

„Ani ne. Jen ta jména jsou divná.“

„A Tygras, to o něčem vypovídá.“

„Prý je to tvrdý král. Jeho rod už vládně té zemi mnoho generací.“

„A myslíš, že ho přemluvíš?“

„Je na zlato. Mraziví mu platí za otroky. Nabídnu mu zlato za Mrazivé.“

Drakul se houpal na židli a zpod obočí sledoval Nika.

„A ví o tom Loki a ostatní?“ zeptal se.

„Ne. To není vojenská výprava,“ odsekl Nik.

„To není,“ připustil Drakul. „Doufám, že máš vše dobře vymyšlené.“

„To se nedá nikdy dobře vymyslet. Vždycky se musí v dané situaci improvizovat.“

Drakul mírně pokýval hlavou. „Kdy chceš vyrazit?“

„Hned, jak se setmí. Podle tabulek by měla být na Nusakanu brzká ranní hodina.“

Drakul se zvedl a ukázal Nikovi cestu. Prošli několika nedostavěnými místnostmi, až dorazili do malého sálu, kde bylo množství různých krámů. Drakul odhrnul nějaké koberce a odhalil pod nimi velkou truhlu. Otevřel víko a pokynul Nikovi.

„Naber si, kolik potřebuješ.“

Nik se sehnul a nabral pár mincí. Jednu si důkladně prohlížel.

„Drakulus Rex Primus,“ slabikoval potichu.

„To je jen takový pokus,“ zrudl Drakul. „Jen jsem to zkoušel.“

„Ale proč ne, Drakule?“ Nik prohlížel Drakulův reliéf na minci. „Moji podporu máš. Myslím si, že by ses měl stát právoplatným králem a vládcem Etaminu.“ Otočil minci a sledoval obraz draka na rubu. „Ale teď potřebuju zlato, kde se nedá na první pohled poznat, odkud je.“

„Rozumím.“ Drakul se sehnul a otevřel druhou truhlu. Byly tam zlomky a slitky zlata, zlato připravené na mince ve válečkách.

„To je o hodně lepší,“ pochválil Nik. Vzal několik pytlíků volně položených a nasypal do nich zlato.

„To bude prozatím stačit.“

Potěžkal sáčky.

„Nebude ti to chybět?“ podíval se na bednu, ze které neubylo.

„Pch!“ odfrkl si Drakul. „Nepřej si vědět, co je tady zlata.“

Brzy ráno se na Nusakanu otevřela hvězdná brána. Z ní vystoupilo pár zahalených postav a vydalo se do temného kouta chrámu, směrem na západ.

Nikoho to nevzrušilo, většina otroků a dozorců, kteří čekali na transport, bylo naskládaných na přední straně hvězdné brány a tvrdě spalo. Jen pár z nich líně pootevřelo oči, ale nevěnovali příchozím pozornost.

Proč taky?

Nik došel až do západní části chrámu. Byla zde úplná tma a plno prachu. Opatrně vytáhl od opasku křesadlo a rychle zapálil malou lampičku. Zatímco ostatní hlídali okolí, Kay foukala prach a pláštěm zahlazovala jejich stopy. Nik zatím prohlížel zdi a hledal východ. Netrvalo dlouho a našel.

Malá vrátka na masivní zámek, který ale neodolal dýce. Lehké vrzání pantů. Nik sfoukl lampičku a jejím olejem promazal panty. Nechtěl, aby si jich někdo všiml. Pak potmě prošli ven. Opatrně zavřel dveře. Zámek byl sice vypáčený, ale petlice fungovala a výhoda byla, že se zvenčí dala nadzvednout nožem nebo dýkou a mohlo se nepozorovaně vstoupit dovnitř.

Lampičku už znovu nerozsvěcoval, světlo tak vysoko mohlo být viditelné. Tak jen podle svitu hvězd opatrně sestupovali z kopce. Kay je tentokrát vedla, občas se na její zasyknutí zastavili a naslouchali. Ale západní brána opravdu nebyla hlídána.

Když hvězdy začaly blednout, stáli dole. Vydali se na západ a potom velkým obloukem horu obešli.

Byli na Nusakanu a nikdo o nich nevěděl.

Večer narazili na ozbrojenou skupinu asi padesáti lidí. Jeli na koních. Obklíčili Nika a jeho doprovod. Napřažená kopí směrem k nim. Srazili se do hloučku a připravili se na boj.

„Kdo jste?“ Velitel ozbrojenců popojel až k Nikovi.

„Jsme vyslanci z jiných světů.“ Nik nehnul ani brvou, i když se mu kopí velitele lehce opíralo o krk.

„Vyslanci z jiných světů? Myslíš Bělovlasé?“ Tlak na krku lehce povolil.

„Ne tak úplně.“ Nik udělal krok zpět, zvedl ruce a sundal si kapuci. „Jsem král Ahonik a bojuji se svým lidem proti Mrazivým, které vy zde nazýváte Bělovlasí.“ Korunka na jeho hlavě zářila v zapadajícím slunci. „A chci se domluvit s vaším králem na společném boji proti nim.“

Napřažené kopí proti němu lehce pokleslo.

„Ahonik? Král?“

„A vy jste kdo? Banda zlodějů, nebo tu někoho zastupujete?“

Chvíli bylo ticho, jak ozbrojenec přemýšlel.

„Jsme jízdní hlídka knížete Horáce Šestého. Projíždíme tímto krajem a hledáme zběhy a uprchlíky.“ Znovu se podíval podezřívavě na Nika. Ten sundal plášť, aby bylo vidět jeho skvostné oblečení. Zároveň pokynul i ostatním, aby svlékli pláště.

„Vypadáme snad jako zběhlí vojáci, nebo dokonce uprchlí nevolníci?“ zeptal se velitele.

„Ne, to rozhodně ne, pane.“

„Výsosti,“ opravil ho Nik.

„Výsosti.“

„Můžeš nás dopravit ke svému pánovi, aby nám vystavil průvodní listy k průjezdu vaší krajinou.“

„Ano, pane. Výsosti.“ Velitel byl zmaten.

Nik kývl. „Tak co bude? Poruč svým vojákům, ať ráčí sesednout. Nebo si snad myslíš, že se budeme ploužit jako obyčejná chátra?“

Vojáci nemuseli jít pěšky dlouho. V nejbližší vesnici koupil Nik několik koní a o kus dál dokonce kočár. Zlata měl Nik dost, tak čím více se blížili k hlavnímu městu knížectví, tím byli koně dražší a kočár krásnější. Před hlavním městem najal Nik i několik místních, kteří běželi před kočárem a mávali barevnými fáborky.

Kníže Horác Šestý byl starší utahaný muž. Knížectví zdědil a neviděl v tom žádnou výhodu. Neměl válečného ducha a válku s okolními knížaty soustavně prohrával. Stále přicházel o malé kousky knížectví, které si vítězná knížata brala, a válku nenáviděl.

Když se Nik nechal ohlásit, přijal ho se všemi poctami a ničemu se nedivil.

Nechal Nika a jeho doprovod odpočinout si a připravil mu průvodní listiny. Hovor mezi sebou vedli formálně a zdvořile. Nik mu s ohledem na Mrazivé odpovídal neurčitě, aby neprozradil více, než musí, ale aby na druhou stranu nevzbudil podezření, že si vše vymýšlí. Po dvou dnech odpočinku vyrazili dál. Cestou minuli několik desítek otroků, které koupili Mraziví.

Jak se Nik dozvěděl od Horáce Šestého, dříve knížata bojovala pouze mezi sebou a obyčejný lid nechávala být. Po příchodu Mrazivých, kteří vykupovali zajatce bez rozdílu, se boj začal zaměřovat právě na vesnice nepřítele. Na mnoha místech už začal být pociťován nedostatek lidské síly. A to byl teprve začátek.

Vše se začínalo točit ve spirále. Nedostatek rolníků začne způsobovat hlad a přebytek zlata zase vyšroubuje cenu jídla. Inflace začne nezadržitelně růst. Aby byly potřeby vojáků splněny, je potřeba více zlata. To znamená více zajatců, více otroků, více vojska, více bitev. Navíc Mraziví brali do otroctví i ženy a děti. Tento neopominutelný fakt způsobí další pohromu. Když muži byli jati nebo odešli do válek, dokázaly ženy s malými dětmi hospodářství držet při životě a nějakou potravu vypěstovat.

Mraziví to měli dobře vymyšlené. Mohli platit za otroky obrovské množství zlata a nemuseli se bát, že o ně přijdou, protože ve chvíli, kdy planetu dobyli, dostali svoje zlato zpět a ještě nádavkem veškeré cennosti dobyté planety.

Nik vzdychl.

Kay, která seděla na kozlíku a kočírovala jeho kočár, se otočila a pátravě se mu zadívala do obličeje.

Usmál se na ni a začal sledovat okolní krajinu, aby přišel na jiné myšlenky.

Krajina byla krásná. Vše bylo příliš pěkné a probíhalo to až moc jednoduše na to, aby to celé mohlo vyjít k úplné Nikově spokojenosti.

Ale bylo tomu skutečně tak. Projeli několika knížectvími; přes drobné zádrhele vše dobře dopadlo a zanedlouho se ocitli v králově hlavním městě.

Král Tygras je přijal nejprve s nedůvěrou, která se však rychle rozplynula, když mu Nik přinesl věrohodné důkazy o svém majetku a postavení, podpořené několika vaky zlata.

To rychle zapůsobilo.

Nikovi se Tygras zalíbil na první pohled. Upravený, světlé vlasy a mohutný plnovous, jasné modré oči a upřímný úsměv a smích.

Pozorně Nikovi naslouchal a byl překvapen, když mu Nik vyjevil tajemství o Mrazivých.

Okamžitě vydal příkaz, aby všechny Mrazivé, kteří byli v jeho paláci, pochytali a vsadili do želez.

Přislíbil Nikovi veškerou pomoc v boji proti Ledové královně. Přesto byl Nik opatrný a pro jistotu mu neprozradil nic o plánu povstání a o Poslech ohně. Král ale nenaléhal.

Nik pobyl u Tygrase několik dní. Byl by zůstal déle, ale bál se, aby Magdalena a Loki nezačali plašit. Proto se rozhodl vrátit se.

Král mu dal veškeré listiny potřebné k bezpečnému projetí jeho územím a s mnoha dary ho propustil.

Nik odjížděl s nadějí v srdci. Získal mocného a silného spojence. S jeho pomocí se mu podaří Mrazivé snáze porazit.

Pohledem sledoval Kay. Byla nasupená a nedůtklivá. Začal si tady malý románek s jednou šlechtičnou a jí to vadilo. To ještě nevěděla, že si se šlechtičnou dal rande na zpáteční cestě. Doporučila mu jeden zámeček, tři dny cesty od královského hradu.

Šlechtična byla vdaná a tady se na to nějak více hledělo.

Opatrně, aby Kay neviděla, si zajel rukou k opasku a dotkl se malého stočeného pergamenu. Neotvíral ho, dobře věděl, co je na něm napsáno. Četl to několikrát.

Třetí patro, čtvrté okno a otisk rtů.

Dal ruku zpátky a pohodlně se zabořil do měkkého polstrování kočáru.

Tygras sledoval odjíždějící kočár. Několikrát Nikovi zamával.

„Tak Mraziví,“ pomyslel si. „Kdo by to byl řekl, že jsou to takový šmejdi.“ Otočil se a vešel do hradu. Prošel trůnním sálem a několika salonky. U jednoho z nich byly pevné zavřené dveře a před nimi stráž. Na jeho pokyn stráž odsunula závoru a on vstoupil dovnitř.

Uvnitř sedělo několik Mrazivých. Když přišel, povstali.

„Pánové,“ promluvil Tygras a v tu chvíli se na moment zarazil, když si uvědomil, co mu Nik prozradil o anatomii Mrazivých. „Pánové,“ rozhodl se pokračovat, „omlouvám se za tohle zdržení. Ale potřeboval jsem se dozvědět co nejvíce, proto jsem si dovolil vás izolovat. Namluvil jsem mu, že jsem vás nechal vsadit do želez, a on tomu věřil.“

Mraziví mlčeli a zpupně sledovali Tygrase. Ten znejistěl.

„Kdo to je?“ zeptal se jeden z Mrazivých.

„Tvrdil mi, že je král a že se jmenuje Ahonik.“

Mraziví překvapeně vydechli.

„Proč jsi nás k němu nepustil?“ naštvaně se obořil na Tygrase jeden z nich.

Tygras se zamračil. „Protože jsem král! A já jsem ten, kdo rozkazuje v této zemi! A nikdo nesmí říct, že ke králi Tygrasovi vstoupil neozbrojen a byl zajat, nebo dokonce zabit!“

Mraziví se podívali po sobě.

„Ale my ho chceme. Za jakoukoliv cenu.“

„Za jakoukoliv cenu?“ usmál se Tygras. „Tak to už je trošku jinačí domluva. Jak vysoko jste ochotni za toho krále zaplatit?“

Mraziví se k sobě otočili a syčivě se dohadovali. Král klidně čekal. Nakonec se jeden z Mrazivých na krále otočil.

„Chtěl jsi naše legie. Jsme ochotni ti dát k dispozici dvě legie svých vojsk, abys mohl přivést k poslušnosti ta zpupná knížata, která nám odmítají prodávat otroky a tím zároveň ochuzují i tebe o daně. Zároveň se zavazujeme, že zvýšíme cenu otroka od tebe dodaného na dvojnásobek, ať se jedná o muže, ženu nebo dítě.“

Král Tygras si v duchu zamnul ruce, navenek však zachoval kamennou tvář.

„Přiznávám, že jsem čekal trochu velkorysejší nabídku, ale pro dobré vztahy mezi našimi světy jsem ochoten ustoupit a přijímám.“

„Vyšleš tedy vojsko, aby krále Ahonika zajalo?“

„Ne. Přece se jako král nezkompromituji. Vždyť jsem ho před chvílí přátelsky propustil. Ale nemusíte mít strach. Přivedu vám ho v železech. Vím, kde bude za tři dny nocovat.“

15

Třetí den v poledne dorazili do malého městečka, jemuž vévodil nádherný zámek.

„Přenocujeme tady,“ rozhodl Nik.

„Je teprve poledne.“ Kay se otočila od kozlíku.

„Jsem z toho sezení unaven, chci se protáhnout.“

„Jeď na koni.“

„Neříkej mi, co mám dělat!“ obořil se na ni. „Prostě se tu ubytujeme a přespíme tu.“

Zamračeně ho sledovala, pak slezla z kočáru a šla ho ohlásit.

Správce přečetl Nikovy průvodní listy a pak jim nechal otevřít bránu do budovy. Projeli jí a vyjeli na dvůr, za kterým se nalézaly zámecké zahrady.

Nik vystoupil z kočáru a prohlížel si zámek. Pouze budova, kterou projeli, měla víc než dvě patra. Na vnitřní straně byly terasy, volná okna byla zvenčí.

Volným krokem se vydal ven. Správce se mu postavil do cesty.

„Kam chce pán jít?“ zeptal se.

„Pán se chce podívat po městě.“

„Prosím, promiňte mi moji opovážlivost, ale před nedávnem se tu objevila banda loupežníků a zběhů a je velké nebezpečí, že by se vám mohlo něco stát.“

„Nebojím se.“

„Pane, pokud můj pán zjistí, že jsem vás nechal odejít, budu potrestán.“ Správce vypadal nešťastně.

„Nepůjdu daleko.“

„Má pravdu,“ ozvala se Kay. „Nemá cenu riskovat, projdeme se po zahradě, stejně bys zapadl někam do hospody. Nebo je to snad jiný důvod, proč si chtěl zde zastavit tak brzo?“

„Ne,“ odsekl, „chci se jen protáhnout. A měl bych pozdravit pána domu, když už jsme sem tak vtrhli.“

„Pán tu není, obléhá sousední knížectví. Je tu pouze paní a ta nyní dlí ve svých komnatách a nepřeje si být rušena,“ oddechl si správce.

„No, pokud si nepřeje být rušena...“ Nik nastavil Kay rámě a vyrazil s ní na procházku do zahrad.

Procházka se zvrtla v hádku. Nik byl nevrlý a podrážděný a Kay podezřívavá. Věděla, co se děje. Zvykla si na Nikovy návštěvy služebných, ale tady se bála konkurence. Nik zase přemýšlel, jak se přes noc zbavit Kay. Hádka mu přišla vhod, tak ji nakonec ještě více vystupňoval.

Po večeři se odebral do části zámku, který mu byl přidělen správcem. Rozmístil svoje muže a s Kay se odebral do ložnice. Zde se znovu pohádali. Skončilo to tím, že Kay z ložnice vyhodil. Vztekle práskla dveřmi. Byl spokojen. První problém vyřešil.

Otočil se ode dveří a napil se vody ze džbánu. Zašklebil se a chtěl zavolat o víno. Pak si uvědomil, že Kay nejspíš stojí u dveří, a tak se rozhodl zůstat u vody.

Pomalu se uklidňoval.

Tak co dál? Třetí patro, čtvrté okno.

Otevřel okno a vyklonil se. Budova byla řešena do oblouku, tak se okna ztrácela.

Pod oknem byla římsa. Pokud by po ní opatrně přešel, mohl se do požadovaného okna dostat.

Sundal si opasek s mečem a kabátec. Do rukávu si zasunul dýky.

Vyhoupl se na parapet a opatrně se spustil na římsu.

Třetí patro, čtvrté okno. Ale z jakého pohledu?

Podíval se dolů.

Sešplhat nebude problém. Koukne se, kde se svítí, a podle toho se přizpůsobí. A Kay ať si tvrdne za dveřmi.

Opatrně se spouštěl dolů. Budova měla na sobě dost říms, vikýřků a všelijakých ozdob, které mohl použít.

Poslední kousek seskočil.

Udělal několik kroků a měl jasno. Pouze jedno okno ve třetím patře svítilo.

Podíval se na sebe. Ze slézání po zaprášené zdi byl špinavý jak prase. Takhle by moc jako milovník nezapůsobil.

Šel na náměstí ke kašně. Studená voda způsobila, že špínu po sobě spíše rozmazal, než aby se umyl.

Takhle to tedy nepůjde. Potřebuje pořádnou koupel.

Rozhlédl se po okolí. Vývěsní štít hospody a hluk, který z ní vycházel, mu připomněl, že měl chuť na víno.

Půjde do hospody, dá si trochu vína a poptá se po lazebníkovi nebo po někom, kdo má doma trochu víc vody než jen na pití.

V hospodě bylo příjemně. Hostinský si ho nedůvěřivě změřil pohledem.

„Co chceš, pobudo?“ zeptal se ho.

„Víno,“ odsekl.

Hostinský chvíli rozvažoval a pak natočil džbánek ze sudu za sebou.

„Potřebuju ještě lazebníka. Trochu upravit,“ pokračoval Nik.

To hostinského uklidnilo.

„Lazebník chodí později, zatím si sedni tamhle do rohu a moc mi to tu nezaneřáď.“ Ukázal bradou na malý stolek u pece.

Nik poslušně sebral džbánek a odsunul se do požadovaných míst.

Víno bylo vynikající a lazebník stále nešel, tak Nik za chvíli kývl ještě o jeden džbánek. Po nějaké době o další.

Za chvíli se mu hlava motala a bylo mu jasné, že z návštěvy čtvrtého okna nic nebude. Ale nějak mu to bylo jedno.

„Hospodo, ješšště jeden,“ praštil prázdným džbánkem o stůl.

Hostinský, který se mračil na Nika čím dál víc, se rozhodl.

„A platit? Máš čím?“ zeptal se.

„Jasssně.“ Nik se několikrát zkusil postavit. Když se mu to konečně podařilo, zašátral rukou u pasu.

„Jéje,“ zasmál se provinile, když nic nenahmátl. Peníze zůstaly na opasku, který sundal, aby se mu lépe lezlo dolů.

„No jéje,“ vzdychl hostinský a na někoho kývl.

Silné ruce popadly Nika vzadu za límec a přitáhly ho před hostinského.

„No co si to..,“ blekotal Nik.

Dostal facku, až se mu zatmělo před očima. Zkušené ruce ho odborně prošacovaly.

„A heleme,“ řekl ten, kdo držel Nika za límec, když našli dýky. Hostinský je odebral a hodil do kýble s odpadky. Znovu ho prošacovali.

„Nic.“

Hostinský protáhl obličej. Pak mu pohled sjel dolů.

„Boty!“ poručil tomu, kdo ho držel.

Srazili ho na zem a stáhli mu boty. Hostinský je vzal a zkušeně si je prohlížel.

Nik chtěl protestovat, ale jazyk ho neposlouchal. Pak ho znovu postavili a za límec ho dotáhli ke dveřím. Celá hospoda to sledovala za veselého smíchu.

Vystrčili ho přede dveře. Stál tam a snažil se udržet rovnováhu. Silný kopanec do zadku jej posunul o hodně dopředu.

Spadl do nějaké louže. Studená voda ho trochu probrala, tak se mu podařilo postavit. Udělal několik kroků. A zase zem.

Rozhodl se nepokoušet osud, a jak byl na čtyřech, opatrně se rozhlížel.

V mihotavém světle z oken hospody uviděl kupku sena. Opatrně k ní dovrávoral a zavrtal se do ní. Bylo tam teplo, tak skoro okamžitě usnul.

„Ráno si to s vámi vyřídím,“ napadlo ho.

V noci ho budil trochu řev a rámus, ale nevzrušovalo ho to. Jen se ještě víc zachumlal do sena.

Probudil se, až když slunce stálo hodně vysoko.

Chvíli se snažil upamatovat, co se dělo včerejší den. Docela se mu to dařilo.

Pak začal registrovat smrad. Opatrně se rozhlédl okolo sebe.

To, co považoval za hromádku sena, byla hromada hnoje.

Rychle se vyškrábal ven. Hlava se mu točila a nohy ho zábly. Pod okem měl naběhlou tvář, jak dostal facku v hospodě. Seděl na zemi a pohyboval špinavými prsty na nohách.

Nakonec se zvedl a nejistým krokem vplul do hospody.

V hospodě bylo příjemné přítmí. Hostinský stál u baru a na oku měl přiložený mokrý hadr.

Chvíli Nika sledoval.

„Teda, vypadáme podobně.“ Zvedl hadr od oka a ukázal obrovský monokl. „Víno nemám,“ ujistil Nika.

„Vodu?“ zeptal se Nik.

Hostinský vzal džbánek s uraženým uchem a nabral trochu vody z vědra, kde myl nádobí. Nik se vděčně napil.

Hlava se mu přestávala točit a i nohy se mu tolik netřásly. Pomalu začal registrovat nepořádek okolo.

„Co... Co se tu stalo?“ projel očima hromadu třísek, které byly ještě včera lavicemi, židlemi a stoly.

Hostinský si Nika překvapeně prohlížel.

„No co... Královi vojáci. Někoho hledali.“

Nik se chytil pultu.

„Našli?“

„Kdyby našli, nevypadalo by to tady takhle.“ Hostinský si Nika začal podezíravě prohlížet.

„Co se stalo?“ Nik vystřízlivěl.

„V noci přijeli královi vojáci. Maskovaní jako zběhové a loupežníci. Vtrhli tam,“ ukázal bradou na budovu. „A zabíjeli. Ale toho, koho hledali, tam nenašli. Tak prohledali okolí a takhle to dopadlo.“

„Zabili všechny?“

Hostinský chvíli mlčel. Pak ukázal na okenici.

„Ty, co přežili, venku popravili.“

Nik došel k okenici a rozrazil ji. Venku uprostřed náměstí stál špalek a okolo se povalovala bezhlavá těla.

Otočil se na hostinského. Ten rychle sáhl pod pult a položil na něj jeho boty.

„Nevěděl jsem, pane. Promiňte.“

Nik sebral boty a natáhl si je. Pak se podíval na kýbl s odpadky. Hostinský v kýblu zalovil a podal Nikovi jeho dýky.

Nik si s nimi pohrával a v hlavě měl šílený vztek.

Zvedl hlavu a jeho oči se střetly s očima hostinského. Ten o krok ustoupil.

„Jsou tu ještě nějací královi vojáci?“

Hostinský chtěl odpovědět, ale nedokázal promluvit. Tak kývl hlavou k budově. Nik přistoupil k oknu.

Venku, před branou zámecké budovy, stáli dva muži s halapartnami. Ledabyle se o ně opírali a znuděně sledovali okolí.

„Jen tihle dva?“ zeptal se Nik.

Hostinský rychle kývl.

Nik vyšel ze dveří hospody. Ruce v rukávech svíraly špice dýk.

Vojáci přestali sledovat okolí a zaměřili se na něho. Napřáhli špice halaparten.

Nik mávl rukama. Halapartny se žuchnutím spadly na zem a vojáci se chytili za krk. Pomalu poklesávali v kolenou. Nik mezi nimi prošel a vytáhl jim z krků své dýky.

Dva krvavé výstřiky obarvily vše v okolí do ruda a vojáci padli do prachu.

Nik zasunul dýky do rukávů a stoupal po schodech. Nohy se mu lepily do zasychající krve a temné stříkance na stěnách ukazovaly, že boj byl zuřivý. Občas mrtvý služebný nebo služebná.

Čím byl výš, tím zpomaloval krok, jako by se bál toho, co uvidí.

Nakonec došel do chodby vedoucí ke svému pokoji. Zaschlé stříkance krve skoro úplně zakrývaly bílou barvu stěny. Poznával svoje muže, rozsekané na kousky.

Dveře od jeho pokoje byly vyvrácené. Kay ležela na nich, oči strnule obrácené v sloup. Její tělo bylo pokryto desítkami ran. Prázdný toulec na šípy ležel opodál, luk v jejích rukou byl zlomený.

Pohledem zkontroloval pokoj. Byl celý zpřeházený, postel probodaná. Jeho opasek, meč a ostatní věci zmizely.

Poklekl před Kay a zatlačil jí oči. Pak ji vzal do náruče a pomalu začal scházet dolů.

Hostinský vše sledoval z okna. Když Nik zabil hlídku, zavřel rychle okenice. Dveře byly poškozené, tak je zabouchl a podepřel kusem dřeva. Pak sáhl pod pult a nahmátl velký dubový obušek, pokrytý ocelovými trny.

Znovu si vzpomněl na hlídku venku a pustil obušek jako uštknutý. Sáhl vedle do skrýše a vytáhl láhev pro zvláštní příležitosti. Třesoucí rukou si nalil skleničku.

Ozvalo se zaklepání. Tiché a pokojné, ale hostinský věděl svoje. Pár okamžiků bojoval sám se sebou, pak s třesoucími se koleny došel ke dveřím, odstranil podpěru a pustil Nika dovnitř.

Nik vešel a opatrně položil Kay na pult. Pak vzal nalitou sklenici, vděčně se na hostinského podíval a hodil to do sebe.

Hostinský pozvedl láhev a dal si přímo z ní.

Chvíli bylo ticho. Hostinský sledoval mrtvolu dívky na svém pultě a Nik přemýšlel.

„Proč zabili i služebné?“ zeptal se.

„Mělo to vypadat jako přepadení lůzy. Kdyby vše dopadlo, jak to král plánoval, nikdo by nic nezjistil. Ale protože vás nenašli, vtrhli do města.“

„To se král neštítí zabít ani paní domu? Nebo ji jen unesl? Nikde jsem ji mezi mrtvými neviděl.“

Hostinský se zamyslel. „Paní domu? Tohle je královské město. Žádného jiného pána ani paní nemáme. A i kdybychom měli, pravda je taková, že by se neštítil zabít kohokoliv, jen aby upokojil svoje zájmy.“

Nik praštil vztekle pěstí do pultu, až láhev s pitím pro zvláštní příležitosti nadskočila a spadla na pult. Drahá kořalka z ní tekla čůrkem a s tichým zurčením stékala na podlahu. Hospodský sledoval ten pramínek, ale neodvážil se láhev postavit.

„Koně máš?“ zeptal se Nik.

Hostinský kývl.

„Nemůžu ti zaplatit. Ale až se vrátím, zaplatím i s úrokem.“ Nik se odmlčel a přemýšlel. „Tyhle dvě věty, co jsem ti teď řekl, vzkaž i králi, jestli se tu zase po mně bude ptát. Platí pro vás pro oba.“ Jemně zasunul ruce pod Kayino tělo a tázavě se podíval na hostinského.

Ten ho vedl přes kuchyň, přes sklad zadním vchodem ke stájím, kde měl své koně.

Nik položil Kay do sena, stáhl z koně houni, kterou se koně přikrývali, a pevně do ní Kay zabalil. Pak ji s pomocí hostinského posadili do sedla a přivázali ji tak, aby nespadla. Nik stiskl hostinskému ruku, vyhoupl se do sedla, vzal za uzdu Kayina koně a vyrazil.

Hostinský se sesunul vedle dveří stáje. Zády opřený o dřevěné futro sledoval slunce a mraky na nebi a ten den si vychutnával život plnými doušky.

Brzo k ránu se na západní straně chrámu na Chrámové hoře na Nusakanu ozvalo tiché cvaknutí, jako by někdo opatrně dýkou nadzvedl petlici. Pak bylo zase ticho.

U brány mezi světy spalo větší množství různě narovnaných otroků, hlídaných lehce podřimujícími dozorci. Všude vládl klid a hluboké oddychování.

Za několik hodin se brána otevře a vstoupí jeden nebo dva Mraziví a několik Seleleků. Rozdělí otroky na ty, kteří budou žít, a na ty, kteří půjdou na Benetnaš. Pak projdou branou a pár dní tu bude zase klid.

Náhle dozorce probudil divný pocit. Brána byla otevřena a před ní stála zahalená postava s těžkým břemenem v náručí. Než stihli nějak zareagovat, postava prošla a zmizela v bráně. Za několik okamžiků se brána zavřela a vše bylo jako dřív.

Dozorci vytřeštěně sledovali bránu. Užasle se dívali jeden po druhém, jestli je nemámí smysly. Zkontrolovali svoje otroky, ale žádný nechyběl. Nikdo z dozorců nechtěl budit svoje pány, aby jim sdělil tuhle úžasnou novinu.

„Viděl jsi to?“ zeptal se jeden dozorce druhého.

„Co jako?“ zeptal se ten druhý.

„No, jako to..,“ ukázal první dozorce na bránu.

„Nic jsem neviděl,“ odpověděl ten moudřejší. „A co jsi viděl ty?“

„Vlastně taky nic.“ Druhý dozorce znovu přepočítal otroky a sedl si na kamennou podlahu. V duchu sám sebe přesvědčoval, že to byl jen klam. Za několik hodin tomu už napevno věřil.

Nik vystoupil z brány a lehce zavrávoral. Chvilku počkal, až zmizelo mírné točení hlavy, které se u něho občas objevilo, když

prošel branou. Pak vyrazil ven.

Nezastavoval se, nekontroloval si, zda náhodou ještě není vzduch plný žravky. Mechanicky šel stále kupředu.

Pevným krokem vyšel z brány směrem k obrovskému stromu. Nohy mu zapadaly do písku, ale nezastavil se.

Strom byl obsypán bílými květy a pomalu odkvétal. Jemný vánek vál proti Nikovi a zasypával ho tisíci okvětními plátky. I cesta ke stromu se bělela.

Nik přišel až ke stromu. Většina květů už byla pryč a první cibule se semeny, které se tvořily, hrozily každou chvíli výbuchem. Obrovské větve, které sahaly až na zem, byly v jednom místě dále od sebe a tvořily zvláštní vchod.

Nik nezaváhal a vstoupil. Vládlo zde naprosté ticho. Bylo slyšet pouze šustění písku pod jeho nohama a jeho přerývaný dech.

S hlavou skloněnou došel až ke kmeni. Těsně u něho tvořily výhonky a odnože kořenů propletené mezi sebou zvláštní katafalk. Položil Kay na něj, hlavou ke kmeni, a vzhlédl vzhůru.

„Když mi tehdy říkala, že máme strom zasadit blízko brány, abych to neměl daleko, až ji ponesu, nenapadlo mě tehdy, že to bude vypadat takhle,“ řekl smutně k obrovskému reliéfu indiánského obličeje vystupujícímu z kmene.

Indián neodpověděl, jen dál sledoval katafalk. Nik sklonil hlavu.

Katafalk zarůstal šlahouny, na kterých bleskurychle vyrůstalo listí. Výhonky se proplétaly mezi sebou a za chvíli nebylo z Kayina těla vidět nic. Nik vzdychl.

„Je to moje vina. Jestli mě chceš potrestat, jsem připraven.“

Strom mlčel. Jen byla silně cítit pryskyřice, jak z obrovského oka skanula slza.

Nik si všiml vystouplých kořenů podél katafalku a na jeden se posadil. Celé tělo ho bolelo a hlavně jeho pohmožděná noha se znovu začala ozývat.

Místo, kde ležela Kay, už bylo pokryto pevným krunýřem větví.

„Odcházím,“ zvedl se Nik. „Ale vrátím se. Přivedu tvoje lidi.“

Pomalu vyšel ven. Nic se nedělo. Venku bylo ticho, i slabý vánek ustal. Nik se otočil.

Vchod ke stromu zmizel. Otočil se k

bráně, a pomalu se brodě jemným pískem, vydal se zpátky.

Ozvaly se silné praskavé rány, jak první cibule vystřelily svá semena k obloze.

* * *

Na Zavijavě sedělo několik zahalených postav u stolu. Bavily se syčivě pisklavou řečí. Okolo pobíhalo nebo postávalo několik desítek Mrazivých.

Zahalené postavy si povídaly mezi sebou a Mraziví se neodvažovali vstoupit do jejich hovoru.

„Prý je na Nusakanu,“ promluvila jedna z postav.

„Nesmysl,“ odpověděla jiná.

„Je to vzkaz od Tygrase.“

„Chcípnul na Sadiře,“ ozvala se další.

„Viděli jsme jeho tělo?“

„Ne, ale ten dozorce přísahal.“

„Podvedli nás a on se musel dostat s otroky na Nusakan.“

„Co když umí otvírat bránu? Co když je to klíčník?“

„Nesmysl. Dělali jsme zkoušku krve a hmota nereagovala.“

„To nás tehdy zmátlo.“

„Tak blízko jsme ho měli.“

„Vyšleme oddíly na Nusakan, a jestli potvrdí, že tam je…“

„Tak co?“

„Tentokrát nesmí utéct. Tohle si žádný otrok nesmí dovolit.“

„Nenecháme to na Tygrasovi?“

„Ne. Mohlo by to vypadat jako naše neschopnost. Pokud se potvrdí, že tam je, musíme ho dostat my. A konečně udusit to ohnisko vzpoury, co tu začíná doutnat. Je to všechno jenom jeho vina.“

„Když pošleme vojska na Nusakan, budou nám chybět jinde.“

„Kde nám budou chybět? Jediné nebezpečí nám hrozí ze Sadiry. Ale ti se drží svojí planety.“

„Ani nemůžou jinak. Neumí cestovat mezi světy.“

„Takže pošleme na Nusakan i zálohy, aby Tygrase náhodou nenapadlo změnit stranu.“

„Není to riziko poslat všechno na Nusakan?“

„Proč? Vojsko můžeme přesunout na kteroukoliv planetu během několika dní. Bojíš se snad povstání?“

„Chochichi,“ ozval se pisklavý smích.

„To ne. Zbrzdí to jen některé operace na jiných světech.“

„No a?“ Jedna z postav kývla na Mrazivého. Ten se naklonil s talířem masa. Postava si shrnula rukou maso na stůl před sebe. Najednou se zarazila.

„Tvoje vlasy.“ Postava se pootočila a sledovala Mrazivého, který jí podával maso.

„Co je s nima?“

„Co asi? Červenají. Vypadni odsud!“ vyjela postava na Mrazivého. Ten se okamžitě otočil a vyběhl ze sálu.

Zahalené postavy sledovaly utíkajícího Mrazivého se špatně ukrývanou závistí.

16

Vystoupili z brány.

Zatímco vojáci sbírali raněné a nemocné a odnášeli je na Sadiru, oni zamířili ke katovi.

„Kde je?“ zeptala se Pandora.

Dovedl je k východu z baráku.

„Tímhle směrem, dokud nedojdete k jednomu stromu. Od něj doprava k bažině. Podél bažiny, až na něj narazíte,“ ukázal kat rukou.

Vzdychli.

„Budeme tam platní?“

Popravčí zakroutil hlavou.

„Nekomunikuje. Večer sem přijde, vypije misku polévky a pak si sedne támhle dozadu. Ráno jde k bažině, tam sedí a čumí dopředu.“

„Takhle to přece nejde,“ zamračila se Magdalena. „Udělal chybu. To ano. Zaplatil za ni. Dobrá. Ale nemůže vzdát naši věc. Nemůže odejít ve chvíli, kdy se blíží to hlavní.“

„Myslí si, že může. Že už udělal dost.“

„Ale.“ Loki si dal šátek přes obličej, aby se mu lépe dýchalo. „Je hlavní vojevůdce. Na jeho povel se čeká. On musí rozhodovat.“

„Pojďte zpátky,“ ukázal jim kat rukou. „Za chvíli se vrací první otroci s houbami a mohli by vás uvidět.“

Vraceli se rozlehlou halou.

„Jak to jinak jde?“ zeptal se Loki kata.

„Jinak to naštěstí funguje. Mraziví nám sice dodávají jen polovinu sušených hub než dřív, ale s dodávkami seshora to dokážeme pokrýt. A to ještě musíme posílat dodávky na Chort, Etamin a teď ještě na Sabik.“

„Neměl je Nik pouštět na jejich planetu tak brzy.“

Kat pokrčil rameny. „Dohodl se, že tu bude pár lidí z každé planety, kteří si budou sami sbírat houby a upravovat si je. Tím se vlastně každá planeta zásobuje sama.“

„To je moudré. Takže se přece jenom trochu stará?“

Kat pokrčil s despektem rameny a pozvedl oči v sloup.

Postavili se k bráně.

„Co s ním?“ zeptala se Pandora.

„Pošleme na něj Marii?“ Loki si sundal šátek z obličeje.

Všichni se pousmáli.

„To by asi nepomohlo. Už za ním byl Drakul i pán z Neumětel. Tahali ho k nějaké Komtese, a vymluvil se na práci.“

„Tak to je opravdu vážný.“

„Musíme ho nějak vrátit do života.“

„Je jen jedna věc, která dokáže udržet jeho pozornost.“

„Ženský a chlast?“

„Ne. Válka s Mrazivými.“

„Poslat ho někam, kde se bojuje.“

„To už mě taky napadlo.“

„A víš jak?“

„No.“ Loki se záhadně pousmál. „Když jsem vyslýchal ty desítky otroků, narazil jsem na jednu zajímavost, která by mohla být tím zvratem v naší válce. Problém je, že mu to nemůžu říct já.“

„Proč?“

„Bylo by lepší, aby na to přišel sám. Musí mu to někdo nějak naznačit. Ale nesmí to být nikdo z nás. Měl by to být někdo úplně jiný.“

„Ten pirát?“

„Ne. Někdo obyčejný, aby měl pocit, že je to jenom jeho zásluha.“

„A to ti nevadí? Přijít o plody svého snažení?“ Magda se zkoumavě podívala na Lokiho.

Pokrčil rameny. „Já vím, že jsem na to přišel já. A to ostatní je mi vcelku jedno.“

„Občas mluví se svým kuchařem.“ Kat odkopl houbu, která se skutálela z hromady jiných zpátky.

„Kuchař? To asi nebude to pravé.“

„Prý byl na Zavijavě, planetě Mrazivých.“

„To už je zajímavější. Mohlo by to vypadat věrohodně.“

„Jdeme za kuchařem.“

Vystoupali nahoru a nechali se odvést ke kuchaři. Ráno se vrátili na Sadiru. Teď už to nezáleželo na nich.

* * *

Nik seděl u bažiny a pozoroval hladinu.

Ozvalo se zafunění a okolo probíhal nějaký otrok. Letmo si všiml Nika a zabrzdil.

Sundal nůši ze zad a posadil se vedle Nika.

„Kde máš nůši?“ zeptal se.

Nik mlčel.

Otrok přemýšlel.

„Rozhodl ses to vzdát?“ zeptal se po chvíli Nika. „Myslíš si, že už to dál nejde? Čekáš na noc a upíry?“

Nik stále seděl a nic neříkal.

Otrok sledoval jeho tvář.

„Možná si myslíš, že dál nemůžeš. A třeba jsi jen kousek od cíle.“

Nik se otočil od hladiny a letmo se podíval na otroka. Pak se zase pohledem vrátil k hladině.

Otrok vzdychl.

„Možná třeba zítra vypukne povstání, které nás zbaví konečně tohohle otroctví. A ty se ho nezúčastníš, protože ses to rozhodl vzdát. A třeba zrovna ty budeš chybět v konečném boji za svobodu.“

Nik se znovu otočil od hladiny.

„Jaké povstání?“ zeptal se otroka.

„Ty nic nevíš?“ Otrok vyvalil oči. „To ses tak zabednil ve sbírání hub, že nic nevíš?“

Nik lehce zakroutil hlavou.

„Ty otroku,“ ulevil si otrok, „okolo to vře. Připravujeme zbraně. Dozorci jdou skoro všude s námi. Nebo alespoň tady na Benetnaši. Na Sadiře Mraziví dostali několikrát na prdel. A Sadirovci prý připravujou obrovskou armádu. Na pomoc otrokům. A Etamin se prej osvobodil. Všude se otroci připravujou povstat a povraždit naše tyrany. Svrhnout ty sráče.“ Otrok vstal. „Vyvraždili mi rodinu. Zabili mi rodiče a mě zotročili. Čekal jsem jako ty na smrt, ale pak přišel otrok a řekl mi, co se chystá. Sehnal jsem si kus kosti a vybrousil jsem si ho. A až se objeví Mrazivý, těším se, až budu moct vrazit ten kus kosti hluboko do jeho krku. I když mě zabijou, budu se chechtat,“ zahrozil směrem k budově. „A ty,“ ukázal na Nika směrem dolů, „ty se tady trápíš jenom pro to, že už nedokážeš nasbírat pár nůší k tomu, abys zaplnil svůj hladový žaludek. Jak dlouho tady jsi? Týden? Deset dní? Já ti něco povím. Já jsem tu už tři měsíce, a přestože kolikrát jdu spát s prázdným žaludkem, nikdy mě ani nenapadlo to vzdát. Posero!“ Kopl Nika lehce do zad, vzal svoji nůši a běžel dál.

Nik sledoval, jak zmizel v mlze, a třel si nakopnuté místo. Pak vstal a zašel hlouběji do bažiny.

Došel tam, kde visel až k hladině provaz. Několikrát za něj zatahal a počkal, až mu spustí výtah. Vyhoupl se do něj a nechal se vytáhnout nahoru.

Nahoře se chvíli díval dolů, jak se dole mlha válí jako obrovská peřina. Odolal nutkání do ní skočit a vydal se dál.

Vystoupil po větvi nahoru na stromy. Procházel se po louce a vzpomínal, jaké to bylo, když vstoupil poprvé na tato místa.

Teď to tu bylo jiné. Páslo se tu stádo ovcí a o kus dál rostlo obilí. Jeho tvrz byla vidět z dálky.

Vesničané poklekali, když ho spatřili, jiní se jen klaněli. Stráž u brány mu vzdala čest.

Vstoupil dovnitř.

Místnosti byly většinou prázdné. Pouze stráže procházely a ničemu se nedivily.

Část jeho suity odešla před časem, část, když ho přestaly ceremonie zajímat, a poslední vyhodil. Nechal si jen služebnictvo, které opravdu potřeboval.

Před svým pokojem kývl na služebnou. Okamžitě odběhla a vrátila se s ostatními. Svlékly mu špinavé propocené otrocké hadry a připravily lázeň. Když ho umyly, oblékly ho do prostého šatu.

Došel do jídelny. Velký sál byl prázdný, pouze dlouhý stůl a jedna židle. Ostatní dal odnést, aby se k němu někdo nesnažil vetřít na oběd.

Kuchař stál připraven s několika kuchtíky a sluhy.

Nik se posadil. Natáhl se pro karafu a vzteklým mávnutím odehnal sluhu, který mu chtěl nalít.

„Nejsem chromej,“ štěkl za sebe.

Odklopil poklop na talíři.

„Co je to?“ zavrčel na kuchaře.

„Dnes jsou nadívané koroptve s brusinkovou omáčkou, dále jehně s jablky a jako příloha rozpékaný chléb.“

„Chléb? Tady dělaný?“

„Bohužel, ještě ne, ještě se zde obilí neurodilo.“ Markus se tvářil utrápeně. „Je ze Sadiry.“

„No proto,“ zabručel Nik. „Bál jsem se že mi něco uteklo. A k pití?“

„Medovina.“

„Hmmm.“

„Vinice nerodí okamžitě,“ povzdechl si Markus.

„Na co jsi, kuchaři, když ani svému pánovi nedokážeš zajistit obstojné pití?“

„Zkoušel jsem to, ale teď se sem vozí jen zbraně.“

„A to rozkázal kdo?“

„Prý Loki.“

„Ten malý skřet,“ ulevil si Nik. Odstrčil talíře.

„Dej mi polívku,“ obrátil se na kuchaře.

Markus zvedl oči v sloup a kývl na číšníka s připravenou polévkovou mísou. Položili ji před Nika a do připravené misky mu nalili porci. Ten ji opatrně zkusil prstem a pak vzal misku do obou rukou a na jeden zátah polévku vypil. Vrchní kuchař zdrceně sledoval polévkovou lžíci vedle misky.

„Jako u Mrazivých,“ konstatoval spokojeně Nik. „Co jim jsi vařil za pochoutky?“

„Relativně to bylo jedno. Maso syrové a k pití voda.“

Nik přemýšlel.

„Nepili alkohol?“

„Strašně málo. Hned se opili a pak řádili. Končilo to smrtí mnoha otroků.“

„Nesnášejí alkohol?“ Nik si to uložil jako zajímavou informaci. „A jedí syrové maso?“

„Ano. Ale o tom jsme už mluvili.“

Nik pokýval hlavou. „Vím. Jenom si to ověřuju. A Ledovou královnu jsi viděl?“ pokračoval jen tak mezi řečí.

„Jistě.“

Nik, který si hrál s pohárkem medoviny, sebou cukl, až mu pohárek podjel a medovina se rozlila po stole.

„Ty jsi viděl Ledovou královnu? Nebo jsi ji dokonce obsluhoval?“

Vrchní kuchař Markus se zatvářil zmateně.

„Nerozumím...“

„No, Mrazivým vládne Ledová královna. To snad víš.“

„Zajisté, Výsosti. Obsluhoval jsem každého člena Ledové královny, který měl hlad. Ale většinou jim jídlo nosí sami Mraziví.“

Teď se zase tvářil zmateně Nik.

„Každého člena?“

„Zajisté. Moc jich nebylo a požadavky na jídlo jsou totožné s ostatními Mrazivými.“

„Chceš mi říct, že Ledová královna není konkrétní osoba?“ Nik vstal, opřel se o stůl a namočil si ruce v rozlité medovině.

„Ne, Výsosti.“ Markus rychle podal Nikovi ubrousek. „Ledová královna je organizace Mrazivých.“

„Organizace?“

„Tak spolek.“

„Do prdele, je mi jedno, jestli to je spolek, nebo organizace.“ Nik si utřel ruce do ubrousku a praštil s ním o stůl. „Celou dobu jsem si myslel, že Ledová královna je jediná osoba. Proč jsi mi to, sakra, neřekl?“

„Nevěděl jsem, že to nevíte, Výsosti.“ Markus překvapeně mrkal.

„A jak bychom to měli vědět? To jsi něco nemohl říct?“

„Nikdo se mě neptal. Zajímalo vás jen, co bude k obědu.“

„Písaře, okamžitě!“ Nik zvedl ruku. „Jak vypadají členové Ledové královny?“

„Jako normální Mraziví, jen chodí zahalení celí. Aby nebylo vidět, že mají vyholenou hlavu.“

„Celí zahalení?“ Nik vzpomínal. „Jedna taková zahalená postava mi rozdrtila nohu. A ta vyholená hlava, to je nějaký symbol, nebo co?“

„To je znamení, že se vzdávají veškerých radovánek a budou pracovat jen pro vítězství.“

„A jaké oni mají radovánky?“ Nik otočil kalíšek, nalil si medovinu a naráz ho vyprázdnil.

„No, ono se tomu radovánky říkat nedá. To jde spíš o život.“ Markus se rozhlédl po místnosti. Potichu si předříkával to, co mu do hlavy vtloukl Loki.

„Ono je to tak,“ pokračoval, „že přibližně jednou za zavijavský rok začnou ty jejich sněhobílé vlasy růžovět. V tu chvíli se Mraziví okamžitě, ať jsou kdekoliv, vydají na Zavijavu. No, a tam se odehrávají ty jejich zvrácené hry.“ Markus začal nejistě těkat očima.

„Pokračuj!“ Nik netrpělivě zamával prázdným kalíškem.

„Nevím, jak mám pokračovat. To jsou věci, které nikdo neviděl. Tam už nepouštějí nikoho. Mají někde nějaká města, kde se schází. Jsou celá z ledu a sněhu. A tam chodí ti, kterým ta hlava už červená. A zároveň tam jedou i Selelekové. Jsou úplně jiní. Vůbec neposlouchají, perou se mezi sebou a vrhají se na ty Mrazivé s růžovými vlasy. A pak se po čase vrací. Mraziví už mají hlavu zase bílou a Selelekové jsou jako beránci. Ale těch Seleleků se většinou vrací o dost méně, než kolik jich tam odešlo, a jsou hodně poranění a potlučení.“

„Chápu.“ Nik ukázal prázdný kalíšek číšníkovi. „Tam jsou ty jejich líhně, tam se páří a tam snášejí ty svoje vejce nebo co to je.“

„Vejce?“ Teď znejistěl Markus.

„Nevím, ale myslím si to. Nikdy jsem si je neměl čas prohlédnout, ale jedno vím jistě: nemají bradavky.“

„Nemají co?“

„Prsní bradavky. To znamená, že nekojí, ale jejich mláďata se po narození krmí hned pevnou stravou.“

„Doufám, že to nedělají jako někteří ptáci. To, co sežerou, vyblejou mladejm do ksichtu,“ pronesl číšník, zatímco rychle naléval Nikovi do pohárku. Markusovi se zatočila hlava z takového porušení etikety, ale Nik už seděl na stole a nohama se opíral o židli.

„Kdo ví.“ Nik naklonil pohár s medovinou. „Pivo taky není?“ zeptal se.

„Až dozraje ječmen.“ Markus opatrně nadzvedl talíř s pečenou koroptví Nikovi před obličej. Ten si bezmyšlenkovitě vzal stehno.

Chvíli přemýšlel a spojoval si informace. Pak se najednou celý rozzářil.

„Pokud je to tak, jak jsi říkal,“ zamával stehýnkem k Markusovi, „mohla by to být zajímavá výhoda v boji.“

„Nevím, Výsosti.“ Markus opravdu nevěděl, protože dál ho už Loki neinformoval.

„Musím to zjistit. Musím se utkat s Mrazivými. Myslíš, že mi Vzteklý Pes pošle tisícovku Nesmrtelných? Ne tisícovku, pět set. Možná stovka bude stačit..,“ mával Nik stehýnkem.

Markus mlčel a jen trpělivě snášel kapky oleje ze stehýnka, které mu dopadaly na obličej a sněhobílý oblek. Nik by ho stejně neposlouchal.

„Ne. Musí to být zase tajná mise,“ bručel, zatímco okusoval stehýnko. „Vezmu padesát Nesmrtelných. Ty tu seženu. Vrátím se na Nusakan. Tam Mraziví prý teď soustřeďujou vojsko.“ Odhodil kost na stůl. „Musím zajmout nějaké Mrazivé. A informovat Lokiho. Ne. Loki by byl proti. To musí být v utajení. Neposlouchej!“ vyštěkl na Markuse. Ten zavřel oči na znamení, že neposlouchá.

„Potřebuju Racka,“ vrčel Nik. „Že mě tohle nenapadlo dřív! To bude Loki čumět, jestli to vyjde.“

* * *

Král Tygras nervózně chodil sem a tam. Občas nakoukl z okna na nádvoří.

Jeho kroky se rozléhaly po pustém sále, odkud před chvílí vyhnal všechny vojáky, sloužící, šlechtice, hrabata, komoří, maršálky, dvorní dámy a šaška. Byl sám a čekal.

Dveře se otevřely a vstoupili Mraziví.

„Co to má znamenat?“ obořil se na ně. „To vojsko na mém hradě?!“

Opovržlivě ho pozorovali.

„To je naše část dohody. Dvě legie za Ahonika.“

Zastavil se v přecházení.

„Dostanete ho. Slíbil jsem to a co slíbím, to splním.“

Ironicky se usmáli.

„A kde ho máte, Vaše Výsosti?“

„Najdu ho. Pokud je na téhle planetě, najdu ho.“

„Jistěže je na téhle planetě. Branou neprošel, tam máme svoje lidi. A na rozdíl od tebe schopné.“

„Jak si dovolujete mluvit se mnou takovým tónem?“ rozčiloval se.

„A co nám uděláš? Zavoláš svoje vojáky? Necháš nás popravit? Podívej se ven. Jsou tam naši Selelekové. Stačí houknout a roztrhají tě na kousky i s tvojí slavnou armádou. Tak si přestaň namlouvat, že tu rozkazuješ.“ Jeden z Mrazivých přistoupil až k Tygrasovi a zpupně mu hleděl přímo do očí. „Podívej se, ty nulo. My tě necháme vládnout a ty budeš dál posílat otroky. Jenom se ceny trochu upraví. Otroků bude dvakrát tolik a zlato nebude žádné. Ani se tě neptám, jestli souhlasíš, protože mě tvůj souhlas nezajímá. Už mi rozumíš? Otroku,“ opovržlivě se usmál a otočil se. Ostatní odcházeli s ním.

Král Tygras zůstal sám v prázdném sále.

* * *

Král Ahonik vyšel před bránu. Jeho vojsko stálo připraveno.

Ještě jednou zkontroloval výstroj a výzbroj. Pak dal pokyn k pochodu.

Na Benetnaši svítalo. Paprsky slunce prosvítaly mezi stromy a upozorňovaly benetnašské netopýry a upíry, že se mají vrátit na větve. Žravka na Benetnaši pozvolna tlumila svůj svit.

Nikovi muži se spouštěli po liánách dolů. Sám Nik jel výtahem.

Nad budovou zastavili a čekali, až uslyší zvuk otevírající se brány. Pak se spustili až dolů a po schodech vstoupili do budovy.

Sešli dolů. Nik otevřel bránu. Prostoupili na Sadiru.

Prošli labyrintem a čekali na odpoledne. Vojáci si ze zbrojnice na Sadiře doplňovali zbraně a Nik studoval tabulky.

„Tak kdy je nejvhodnější doba?“ uslyšel za sebou.

„Okolo třetí odpoledne bude na Nusakanu čtvrtá ranní,“ otočil se Nik. „Co ty tu, Racku, děláš?“ zeptal se.

„Napadlo mě, že budeš potřebovat průvodce,“ pokrčil Racek rameny.

„Minule se ti moc nechtělo.“

„Minule ses šel kamarádit s králem. Teď jdeš válčit.“

Nik mlčel a zkoumavě se díval na Racka.

„Pirátství tu stojí za hovno, nikdo nikoho nechce přepadat, chlapi se nudí,“ pokračoval Racek.

„Ty máš s sebou i svoje muže?“

„Jenom pár. Ale zase jsem sehnal pár jiných, které mírový život na Sadiře nebaví.“

„Kolik?“

„Něco okolo stovky.“

„Ty máš stovku mužů?“

„Mám. Kolik jich máš ty?“

„Šedesát,“ zamručel Nik.

„Cha!“ odplivl si Racek. „A s těma chceš zaútočit na Tygrase?“

„Ne. S těma chci zaútočit na Mrazivé,“ jedovatě se usmál Nik. „Tak vítej, nečekaná posilo.“

Pozdě odpoledne se asi sto šedesát dobře vyzbrojených vojáků ponořilo do brány. Nik šel jako první, Racek jako poslední. Když Racek vcházel, na okamžik se otočil. V přítmí chodby Sadiry viděl několik postav, jak mu mávají na cestu.

Brzo ráno se na Nusakanu otevřela brána. Vystoupilo několik desítek zahalených mužů.

Dozorci a otroci spali tvrdým spánkem.

Nik opatrně přišel k dozorci a lehce mu poklepal mečem na rameno.

„Co je?“ zabručel dozorce. Pak uviděl špičku meče na svém krku a vytřeštil oči.

„Je ráno,“ odpověděl Nik, „a čeká vás daleká cesta.“

Jak další muži vstupovali na Nusakan, další otroci se probouzeli. Nik na nic nečekal a otevřel bránu na Sadiru.

„Jdeme, jdeme,“ popoháněl šeptem rozespalé a nic nechápající otroky.

Během chvíle se místnost vyprázdnila. Jako poslední prošli dozorci, popohánění špičkami mečů.

„Kam jsi je poslal?“ zeptal se Racek Nika.

„Na Sadiru. Tam si jich někdo všimne a provede je labyrintem.“

„Tím se ale prozradí naše cesta. Magda, Pandora, Loki, ti všichni budou vědět, že jsme na Nusakanu.“

Nik se s úsměvem podíval na Racka. „Mám pocit, že to už stejně vědí.“

Racek rychle sklonil pohled. „Co dál?“ zašeptal.

„Jděte potichu tímhle směrem,“ ukázal na západ, „až narazíte na konec sálu, a tam na mě počkejte.“

„A co ty?“

„Chvilku vyčkám a budu sledovat, jestli si toho někdo u východní brány nevšiml.“

„Teď ti nerozumím. Stejně musíme projít okolo hlídek.“

„Nemusíme. Vzadu v západní bráně jsou malé dveře, kterými se dá dostat ven.“

„Teda, koukám, že znáš moji rodnou planetu líp než já,“ podivil se Racek.

Nik kývl a čekal. Když se nic nedělo, potichu se vydal k západní bráně.

Rychle našel ukrytou branku a prošel se svými muži ven za obdivného Rackova kroucení hlavou.

Svítalo, tak Nik spěchal rychle dolů, aby si jich nikdo za světla nevšiml. Stihli to jen tak tak.

Byl znovu na Nusakanu.

17

Večer narazili na ozbrojenou skupinu asi padesáti lidí. Jeli na koních.

„Jízdní hlídka Horáce Šestého?“ zeptal se Nik.

Velitel ozbrojenců se zarazil.

„A ty jsi kdo?“ zeptal se a nejistě sledoval velkou skupinu Nikova doprovodu.

„Před několika týdny jsme spolu hovořili na tomto samém místě. Nevzpomínáš si? Král Ahonik.“

„Aaaaaahááááá,“ vzpomněl si velitel a namířil na Nika kopí. „Král tě hledá po celém království.“

„A co je vám do toho, že mě hledá ten poskok Mrazivých, kterým vy tady říkáte Bělovlasí?“

Velitel se trochu zarazil.

„Je to král. Náš vládce a panovník.“

„Vím o lepších vládcích.“ Nik zvedl ruku. Jeho vojáci pozvedli zbraně.

„Když dám teď ruku dolů,“ poučil Nik velitele, „tak vystřelí na tebe a tvoje muže asi stovka samostřílů. A můžu ti říct, že míří přesně.“

Velitel sledoval, jak jeho osobu a doprovod obstupuje velká přesila s namířenými zbraněmi. Hrdlo mu poskakovalo nahoru a dolů, jak naprázdno polykal. „Co po nás chceš?“ zeptal se.

„Vaše koně. A vaše zbraně. A vlastně i vás. Máte tu čest být prvním knížectvím, které povstane proti tyranii krále Tygrase.“

Kníže Horác Šestý stál u okna a modlil se.

Zase nesplnil požadavek krále ohledně počtu otroků. Už neměl odkud brát. Nejprve dodal všechny živly v okolí. Pak i nádeníky, tovaryše a potulné námezdné síly.

A potom už začalo docházet na malé sedláky a drobné živnostníky. Lid se začínal bouřit a utíkal do lesů.

Venku stál konvoj s otroky a u něho několik Seleleků a Mrazivých. Věděl, že otroků v konvoji je málo, hodně málo. Zoufale vyhlížel návrat jízdní hlídky a modlil se, aby pochytali pár zběhů anebo uprchlých sedláků a těmi by konvoj doplnil.

Někdo kopl do dveří. Než stihl odpovědět, dveře se otevřely a dovnitř vstoupili dva Mraziví.

„Otroků je málo,“ vyštěkl jeden, aniž by pozdravil.

„Vím,“ pokýval Horác hlavou, „ale vrací se mi jízdní hlídka a vede velké množství zajatců. Zběhů a sedláků.“

Mraziví přistoupili k oknu a sledovali obzor.

„Jsme ti asi pro legraci,“ řekli po chvíli.

„Ne.“ Horác zoufale sledoval krajinu. „Každou chvíli se objeví.“

„Pokud se ale neobjeví, král asi nebude mít nic proti tomu, aby ses i se svou slavnou jízdní hlídkou postavil bok po boku k otrokům. Jiný šlechtic bude mít určitě trošku více snahy nám vyjít vstříc,“ jedovatě mu syčel do obličeje jeden z Mrazivých.

„Mám ještě kuchtíky a kuchaře. A podkoního s rodinou. A nějaké měšťany..,“ zoufale drmolil Horác Šestý mezi zuby, když náhle koutkem oka zahlédl na obzoru pohyb.

„Jízdní hlídka,“ vydechl ulehčeně. „A veze zajatce.“

Mrazivý vykoukl z okna. Pak praštil okenicí tak prudce, až se několik vitráží vysypalo a rozbilo o kamennou podlahu.

„Jsem zvědav, co sežene hlídka do příště,“ zasyčel vztekle na Horáce. Pak se otočil a oba Mraziví vyrazili z místnosti.

„Žádné příště nebude,“ pomyslel si smutně Horác Šestý.

Obešel velký stůl a pohlédl na obraz svého otce visící na stěně. Chvíli sledoval jeho přísnou tvář. Pak s povzdechem obraz opatrně sundal.

Za obrazem byla malá skříňka. Horác ji otevřel.

Ve skříňce bylo několik miniatur. Většinou šlo o členy Horácovy rodiny. Ale ležela tam i jednoduchá kresba mladé dívky ve venkovských šatech. Na tu se Horác Šestý dlouze zadíval, pak zase vzdychl a obrázek uložil k ostatním.

Sáhl hlouběji dozadu a vytáhl malou lahvičku.

Opatrně ji položil na stůl, zavřel skříňku a pověsil obraz na místo.

Vzal křišťálovou sklenici, vylil do ní obsah lahvičky a dolil ji vínem.

Znovu se podíval na obraz svého otce, pozvedl sklenici k pozdravu a přiložil si ji k ústům.

„Smím si také nalít?“ ozvalo se ode dveří.

Horác sebou trhl, až troška vína vyšplíchla na zem.

„Chtěl jsem zaklepat, ale bylo otevřeno,“ usmál se Nik.

Horác přemýšlel. „Král Ahonik,“ vzpomněl si po chvíli.

„K vašim službám,“ uklonil se Nik.

„Král vás všude hledá.“

„Vím.“

„Nabízí velkou odměnu za vaše tělo.“

„Pokusím se mu nevyhovět.“

„Chtěl jste víno?“ Horác natáhl k Nikovi sklenku s vínem.

„A vy máte kde?“ zeptal se Nik.

„Naliji si do jiné sklenice.“

Nik se natáhl po sklenici. V poslední chvíli ale Horác ucukl. „Víte co, příteli, nalijte si vy. Já si ponechám a vypiji tu svoji.“

Nik pokrčil rameny a přešel ke stolu. Nalil si z karafy a pozvedl sklenku na pozdrav.

„Ta malá lahvička, co leží na stole, ta je od jedu?“ zeptal se.

Horác kývl. „Jak jste na to tak rychle přišel?“

„Na vinětě je lebka s hnáty.“

„Ach, ano.“

„Protože jste ucukl, nebude jed asi v karafě, ale pouze ve vaší sklenici.“

„Nezrazujte mě, prosím, od toho úmyslu.“

Nik se přestal usmívat a vážně hleděl na Horáce Šestého.

„Nic vás neoblomí?“

„Nejsem stvořen pro tento svět. Nejen stvořen pro tento život. Nenávidím ho.“

„Vždy je možnost ho změnit.“

„To právě dělám.“

„Ne. Vy ho ukončujete.“

„A co mám dělat? Nechtěl jsem být knížetem. Ale narodil jsem se jím. Chtěl jsem roubovat jabloně, chtěl jsem chovat včelstva. A místo toho nechávám své poddané zotročovat a své muže umírat v boji.“

Nikova tvář ztvrdla.

„Já chtěl mít na pobřež malou chýši, celý den chytat ryby a večer se vracet ke své ženě a svým dětem. A místo toho běhám ze světu na svět a vraždím Mrazivé a Seleleky.“

„Vy jste je...?“ vyděšeně kývl Horác Šestý hlavou směrem ven.

„Jen Seleleky. Mrazivé potřebuji na pokusy.“

„Na pokusy?“

„Ano. A zároveň jsem si myslel, že bych mohl váš hrad použít jako pokusnou laboratoř.“

„Můj hrad?“

„Ano, tvůj hrad.“ Nik udělal krok k Horácovi, chytil mu ruku se sklenicí a pomalu ji pootočil. Horác Šestý sledoval, jak se víno rozlévá po podlaze.

„Můj hrad?“

„Ano, tvůj bývalý hrad. Máš teď jedinečnou možnost stát se tím, čím jsi chtěl být: chovatelem včel a pěstitelem jablek. A protože jsem ti právě zachránil život, udělej pro mě něco.“

Horác Šestý přemýšlel o Nikových slovech. Pak pokrčil rameny.

„Cokoliv si budeš přát,“ usmál se.

„Protože již nedokážu nést prapor zoufalství, rozhodl jsem se abdikovat a opustit veškeré své statky a polnosti, věci movitého a nemovitého charakteru, a oddat se modlitbám v ústraní. Všechny své statky, ale i závazky předávám a přenechávám zde přítomnému králi Ahonikovi. On je teď vaším vůdcem a pánem. Cokoli poručí, jako bych poroučel já.

Dne toho a toho, léta toho a toho, kníže Horác Šestý, vlastní rukou.“ Horác dočetl a zvedl oči. Před ním bylo několik desítek otevřených úst.

„Děkuji ti, příteli,“ objal Nik Horáce Šestého. „Zavřete ty tlamy,“ otočil se na přihlížející. „Jsem váš nový pán a tohle jsou má první prohlášení.“ Dal si ruce za opasek a doširoka se rozkročil.

„Za prvé: jako král nepodléhám králi Tygrasovi. Tudíž ani vy nejste jeho poddaní a jeho rozkazy tady neplatí.

Za druhé: vedu válku s Mrazivými, které vy zde nazýváte Bělovlasí. Od této chvíle jakýkoliv Mrazivý nebo Selelek na tomto území je nepřítel. Proto musí být zabit. Bez milosti a bez čekání.

A za třetí: protože Mraziví kupují naše lidi jako otroky, nabízím já za každého živého Mrazivého tisíc, slyšíte dobře, tisíc zlatých. Netýká se to samozřejmě již těchto,“ ukázal na několik Mrazivých svázaných okovy k sobě, „které jsme pochytali na tomto hradě. Pokud tedy chcete lehký výdělek, s chutí do toho, a pokud třeba někdo má cestu k okolním knížatům, klidně jim řekněte, co se tu událo, a jestli náhodou nechtějí prodat nějakého Mražouna, co jim tam ten jejich poskok Tygras nastrčil. Provize vás nemine.

To je prozatím vše.“

Nik se otočil od zkoprnělých lidí a vrátil se zpátky do hradu. Racek stál u okna a vše sledoval.

„Myslíš, že to skousnou?“ zeptal se.

„Kašlu na ně. Někteří ano, někteří s radostí uvítají novou botu na svém krku, jiní utečou. Ale těch bude málo.“

Racek zavřel okenici, ale dál sledoval dav venku přes rozbitou vitráž. „To jsem nečekal, že to bude tak jednoduché.“

„Já také ne. A to je to, čeho se bojím. Tady na tý planetě je všechno na začátku moc jednoduché.“

„Jestli to není tím, že vcházíme na tuhle planetu jednoduchým, nehlídaným vchodem.“ Racek se otočil a nalil si víno z karafy na stole, zatímco Nik přemýšlel o jeho slovech.

Mezitím opouštělo hrad Horáce Šestého několik desítek postav, které nechtěly mít s Nikem nic společného. Mezi nimi jedna od hlavy až k patě zahalená v mnišské kutně.

Za sebou táhla osla a v ruce držela malý obrázek, na němž byla jednoduchá kresba mladé dívky ve venkovských šatech.

* * *

Na Zavijavě bylo ticho. Utichl veškerý pohyb a Mraziví se neodvažovali ani pohnout.

„Zopakuj to ještě jednou!“ zasyčel jeden z Ledové královny.

„Ahonik, ten červ, obsadil hrad na Nusakanu. Povstal proti Tygrasovi a přepadl dvě kolony s otroky. Pobil Seleleky a zajal naše bratry. Teď je nejspíš mučí,“ znovu přednesl posel zprávu.

Někdo projel drápem po desce stolu, až se ozvalo nervy drásající skřípání.

„On obsadil hrad? Zajal bratry?“ Skřípání ustalo. „A co ostatní?“

„Nedělají nic. Dokonce máme zprávy, že ho skrytě podporují. Knížata se otevřeně Tygrasovi neodváží postavit, ale tajně posílají Ahonikovi vojáky a zásoby.“

Někdo praštil do stolu. „Už se s nimi mazlíme dost dlouho. Pošleme všechno na Nusakan a nastolíme pořádek po našem. Kolik tam máme legií?“

„Neúplných šest.“

„Jak neúplných?“

„Naše legie nejsou kompletní, hodně Seleleků ještě ani neprošlo obřadem zasvěcení. Jsou mladí. Dvě války na Sadiře nás hodně vyčerpaly.“

„Kolik legií můžeme ještě dát dohromady?“

Chvíli se mezi sebou polohlasem dohadovali.

„Pokud stáhneme veškeré rezervy a necháme na dobytých planetách pouze pár Seleleků, tak nejvíce dvacet osm legií.“

Rozhostilo se znovu naprosté ticho.

„Tohle je Nusakan. Tohle není Sadira. Složí se okamžitě. Proč vlastně není těch šest legií už u toho Ahonika?“

„Jsou hodně rozptýlené. Dvě legie jsou v hlavním městě. Panuje obava, že, pokud by se naše vojska stáhla z knížectví, mohla by knížata povstat.“

„Stejně jako na Sadiře?“

„Ne. Na Sadiře byla obrana hodně oslabena po jejich válce. Proto tam nebylo moc našich. Ale tady mají vojsko ještě silné, proto jsme tu nechali víc legií. Nesmíme si dovolit další chybu.“

„Shromáždíme veškeré vojsko, co máme mimo Nusakan, a pošleme ho proti Ahonikovi. Jakmile padne, zničíme zbytek Nusakanu. Tím uvolníme veškeré legie.“

„Ztráty?“

„Minimální. Během několika měsíců dorostou další Selelekové a přibude nám několik legií. Dost na to, abychom mohli vyčistit další svět.“

„A Sadira?“

„Dočká se. Dočká.“

* * *

Nik stál na hradbách. Vítr mu nadouval plášť a nutil ho k slzám.

„Tak kde jsou, kde sakra jsou?“ šeptal si.

Ozvalo se zaskřípání písku pod botami. Nik se otočil.

„Jak to pokračuje?“ zeptal se Racka.

„Teda, kdybych věděl, že jedu domů dělat krtka, tak jsem zůstal na Sadiře.“

„Psst.“ Nik opatrně pohlédl za něj. „Víš, že jsem všem zakázal říkat, odkud jsme. Musí si myslet, že jsme uprchlí otroci.“

„Uprchlý otrok se nevydává za krále.“

„Tak jsem král otroků. Ptal jsem se, jak to jde?“

„Pomalu. Půda je skalnatá a tvrdá. Ale počítám, že druhý východ bude do několika dnů.“

Nik pokýval hlavou. „Potřebujeme nejméně tři nouzové východy. Protože až sem přitáhnou Mraziví, bude to rychlé.“

„Nechápu, proč jsi to nevyzkoušel na malé skupince.“

„Protože malá skupinka by mi nedala kompletní výsledek. Musím vidět, jestli to funguje na celou armádu.“

„Tak to už budeš mít brzo možnost.“ Racek ukázal na body, které se ukázaly na obzoru.

Nik si protřel uslzené oči. „Musíme doufat, že to není Tygrasovo vojsko.“

„Jedou ze západu, od brány. Tygras by jel z druhé strany.“

Nik radostně plácl Racka do ramene. „Máš pravdu. Tak teď se dej do kopání, protože jestli to nevyjde, smetou nás jedním útokem.“

Racek ještě chvíli sledoval obzor a pak s bručením odešel.

Nik dál sledoval, jak se skvrny na obzoru rozšiřují a zvětšují.

Chvíli je počítal.

„Tak dvacet osm,“ usmál se nakonec. „O dvě méně než na Sadiře. To je trochu moc na jeden hrad. Ledaže by to nebylo jen na mě a já bych měl být pouze první sousto.“

Znovu je přepočítal a pak sešel dolů. Nechal si zavolat písaře.

„Napiš dopisy všem okolním knížatům. Poděkuj jim mým jménem za pomoc a varuj je, že na Nusakan vstoupila armáda Mrazivých, která se chystá jejich zemi zničit.“

„Nemám poslat kopii i králi Tygrasovi?“ zeptal se písař.

„Ne, tomu rozhodně ne. Ten je s nimi spřaženej.“

Písař pokrčil rameny, jako že to stejně dávno věděl, a odešel smolit dopisy. Nik znovu vyšel na hradby.

Tentokrát byly hradby plné vojska a lidí.

Nepřítel se rychle přibližoval.

„Kdo chce odejít, má poslední možnost,“ otočil se Nik na okolní lid. „Nikomu to nebude dáváno za zlé.“

Pár lidí ho poslechlo. Ale většina těch, co chtěli odejít, už odešli dříve.

Za chvíli se brána se zaduněním zavřela. Vojáci ji zkušeně začali podepírat kládami.

Hrad Horáce Šestého se začal připravovat na příchod největší armády, co kdy viděl.

* * *

V bývalé pevnosti Mrazivých na Sadiře Loki nervózně přecházel sem a tam. Magdalena ho sledovala zpoza knihy.

„Neměl by sis jít lehnout?“ zeptala se nakonec.

„Neusnu.“

„Uspala bych tě kouzlem, ale vzhledem k té hromadě čarodějných talismanů, co nosíš u sebe, by se mohlo stát, že to skončí výbuchem.“

Zastavil se v přecházení.

„Nejhorší je to čekání. Teď, když už je všechno připraveno, přišla ta nejhorší chvíle.“

Magda se zvedla a popošla ke stolu. Byly tam tabulky, mapy, popsané listy, vše naházené ve velkém chaosu.

„Nic s tím neuděláš,“ zvedla jeden list a chvíli ho studovala. „Jste s Nikem naprosto rozdílní. Nik improvizuje, ty to plánuješ do posledního detailu.“

„Proto je Nik na Nusakanu a já tady,“ odpověděl jí Loki.

Za dveřmi se ozvaly kroky. Loki přiběhl ke dveřím a prudce je rozrazil.

„Posel?“ zeptala se Magdalena.

„Ne, služebná,“ vzdychl Loki a pustil dovnitř služebnou s občerstvením.

„Dej to sem,“ pokynula Magdalena služebné a ukázala na malý stolek.

Služebná položila občerstvení. Loki se žádostivě podíval na jídlo.

„Nikdo tě tu nechce otrávit,“ vzdychla Magdalena. „Podívej.“ Nabrala si cukroví.

Podezřívavě se na jídlo podíval, pak si vzal kousek cukroví a nejistě ho sledoval. Poté si opatrně kousl.

„Je tu posel,“ informovala ho Magda, když si všimla stojící postavy ve dveřích.

Loki se zakuckal a začal se dusit. Magda ho pořádně praštila do zad.

„Jsi tu dlouho?“ zasípal Loki na posla.

„Pustila mě ta služebná, když odcházela. Dopis pro vás,“ podal Lokimu zapečetěné psaní.

Ten rychle zkontroloval pečeť a dopis otevřel.

„Je to tady,“ složil ruce a pustil dopis na zem. „Kat píše, že podle zpráv od nově příchozích otroků, se na Nusakanu objevilo obrovské množství Seleleků a Mrazivých. Nosiči, co nosí houby sušit na Nair al Saif a pak to roznáší na jiné světy, potvrdili, že většina Mrazivých a Seleleků odešla.“

„Kolik je legií na Nusakanu?“ zeptala se Magda.

„To nevím.“ Loki se zhroutil do židle.

„No tak,“ popleskala ho Magda po tváři, „už to začalo. Tohle jsi chtěl. Na tohle ses měsíce připravoval.“ Nalila mu vína.

„Nejdřív se napij ty.“

Zvedla oči v sloup a napila se. Pak mu podala sklenici.

Opatrně si přičichl a válel víno po patře. Pak polkl a naráz dopil.

Chvíli zvolna dýchal.

„Tak je to tady,“ vyskočil najednou ze židle. „Každý ví, co má dělat. Máme několik dní na provedení toho, co jsme připravovali takovou dobu. A dáme se do díla.“ Zatleskal.

„Poslové ke mně!“ Otevřel zásuvku a začal vytahovat zapečetěné dopisy. „Jdeme k bráně. Magdo, potřebuji tě tam, ale nejdřív zavolej Pandoře přes tu křišťálovou kouli. Jenom jí řekni, že je to tady, ona bude vědět.“

Po chvíli vyrazili k bráně.

Poslové už tam stáli. Magda otvírala bránu a Loki předával dopisy.

U jednoho se zarazil.

„Tenhle musíš přečíst přímo, on nemá ruce a asi by na tak malá písmena neviděl. Jasný?“ Podal dopis poslovi.

18

Na Sabiku vše utichlo.

Indiáni, kteří tančili okolo ohně, se zastavili uprostřed tance. Malý oheň ze dřeva dovezeného z Benetnaše vesele praskal, ale to byl jediný zvuk na Sabiku.

Potichu stáli a mlčeli.

Výstřely, které zněly každý den a každou noc a které vydával strom života, najednou utichly. Ticho, které nastalo, bylo těžké a matoucí.

Pak se ozval jiný zvuk. Bylo to, jako když do sebe prudce narazí dvě větve. A pak znovu. A znovu.

V pravidelném tempu ten zvuk zněl a začínal pronikat bojovníkům do morku kostí. Na kůži jim najednou začal probíhat mráz a zvláštní pocit je nutil zhluboka dýchat.

Zvuk nabýval na intenzitě a začal sílit.

Pak první z bojovníků vykročil do tohoto rytmu. Přidávali se další a další.

Nakonec v rytmu dusali všichni válečníci. Tanec je rozehříval a dostával do extáze.

Byl to bojový tanec.

* * *

Na Chortu byl den. Grigorij Něvský s úsměvem pozoroval dokončení stavby. Obrovský zvon, odlitý ze šupin stříbrných draků z Etaminu a dovezený na Chort, právě zavěsili na své místo.

Grigorij poodstoupil, aby mohl vidět celý klášter.

Byl krásný a byla to první věc, kterou nechal na Chortu postavit.

„Velkokníže, při jaké události by měl zvon poprvé zaznít?“ zeptal se ho vedle stojící kněz.

Velkokníže sáhl za opasek a podal knězi pergamen se zprávou, kterou mu před několika chvílemi donesl posel.

Kněz rozhrnul pergamen a zapotácel se.

„Tak už je to tady.“

Velkokníže pokýval hlavou. Kněz zmizel ve zvonici a za chvíli se zvon rozezněl. Poplašně a varovně. Svolával do války.

* * *

„Teď zase ty. Doufám, že tě to moc nevyčerpá,“ kývl Loki na Magdalenu.

Mírně se na něj usmála a zavřela oči. Bylo vidět, jak se soustředí, a za chvíli se pomalu rozplynula. Loki, který ji celou dobou sledoval, ze zvědavosti sáhl do míst, kde stála chvíli předtím.

Prudce ho zamrazilo, a když ruku ulekaně stáhl, měl ji pokrytou lehkou jinovatkou.

Magda otevřela oči. Byla na svém hradě, na nádvoří. Vždy se teleportovala jen na místa, kde to znala, zhmotnit se na neznámém místě mohlo způsobit, že se objevíte několik metrů nad zemí nebo uprostřed skály.

Vyšla ven před zámek a postavila se před obrovskou připravenou hranici dřeva. Vesele se na ni zadívala a proschlé dřevo okamžitě vzplanulo.

Znovu zavřela oči a začala se soustředit. Ucítila slabost a z nosu se jí spustila krev.

„Neměla bych dělat složitá kouzla tak rychle po sobě,“ uvědomila si. „Ale vlast si žádá oběti.“

Dým, který stoupal k nebi, byl bílý a hustý. A čím déle Magdalena stála u ohniště, tím více houstl a bělel. Až nakonec se valil k nebi proud bílého dýmu jako monumentální sloup světla a na nebi se formoval do velkého obrazce.

* * *

Matěj skončil pozdě. Usnul na lodi a teď připlul k domku na pobřeží.

Nechal sušit sítě a rozvážně vykročil domů. Z dálky cítil vůni pečených ryb, jak mu je jeho žena pekla. Za pár měsíců bude rodit.

Vzpomněl si na Benetnaš a otřásl se. Zastavil se, narovnal v zádech a nadechl se podzimního vzduchu.

Jen tak mimochodem si všiml obrazce na obloze.

Srdce se mu rozbušilo.

* * *

Kočovní pastevci a velbloudáři hluboko v pouštích si začali ukazovat k nebi. Pak zmizeli ve svých chatrčích, a když se vraceli, drželi v rukou dlouhé zahnuté šavle.

* * *

Král Kleofáš se svou chotí Marií právě večeřeli. Tlumený hovor ostatních u stolu ani nevnímali, každý zapojen do svých myšlenek. Marie se po očku podívala na svého chotě. Kleofáš malinko pokývl hlavou. Usmála se a lehce stiskla stehno kapitánovi, sedícímu vedle ní. Ten mírně zbledl a docela tichounce si povzdychl.

Hudba, vyhrávající k

obveselení, přestala hrát a hovor začal také utichat. Rozhostilo se ticho. Zvenčí bylo slyšet vyzvánění, postupně stále hlasitější, jak se přidávaly další zvony.

Kleofáš se nadechl k otázce k majordomovi, ale Marie vstala a všichni s ní.

Došla k oknu a než stihli sloužící zareagovat, rozrazila ho dokořán.

Obrazec na temné obloze nešlo přehlédnout.

Rozhostilo se naprosté ticho, do kterého si mladý kapitán nahlas oddechl.

* * *

Mlynář v Horní Dolní právě domlel poslední pytel obilí a vyšel před mlýnici.

„No, no. Přeci nehoří,“ zabručel v odpovědi na naléhavé vyzvánění zvonů z

okolních vesnic.

„Co se děje, tati?“ zeptal se ho pisklavý hlásek u jeho nohou.

„Ale, Toníku, je zase válka.“

„Zase? A jak jsi to poznal?“

Mlynář si dřepl k zemi a ukázal k obloze.

„Vidíš? To světlo na tý obloze? Takovej obrázek.“

„Ano, tatínku. Co to je?“

„Znak nejvyššího vojevůdce. Svolává nás do boje.“

* * *

Na Etaminu Drakul právě obědval, když před okny zastavil drak. Drakul si jemně osušil ústa ubrouskem a vyšel ven na malou terasu. Muž sedící na draku mu zasalutoval, hodil k nohám pergamen se zprávou a letěl zpátky na hlídku.

Drakul se sehnul a přemýšlel, jak zařídit předávání zpráv, aby mu je neházeli jako obyčejnému pohůnkovi. Sedl si ke stolu a chystal se pokračovat v jídle a přemýšlení nad zlepšením pošty, když si všiml pečetě Poslů ohně na pergamenu. Rychle pečeť rozlomil a přečetl si obsah. Automaticky si znovu otřel ústa ubrouskem, i když ještě nezačal jíst, a vydal se dolů, odkud bylo slyšet dětský smích.

Dva vojáci mu otevřeli dveře a on zachmuřeně vstoupil do sálu.

Na zemi se válelo množství koberců a polštářů a dětí. Lezly po Pepíkovi a sjížděly po jeho krku jako po klouzačce a všechny vypadaly velmi šťastně.

Drakul hlasitě zatleskal.

Pepík zpozorněl, zvedl hlavu a roztáhl límec z hustého peří okolo krku, aby žádné dítě nemohlo teď na jeho krk nečekaně nasednout a spadnout.

„Děje se něco?“ natáhl hlavu k Drakulovi.

„Kolik cestovních draků dokážeš sehnat do večera?“ zeptal se Drakul.

* * *

Loki stoupal v bývalé pevnosti Mrazivých na Sadiře po schodech stále nahoru. Kamenné schody vystřídaly schody v ledu.

Nechal hned zezačátku prorazit zmrzlé tunely znovu na povrch kvůli cirkulaci vzduchu. Zvedl hlavu nahoru a sledoval hvězdy. Jen tak odhadem si tipoval, kde je která planeta, u které hvězdy.

Nakonec i on upřel svoji pozornost na mihotavé znamení nejvyššího vojevůdce. Hlavou mu probíhaly události za několik posledních let. Potom sklopil zrak.

„Tak, mobilizace začala,“ pomyslel si. „Teď záleží, na jak dlouho je Nik dokáže zadržet.“

* * *

Hrad byl neprodyšně obležen. Selelekové utvořili okolo hradby několik řad, takže nebylo možno nijak proklouznout.

Nik je sledoval z hradeb a nebyl sám.

Skoro veškeré obyvatelstvo tam stálo s ním.

„Kolik z nich si teď asi říká: že jsem nezdrhnul, dokud to šlo..,“ otočil se Nik k Rackovi.

Ten mlčel.

„Hele, ty taky?“ zasmál se Nik.

„Nechápu, jak můžeš být tak veselý,“ mračil se Racek. „Dvě chodby nejsou hotové a ta, která byla, se zasypala.“

„Zemřeme hrdinskou smrtí.“

„Rozervou nás na kusy, jestli tvoje tajná zbraň selže.“

Nik zvážněl. „Jestli selže nebo neselže, to je otázka. V každém případě se to musí dozvědět někdo ze Sadiry. Kdybych padl. Rozumíš?“

Racek pokrčil rameny. „Nejdřív je ale potřeba tu zbraň vyzkoušet. Docela by mě zajímalo, kde ji máš.“

„Tady,“ poklepal si Nik na hlavu a otočil se k vojákům stojícím na hradbách. „Nečumte ven a pojďte se mnou. Potřebuji, abyste vyvedli zajatce. A řekněte lazebníkovi, že nadešel jeho čas. On už bude vědět, co má dělat.“

Mraziví stáli v hloučku na nádvoří, v očích pohrdání. Stoupl si naproti nim a usmál se.

„Jsem král Ahonik.“

Znejistěli.

„Asi jste o mně už slyšeli. Pár vašich kamarádů jsem skalpoval, některé jsem vlastní rukou zabil.“

Teď už zahlédl v očích strach.

„No a co?“ odplivl si jeden z Mrazivých před něj. „Tak nás skalpuješ nebo zabiješ. Myslíš, že se poděláme? Naše vojska stojí před branami a za chvíli to budete vy, kdo bude škemrat o život.“

„Já vás nezabiju. Dokonce ani neskalpuju,“ usmíval se dál Nik. „Dokonce vás ve své dobrotě pustím.“

Byli zmateni.

„Pustíš?“ usmál se nevěřícně jeden z nich.

„Jistě. Dostanete koně a můžete jet ke svým.“

„Bojíš se?“

„Asi ano.“

„No, možná bychom mohli pár vašich ušetřit, ale s milostí u sebe nepočítej,“ nafoukl se Mrazivý.

„To je život,“ pokrčil rameny Nik a kývl pro koně.

Začali je přivádět. Nejistota v očích zajatců se začala měnit ve zpupnost.

„Svažte je. Pevněji, ať se nemůžou ani hnout,“ poručil Nik. Vojáci se vrhli na Mrazivé.

„A teď do práce.“ Nik kývl na lazebníka. Ten přišel k prvnímu svázanému Mrazivému a vytáhl velký hřeben.

„Co chcete dělat?“ Mrazivého zpupnost byla ta tam.

Lazebník namočil hřeben do vědra s nějakou tekutinou a zajel s ním Mrazivému do vlasů. Tam, kde hřeben projel, zůstala dlouhá červená vrstva vlasů.

„NEEEEE!“ zařval Mrazivý a ostatní se začali zmítat v poutech.

„Ale ano,“ usmíval se Nik spokojeně.

Za chvíli byl lazebník hotov. Před nimi stál Mrazivý, ne se sněhobílou hřívou, ale s jasně červenými vlasy. V tváři byl úplně šedivý a v očích měl výraz nezměrného strachu.

Lazebník přistoupil k dalšímu.

„Ne. Ne,“ zmítali se hrůzou ostatní, „nedělej to! Tohle nemůžeš!“

„Copak, bolí to?“ usmíval se Nik jedovatě a pásl se na jejich hrůze a zmatku ostatních.

„Jsem rád, že moje teorie vyšla,“ pošeptal Nik Rackovi. „Teď se podíváme, jak to funguje v praxi.“

„Dostanete rychlé koně. A je na vás, jak dlouho vydržíte,“ pokynul Mrazivým.

Vojáci odebrali podpěry od brány a otevřeli ji dokořán. Šest Mrazivých s jasně červenými vlasy sedělo na koních.

„Hyjé!“ rozřízl Nik Mrazivému pouta a plácl koně po zadku. Ten vyrazil z brány.

Ostatní udělali totéž se zbylými zajatci.

Brána se rychle zavřela.

„Tak a rychle na hradby.“ Nik se rozeběhl ke schodům.

Vyběhli akorát včas. Mraziví se vějířovitě rozjeli na všechny strany, tryskem se snažili projet přes obležení. Jasně červené hlavy jim svítily v ranním slunci.

Selelekové nechápavě vstávali a sledovali jezdce.

„Víno!“ poručil Nik a sledoval dění.

Ozval se ryk. První Selelekové se začínali rozbíhat za červenými hlavami. Zahazovali zbraně a strhávali ze sebe brnění.

Ti s červenými hlavami, vidouce, že linii Seleleků neproběhnou, se snažili najít skulinku. Jak projížděli podél linie, další a další Selelekové zahazovali vše, co měli, a s vášnivým rykem se vrhali na jezdce.

Ostatní Mraziví s bílými hlavami nešťastně pobíhali okolo a ani se nesnažili zasáhnout.

První kůň padl. Nějaký Selelek se mu vrhl pod nohy a bylo mu jedno, jestli skončí se zlomenými kostmi. Mrazivý vypadl se sedla a až na hradby bylo slyšet jeho zoufalý křik.

Pak už bylo vidět pouze hromadu těl, jak se Selelekové vrhli na Mrazivého a zároveň se mezi sebou začali zuřivě rvát.

Další výkřik a další Mrazivý zmizel pod hromadou těl.

„Tamhle ten prorazil,“ ukázal někdo rukou.

Opravdu. Jeden Mrazivý využil trhliny v linii, která se teď rozpadla, a vyrazil pryč. Houf Seleleků se pustil za ním. Další se pokusil projet, ale kůň škobrtl a padl. Mrazivý rychle vstal a začal kličkovat. Něco křičel na Bělovlasé, ale ti mu nemohli nijak pomoct. Pak červenohlavého chytil Selelek a nalehl na něj. A další a další začali skákat na hromadu.

Poslední červenohlavý také projel a zmizel za obzorem, pronásledován houfem Seleleků.

Nik si nechal donést stoličku, popíjel víno a smál se, až se za břicho popadal. Když Mrazivý zmizel za obzorem, seběhl rychle dolů.

Jeho kůň byl připraven. Kývl na stráže u brány. Ti ji okamžitě otevřeli.

Vyrazil ven a za ním na koních ostatní z jeho vojska. S tasenými meči se hnali dopředu, k rozpadlé linii Seleleků.

Nik se otočil v sedle.

„Seleleků si nevšímejte, chci jen ty bílý hlavy!“ Vítr mu bral slova od úst, ale nejbližší jezdci rozkaz slyšeli a posílali si ho dozadu.

Rozjeli se podél linie Seleleků. Ti si jich stále nevšímali, jen zmateně pobíhali okolo.

Před Nikem se mihla bílá hlava. Stočil koně tím směrem.

Mrazivý vystřelil z luku. Nik instinktivně zvedl ruku a šíp mu projel předloktím.

Než stihl Mrazivý znovu přiložit šíp, Nik byl u něj. Koněm Mrazivého srazil. Pak vzal udidlo do zubů, otočil koně, zdravou rukou chytil Mrazivého za vlasy a vyrazil zpátky k hradu. Mrazivého vláčel za sebou.

Brána byla otevřená. Nik vjel dovnitř a pustil bezvládné špinavé tělo Mrazivého.

„První!“ zavolal vesele.

Seskočil z koně a přes otevřenou bránu sledoval boj.

První Selelekové se začali chápat zbraní a rozbíhat se k mužům na koních.

„Zatrubte k ústupu,“ zavolal Nik na trubače na hradbách.

Trubači zaduli a jeho vojáci se začali obracet k hradu. Kličkovali mezi Seleleky, kteří se jim snažili skočit do cesty.

První z Nikových mužů projeli branou. Pár jich mělo před sebou přehozené bezvládné tělo s bílou hlavou.

„Lučištníci, palte bez příkazu!“ zakřičel Nik na hradby.

Ozvalo se svištění šípů a praskání výstřelů z kuší. Selelekové, kteří se snažili pronásledovat Nikovy muže, začali padat.

Brána se zavírala. Poslední z Nikových mužů projel branou. Nik škvírou nakoukl ven.

Na zemi v kalužích krve ležela rozmačkaná těla červenohlavých a koní.

„Škoda těch koní,“ ušklíbl se.

Ozval se náraz těl na bránu. Někteří Selelekové prostě nepochopili, že nejsou zváni.

Nik se otočil od brány a sledoval své vojáky.

Prudce oddychovali a slézali z koní.

Na zem shazovali bezvládná těla Mrazivých.

Nik procházel a sledoval postavy na zemi.

„Ty, kteří přežili, vsaďte do želez,“ poručil. „A ti, kteří už to mají za sebou..,“ zamyslel se. „Ha,“ zasmál se, „sežeňte toho nejzuřivějšího býka, jednoho mrtvého na něj přivažte a vypusťte ho zase ven. A nezapomeňte mu před tím obarvit ty vlasy. Uvidíme, co to udělá.“ Usmíval se.

Někteří vojáci se začali pochechtávat.

„Jak tě tohle napadlo?“ kroutil Racek hlavou.

„To nenapadlo mě. Já to jenom vyzkoušel v boji. To napadlo někoho mnohem moudřejšího než já.“ Nik zvedl ruku a zkoumal zbytek šípu, který se mu zlomil v předloktí.

„Ranhojiče!“ poručil. „A víno. Nebo raději kořalku. Nehodlám bejt u toho, až mi to začne vyřezávat.“

* * *

V bývalé pevnosti Mrazivých na Sadiře to hučelo jako v úle. Další a další vojska přicházela a shromažďovala se. Protože pevnost nedokázala takové množství vojsk pojmout, odesílali většinu vojáků na Chort a Sabik, kde vznikaly provizorní vojenské tábory.

Loki, Pandora, Magda, Vzteklý Pes, Žabák, král z Neumětel a jiní důležití pobíhali a řídili ten zmatek.

Otevřela se brána a vstoupila další skupina vojáků.

„Tak, z Etaminu jsme ti poslední, na obranu tam zůstaly jen dračí hlídky,“ vzdychl Drakul.

„Víc není potřeba, na Etamin teď nikdo nepůjde,“ poklepal mu král z Neumětel na rameno. Drakul se otočil.

„Ty jdeš taky bojovat, dědku?“ zeptal se.

„Jistě. A nikdo mi to nemůže zakázat.“

„Nikdo to ani zakazovat nebude,“ přišel k nim Loki. „Pošleme vás na Chort, připojíte se k velkoknížeti Něvskému.“

„Nechci na Chort, chci bojovat!“

„V pořádku. Skupina Chort je nejelitnější vojenské uskupení. Budete mít tu čest střetnout se s armádou Mrazivých na Nusakanu.“

„A co vojsko, co se shromažďuje u indiánů na Sabiku?“

„To povede Vzteklý Pes a má za úkol zajistit Zavijavu.“

„Planetu Mrazivých?“

„Ano, jsou to naše oddíly cvičené v mrazu. Měly by vydržet extrémní nepohodlí. Tak jestli chcete na Zavijavu, není problém. Jenom upozorňuji, že Nik s pár desítkami vojáků bojuje proti přesile Mrazivých na Nusakanu.“

„Tak potom není o čem mluvit.“

„Jsem rád, že jsme si rozuměli. Pandoro, otevři, prosím, bránu na Sabik pro krále Drakula a krále z Neumětel.“

„Drakule, ty jsi král?“

„No jo, asi ano. Hele, Loki, ještě na slovíčko.“

„Ptej se.“

„Kdo osvobodí ostatní světy, když půlka nás jde na Nusakan a půlka na Zavijavu?“

„Ostatní světy si osvobodí většinou sami jejich bývalí obyvatelé. S naší mírnou pomocí. A s pomocí otroků z Benetnaše. Kteří zatím o tom ale neví.“

„Benetnaš ještě nemobilizoval?“

„Ne, nemůžu si dovolit, aby se to nějak dostalo k Mrazivým. Ale mám pocit, že tam celá mobilizace proběhne během pár hodin.“

19

Král Tygras seděl u stolu.

Pomalu ohlodával kost a přemýšlel.

Naproti sedělo několik Mrazivých. Nevypadali už namyšleně, spíše zplihle a zděšeně.

Co jim ten Ahonik musel provést? vrtalo mu hlavou.

„Dejme tomu,“ pokračoval mezi jídlem a mlaskáním, „že na toho Ahonika svoje vojsko pošlu. Ale stále nevím, co z toho.“

Mraziví se po sobě podívali. Po jejich dřívější zpupnosti nebyla ani stopa.

„Mysleli jsme, že se už cena dohodla. Dvě legie a dvojnásobek zlata za otroka.“

Tygras vztekle praštil kostí o talíř.

„Poslední nabídka byla dvakrát tolik otroků a hovno z toho! A podáno mi to bylo takovým způsobem, že mně stále vrtá hlavou, proč jsem vás za tuhle urážku nenechal lámat v kole!“

„Bylo to vyřčeno v rozčilení. Udělali jsme všichni chybu. Spoléhali jsme, že Ahonika dostanete na tom zámku, a ve vzteku jsme se nedokázali ovládnout.“

„Ani mi ten zámek nepřipomínejte!“ mlátil Tygras pěstí do stolu. „Tolik mých nejlepších mužů tam padlo!“

„Alespoň vidíte, jak je ten Ahonik je nebezpečný.“

„Navíc jsem měl dojem, že tady proběhlo nějaké vytahování, že si ho chytíte sami.“ Tygras mávl na sloužícího o další porci masa. Neměl hlad, ale jídlo mu dávalo možnost v klidu přemýšlet.

„Vyskytly se nějaké nečekané okolnosti, které nám brání v útoku.“

Tak okolnosti, přemýšlel Tygras. Já vám dám okolnosti! Já si ty okolnosti zjistím a potom vás poženu svinským krokem ze své země za to chování, za tu neúctu, za tu urážku!

„Dejme tomu, že Ahonika zajmu,“ natáhl se pro další kost.

„Nene zajmout!“ Mrazivý zvedl prudce ruku. „Zabít na místě. A každého, úplně každého z toho hradu. Nikdo nesmí přežít.“

„Dejme tomu, že toho Ahonika zabiju a všechny s ním.“ Tygras se znovu zakousl do kosti.

„Můžu chtít za každou mrtvolu tolik zlata, kolik bude ta mrtvola vážit?“

„Samozřejmě,“ odpověděli Mraziví.

Tygras překvapením skousl kost, až ho v čelisti zabolelo.

Tak to musí být věc, co ten Ahonik ví, když to má pro Bělovlasé takovou cenu, pomyslel si.

Položil kost na talíř a otočil se k maršálkovi.

„Ať se okamžitě shromáždí veškeré vojsko,“ řekl tím nejunuděnějším tónem.

* * *

Kat stál v zamyšlení před branou mezi světy.

Něco se dělo, a on nevěděl co. Každé ráno vyběhl malý čaroděj z brány s několika vojáky a poslem. Posel odebral zprávy, které kat sepsal za poslední den a noc, zasalutoval a zmizel zase s ostatními v bráně.

Když se kat posla ptal, co se děje, ten krčil rameny a vykládal něco o utajení.

Brána zesklovatěla. Kat udělal krok stranou, aby nepřekážel vojákům, ale tentokrát vstoupil pouze dětský čaroděj a posel. Posel vzal dopis s posledními zprávami a podal katovi jiný, zapečetěný velkou pečetí, a společně s čarodějem zmizel.

Kat chvíli obracel dopis v ruce a sledoval velkou pečeť se znamením pochodně. Nakonec pečeť zlomil a začal číst.

Když dočetl, chvíli přemýšlel, potom se otočil a klidným krokem vstoupil do zvonice.

Gong, který zněl klidným zvukem, se najednou změnil. Už nenaváděl otroky na budovu, ale také nezněl, jako když se valí vlna. Zněl úplně jinak.

Otroci se zastavovali a poslouchali ten zvuk. Pak jeden strhl nůši a odkopl ji daleko od sebe.

„Je to tady!“ zavolal.

Potom se zarazil, chvíli přemýšlel, došel si pro nůši a znovu si ji vložil na záda.

„Člověk nikdy neví,“ pomyslel si opatrně a rozběhl se s ostatními k budově.

Kat se vrátil na své místo. Otroci přibíhali a s tichou otázkou se začali shromažďovat.

Kat čekal, až budou skoro všichni, obřadně si připnul karabáč k pasu a sáhl do kamenného kvádru před sebou. Ozvalo se kovové zachřestění a z nitra kvádru vytáhl obrovský obouruční meč.

Kopl do kvádru, ten se překlopil směrem k otrokům a z jeho útrob se začaly sypat další meče, dýky a nože.

Mezitím se ze stromů spouštěly první výtahy plné zbraní a po liánách sjížděli první válečníci.

„Otroci!“ předčítal kat zvučným hlasem z dopisu.

„Nadešel čas osvobození. Právě v těchto chvílích vstupují první armády svobodných lidí do boje proti Mrazivým a

Selelek

ům na všech známých planetách. A vy máte tu čest se zúčastnit boje o své rodné planety. Rozdělte se do kmenů, ozbrojte se. Během několika chvil vstoupí na tento svět jeden z velitelů, který vás odešle na pomoc bojujícím. Věřím, že neuděláte hanbu svému kmeni

,

a až se příště setkáme, nebudete již otro

ky

, ale svobod

nými

lid

mi

.

To vše vám přeje a s vírou ve vítězství se na vás obrací

K

rál

Ahonik

, nejvyšší vojenský velitel Sadiry a sjednocených vojsk svobodných lidí.“

Kat dočetl a složil dopis.

* * *

Posbírali zbraně a rozdělili se do klanů. Mezi otroky se zamíchali Nikovi muži. Polohlasem vyprávěli o úžasném světě v korunách stromů. Otroci s otevřenou pusou naslouchali vyprávění od svých dávno ztracených druhů. Mezitím se brána mezi světy otevřela.

Otroci pevněji sevřeli své zbraně a připravili se.

Na Benetnaš vstoupil malý mužíček s krásnou ženou, oblečenou v černém sametu, na kterém se skvěly zlatem vyšívané kouzelné ornamenty. Spolu s nimi vstoupilo několik ozbrojenců.

Zastavili se poblíž brány a něco studovali v tabulkách. Pak se malý mužíček otočil a zahleděl se na otroky.

„Kmen Minelava,“ zazněl jeho hlas a pohledem těkal po sále. „Připravte se, vracíte se na svoji planetu. Vstoupíte tam společně s ostatními svobodnými lidmi z Minelavy. Váš velitel se jmenuje Snowsven, ale je lepší, když mu budete říkat Žabák. Společně s ním máte tu čest osvobodit svoji planetu a pak se vrátit a pomoct nám zničit Mrazivé na jiných planetách. Další kmen, který se připraví, je Nair al Saif.“

Pandora zvedla ruce a otevřela bránu na Minelavu.

Ve stejnou dobu se obléhání dostalo do patové situace. Mraziví párkrát zkusili podniknout útok, ale stačilo, aby z brány vyjely jedna nebo dvě červené hlavy, a v tu chvíli Seleleky přestal zajímat hrad a boj a soustředili se pouze na červeň. Ztráty mezi nimi narůstaly, ať už díky tomu, že se pomlátili mezi sebou, nebo díky šípům z řad obránců, které zmatené Seleleky kosily, jakmile se přiblížili na dostřel.

Pokus Mrazivých vyrobit katapulty skončil také fiaskem. Stačilo zase vyslat směrem k legiím několik obarvených Mrazivých a potom s jízdou Nesmrtelných opuštěné katapulty zapálit.

Mraziví ale nevěděli, že Nik už má pouze posledního zajatce z jejich řad. Proto se rozhodl zkusit ještě jeden trik a potom už hotovými tajnými chodbami utéct z hradu a probojovat se na Sadiru.

Stál na hradbách a pozoroval obléhatele.

„Jdeme na to,“ řekl, když se otočil.

Racek stál vedle a celým tělem vyjadřoval nesouhlas.

„Není možné, aby to bylo tak jednoduché,“ protestoval.

„Pokud to nevyzkoušíme, nikdy to nezjistíme.“ Nik sjel pohledem dolů na dvůr na svázanou postavu na koni, s pytlem na hlavě.

„Jste si jistí, že v okolí není žádný Mrazivý?“ zeptal se vojáků.

Racek zakroutil hlavou. „Drží se dál. Jakmile se některý z nich přiblíží, letí po něm sprška ze samostřílů.“

Nik se otočil a začal sestupovat z hradeb.

„Niku?“ zeptal se Racek.

„Copak?“

„Určitě to hodláš vyzkoušet ty? Nechceš, aby to zkusil někdo z Nesmrtelných?“

„Ne. Pokud se to povede, nehodlám nechat vavřín vítězství někomu jinému. A mezi námi, jsem tu, myslím, jediný, kdo ovládá jejich řeč.“

Racek mlčel, a tak Nik sestoupil dolů k bráně. Byla podepřena množstvím dřev a různých jiných věcí. Polita dehtem a smůlou, připravena hořet, kdyby Selelekové prorazili.

Jistým krokem došel k postranní brance a otevřel malé okénko v ní. Selelekové se zatím připravovali. Beranidlo na obrovských kolech, několik trámů spojených v jeden celek, vše zaházené mokrými kůžemi, aby po nich stékal zapálený olej, který měli obránci připravený. V dálce, mimo dostřel samostřílů, viděl bělovlasé postavičky udílet rozkazy.

Nechal okénko otevřené, aby mohl sledovat dění, kývl na krejčího a začal se svlékat. Krejčí mu donesl připravený oblek a pomohl mu s oblékáním.

Ozvalo se funění a Racek sestoupil dolů k bráně.

„Za chvíli vyrazí,“ informoval Nika.

Nik kývl a zkontroloval oblek.

„Tak jak?“ zeptal se.

Racek pokrčil rameny.

„Nějak nevidím moc rozdíl.“

„To je jenom doplněk.“ Nik si sedl na připravenou stoličku a kývl na lazebníka. Ten namydlil Nikovi krk a tváře a dal se do práce.

„Pokračuj,“ pokynul Nik, když lazebník skončil s holením. Ten vytáhl od pasu nůžky a zajel Nikovi do vlasů. Netrvalo dlouho a Nik měl hlavu lesklou na všechny strany.

„Akorát včas,“ otočil se Racek od okénka. „Jedou.“

Lazebník potřel Nikovi hlavu pryskyřicí a pak vytáhl z vaku paruku. Rychle mu ji přiložil a hřebenem upravil. Pak odstřihl přečnívající prameny.

„Dělej!“ Nik vstal, odstrčil lazebníka a podíval se okénkem.

Beranidlo se rychle blížilo. Selelekové se hemžili kolem něj, někteří tlačili anebo táhli za lana, jiní okolo odstřelovali hradby. Nik cítil, jak má vyprahlo a srdce mu divoce buší.

„Víno!“ poručil a natáhl ruku. Někdo mu podal měch.

Přehodil si ho přes loket a napil se. Cítil, jak se uklidňuje. Položil ruku na závoru a čekal.

Teď.

Odstrčil závoru a vystoupil ven. Vedle něj se odrazila šipka ze samostřílu.

„Co děláš, ty idiote?!“ zařval na hradby na někoho, kdo zpanikařil.

Proti němu se valilo beranidlo. Udělal mu několik kroků vstříc. Cítil, jak mu po zádech stéká pot.

„Stůjte!“ zařval na Seleleky řečí Mrazivých.

Účinek byl překvapující. Většina Seleleků, která uslyšela rozkaz a viděla bělovlasou postavu, se okamžitě automaticky zastavila.

„Přestaňte střílet!“ poručil znovu Nik.

Selelekové sklopili luky a čekali.

„Odhoďte zbraně!“ Nik cítil, jak se mu klepou kolena, a v krku měl vyschlo.

„To nemůže vyjít, tohle přece nemůže vyjít... Přece nejsou tak blbí..,“ lítalo mu hlavou.

Ozval se třeskot zbraní.

Otevřel pusu, ale hlas mu selhal. Selelekové tupě čekali na další rozkaz.

Zkusil to znovu.

„Do řady a po jednom tady tou brankou,“ ukázal na branku, kterou vešel.

„Co budeme dělat, až projdou? Co s nimi?“ Myšlenky mu létaly hlavou jak splašené.

Rychle se otočil a chtěl projít první.

Ozval se třeskot samostřílů. Nějaký Mrazivý pochopil, že něco není v pořádku, a křičel na Seleleky. Někteří v zadních řadách se začali zmateně otáčet.

„Pusťte provazy!“ začal řvát Nik na ty Seleleky, kteří ještě drželi beranidlo. „Odhoďte zbraně!“ snažil se překřičet hlasy Mrazivých, kteří se zbývajícími Seleleky běželi k němu.

Někteří Selelekové zbraně odhodili, někteří je znovu začali zvedat. Nik se otočil k brance. Byla ucpaná Seleleky, kteří jí procházeli dovnitř.

„Jsem v řiti,“ uvědomil si.

Najednou se chumel Seleleků rozpadl a ven vyrazil kůň. Na jeho hřbetě seděly dvě schoulené postavy. Když projely brankou, narovnaly se. Ta postava vzadu byl Racek a ta vepředu měla svázané ruce a pytel přes hlavu.

„Dělej!“ Racek seskočil s koně a rozřízl postavě pouta na rukou. Ta udělala okamžitě to, co každý, když má ruce volné a nevidí. Automaticky si sundala pytel z hlavy.

Na koni seděl Mrazivý s jasně červenou hlavou. Racek plácl koně po zadku a ten se rozeběhl.

Nastal zmatek. Nika srazil nějaký Selelek, který se rozběhl za koněm. I ostatní Selelekové přestali poslouchat rozkazy a rozeběhli se za červenou hlavou. Místo u branky se vyprázdnilo.

„Zvedej se,“ podal Racek Nikovi ruku. Z branky vyjelo několik Nesmrtelných na koních a rozehnalo se po opuštěných Mrazivých. Ti se okamžitě otočili a běželi zpátky.

„Ne za tu prostřelenou ruku,“ sykal Nik bolestí.

„To budeme řešit vevnitř.“ Racek zvedl Nika na nohy. Nik poklesl v kolenou.

„To hovado mi snad rozdrtilo nohu,“ řekl na adresu Seleleka, který ho před chvilkou srazil. Racek ho podepřel a rychle klopýtali dovnitř.

Ozval se výkřik děsu a utrpení spojený s koňským řehtáním. Pak se rozhostilo tíživé ticho.

Selelekové dostihli červenou hlavu.

Nik s Rackem proběhli brankou. Uvnitř stálo několik Seleleků, tupě se rozhlížejících po okolí. Okolo nich bylo shromážděno několik desítek vojáků s nataženými samostříly a kopím napřaženým směrem k nim.

Nik se postavil na zdravou nohu.

„Teď půjdete dolů tady s tím člověkem. Dostanete jídlo,“ rozkázal Selelekům a ukázal na Racka. „Odveďte je do vězení a dejte jim najíst a napít. Ne alkohol, dělá z nich větší zvířata, než jsou,“ otočil se na vojáky. „A mně víno,“ ukázal na měch s vínem, který držel nějaký sluha.

„Opatrně, Výsosti, je to červené, tak ať si s ním nepobryndáte vlasy,“ zasmál se nějaký voják.

Nik znejistěl. Opatrně držel měch ve zdravé ruce a trpělivě čekal, až Selelekové zmizí ve sklepení. Teprve pak se napil.

* * *

Žabák prošel branou.

Instinktivně zvedl štít a uslyšel zadrnčení šípu, který sjel po železe.

Jak byl, se štítem ve výši očí, udělal několik kroků a bodl kopí do Mrazivého. Nohou ho odkopl, a tím vytáhl i kopí z chrčícího těla.

Za ním se ozvalo praskání samostřílů a před ním začala padat těla Seleleků.

Zaklonil ruku daleko za sebe a mrštil kopím.

Ostrý a jako jehla špičatý hrot kopí projel plátováním a zůstal trčet v těle Seleleka.

Ten, přestože měl v hrudi již několik šípů, srazil a zlomil sekerou ratiště kopí a pak vyrazil proti Žabákovi.

Žabák se mu prosmýkl pod zvednutýma rukama, vytáhl meč a zezadu ťal Seleleka po nohou.

Bylo slyšet jasné lupnutí, jak se přeseknuté šlachy prudce smrštily, a Selelek šel k zemi.

Žabák ho ještě kopem do zad položil na břicho a stoupl si mu na záda. Než se Selelek stihl pohnout, zvedl Žabák meč vysoko nad hlavu a pak jej kolmo dolů prudce zabořil do Selelekova zátylku.

Zespoda do nohou mu začaly vibrovat Selelekovy posmrtné křeče.

Vytáhl meč a seskočil z obrovského těla. Okolo něj se se zuřivými výkřiky hnali otroci po stovkách. Prorazili brány z pevnosti a valili se jako příval ven.

Žabák okolo sebe shromáždil minelavské a nechal rozvinout prapory se znaky klanů.

„Ty,“ ukázal na jednoho z velitelů, „obsaď vrcholek pevnosti, vyvěs vlajky a hlavně zapal, co můžeš, ať všichni vidí, že už to začalo.“

Velitel kývl a se svými muži se vrhl nahoru. Se zbývajícími Minelavany se Žabák obrátil na druhou stranu. Prošli nádvořím pevnosti a zamířili do podzemí.

Sestupovali po schodech. Občas se střetli s nějakým Selelekem, kterého zaujal hluk, nesoucí se od časoprostorové brány, a vydal se jim vstříc.

Čím byli níže, tím bylo větší horko a ozývalo se pravidelné bušení.

Pak masivní brána. Před ní několik Seleleků.

Otočili se a vyrazili proti nim.

Opět se ozvalo práskání samostřílů. Jeden ze

Seleleků padl.

Před Žabáka se postavilo několik kopiníků. Zbrzdili útok Seleleků, než střelci znovu natáhli samostříly.

Znovu několik výstřelů. Teď mohli střelci lépe zamířit, proto zásahy byly vražednější.

Zbývající Seleleky dorazili kopími.

Došli až k bráně, odkud zněl hřmot a rány.

Žabák rukojetí meče srazil petlici a společně otevřeli bránu.

Vyvalil se na ně žár, rachot a příšerný smrad.

Vstoupili dovnitř, kopí připravená, samostříly u obličeje.

Před nimi byl obrovský sál se stovkami ohnišť. U každého jeden nebo dva muži, železným řetězem přikovaní do ocelových kruhů, zapuštěných v zemi ve skále. Stáli u svých výhní a bez přestání kladivy tloukli do kusů železa, ze kterého kovali meče, špice k šípům, pláty k brnění a jiné věci. Mezi tím pobíhali jiní otroci, kteří sbírali hotové výrobky, nosili kusy železa k vykování a z obrovské hromady dřevěného uhlí roznášeli celé nůše k výhním.

A pak dozorci. Desítky dozorců, práskajících biči, a někteří v rukou dokonce okované hole. Pobíhali okolo a pořvávali na otroky.

Žabák a jeho muži sklonili zbraně a s hrůzou sledovali vychrtlé otroky a hromadu mrtvol u zdi sálu.

Najednou zvuky začaly utichat. První otroci si jich všimli, přestali bušit do železa a vytřeštěně je sledovali. Pak i dozorci.

Vykročili proti Žabákovi a ostatním, hole a karabáče v rukou.

Ti si znovu připravili zbraně.

Najednou se od dozorců oddělil jeden a popošel k nim. Několik kroků od Žabáka se zastavil a zasalutoval.

„Dorsian, seržant sedmého pluku lučištníků ze Západní ligy, později začleněn do sadirské armády pod vedením Vzteklého Psa. Před nedávnem vybrán do speciálních oddílů a vyslán na Minelavu, aby zde připravil povstání.“ Zamyšleně se na Žabáka podíval. „Pokud teda nějaké povstání je.“

Žabák kývl hlavou. „Ano. Jsme Minelavané ze Sadiry a jiných planet. Přišli jsme osvobodit svoji zem.“

Dorsian kývl a otočil se. „Okamžitě začněte vydávat polívku. Ty,“ ukázal na jednoho z dozorců, „vezmi chlapy a obsaďte sklady s houbou. Nikdo se k ní nesmí přiblížit. Vyvalte další kotel a připravte další várky polívky. Každý dostane jen jednu misku a druhou až za několik hodin. Jasný?“

Otočil se k Žabákovi. „Musím nechat hlídat sklady, jinak se na houbu vrhnou a udáví se jí. Umírají hlady,“ kývl hlavou směrem k otrokům.

Žabák také pokýval hlavou, jako že rozumí. Nedokázal moc mluvit, zvedal se mu žaludek ze zápachu a nechtěl potupně vrhnout jako někteří muži za ním. Seržant si toho všiml a pokynul jim.

„Možná by bylo dobré, kdybyste obsadili sklady hub a zbraní vy, já si to už tady vezmu na starosti. Vím, co dělat.“

Žabák opatrně kývl hlavou a otočil se k východu.

* * *

Mordechaj prošel branou. Na chvíli se zastavil, než se mu přestala točit hlava.

Sledoval několik mrtvol Mrazivých a Seleleků, odtažených dál od brány. Pak došel k čarodějům, které už někdo sundal z křížů u brány.

Na rozdíl od jiných planet, na Nair al Saifu byli čarodějové skoro pořád. Na ostatní planety putovali čarodějové ze Zavijavy, planety Mrazivých. To proto, kdyby se náhodou podařilo otrokům vzbouřit, aby se nemohli dostat jinam.

Přistoupil k čarodějům. Stáli proti němu a ani se nepohnuli. Zamával jim rukou před očima, pak pokrčil rameny a šel dál.

Prošel ven a zhluboka se nadechl horkého vzduchu Nair al Saifu. Oči se mu orosily dojetím a po tváři mu skanuly slzy.

Rychle si je setřel a přistoupil k hloučku diskutujících.

„Generále,“ oslovil jednoho z mužů.

Několik mužů srazilo nohy ve vojenském postoji.

„Jak to vypadá?“ zeptal se méně formálním tónem.

„Většina okolí je v našich rukou. Brána mezi světy je zajištěna, už připravujeme stavbu zdi podél brány, aby sem Mraziví nemohli nečekaně vtrhnout. Jakmile budeme mít tohle zajištěné, vyrazíme dál. Ale nepředpokládám už velké boje, zde moc Mrazivých ani Seleleků není. Pouze jedna menší skupina je podle zpráv někde ve vnitrozemí a hledá uprchlé otroky.“

„V pořádku. Zajistěte sklady a zařiďte, ať nějakou horkou hlavu nenapadne zapálit sušárny. Připravte transporty sušených hub na jiné planety, kde to budou potřebovat.“

„Rozumím, pane.“ Generál odběhl.

„Tak to jsou válečné starosti,“ pomyslel si Mordechaj. „A teď mírové,“ kývl na jiného z hloučku.

„Chci mít sepsáno veškeré množství hub, které tu je. Pak potřebuji, aby někdo jel na jiné svobodné planety a dohodl se s nimi. Dejte jim nabídku, že za dohodnutou cenu budeme jen my výhradním distributorem sušené houby. Pouze u nás pod sluncem Nair al Saifu je houba nejlépe usušená, ostatní sušené jinde jsou nekvalitní a napadené plísněmi. Vyšlete posla za králem Ahonikem, ať je kdekoliv, a zkuste mu nabídnout, že naše planeta převezme veškeré problémy spojené se sběrem, sušením a distribucí hub, za což mu samozřejmě budeme posílat procenta z prodeje.“

Mladý muž to odkýval.

„Ještě něco, synu?“ usmál se Mordechaj.

„Ano, otče. Napadlo mě, že bychom mohli vyslat také posla na Etamin a navrhnout knížeti Drakulovi, že jeho a pouze jeho budeme podporovat jako krále planety Etamin a s nikým jiným neuzavřeme smlouvu o dodávkách železa a jiných kovů, zlato nevyjímaje, výměnou za to nejkvalitnější zboží, které bude chtít.“

„Ano, udělej to. Jsem na tebe hrdý, synu,“ pokýval hlavou Mordechaj. „Život je krásný,“ pomyslel si. „Jen co teď budeme dělat s tou obrovskou zásobou kamínků z Benetnaše?“ zamračil se.

* * *

Na Grassiasu dva Mraziví právě jedli. Otroci, kteří je obsluhovali, stáli opodál v uctivém čekání.

Snažili se netřást zimou, která na této hoře a v této výšce byla normální.

Mraziví si jich moc nevšímali, bavili se mezi sebou pisklavě syčivou řečí.

„Ss,“ zasyčel lehce jeden otrok. Ostatní otroci zpozorněli a soustředili se na něj.

Otrok lehce pokynul hlavou směrem k oknu.

Opatrně, aby neudělali prudký pohyb, se otáčeli ven.

V dálce v údolí, kde bylo teplo a kde stála brána, hořelo několik požárů a dým z nich stoupal k nebi.

Otroci se pomalu otočili zpátky a v očích měli radost a nadšení.

Jeden z otroků vzal železnou konvici na vodu a pomalu se vydal k Mrazivým ke stolu. Ostatní ho potichu následovali.

Mraziví se dohadovali čím dál hlasitěji a ničeho si nevšímali. Najednou jeden utnul hovor uprostřed věty a překvapeně se podíval nad svého druha. Ten zvedl hlavu a nad sebou uviděl velkou konvici na vodu.

Otrok mávl rukama dolů a na stůl vystříkla narůžovělá krev.

* * *

Na Benetnaši zůstali jen dozorci a pár otroků. Vyvrženci z kmenů, lidé bez kmene, nemocní, zesláblí. Se zoufalstvím hleděli na kata.

Ten se povzbudivě usmál.

„Čeho se bojíte? Že o vás nikdo nebude stát? Benetnaš, to je teď budoucnost. A její obyvatelé už nemusí mít strach, že zemřou hlady. Za houby z Benetnaše se teď bude platit. Nebo proč si myslíte, že jsem tady? Dobrovolně? Protože mám tady,“ zaklepal si na čelo.

Tváře vyvrženců se rozjasnily.

20

Pandora přerývaně dýchala a pleť měla úplně šedivou. Na Sabiku byla hluboká noc, jen pochodně osvětlovaly nehybné tváře vojáků.

„Měla by ses šetřit,“ podepřel ji Vzteklý Pes.

„Už jenom tahle brána. Pak je to na tobě.“ Stoupla si před bránu a nervózně hledala v tabulkách.

„Klid,“ uklidňoval ji Vzteklý Pes. „Tady to je,“ ukázal prstem.

Vydechla úlevou a vděčně se podívala na Vzteklého Psa.

„Beta Virginis šest,“ zavelela.

Brána na Zavijavu, ledovou planetu Mrazivých, se otevřela. Vzteklý Pes mávl rukou a vojsko se hnulo.

* * *

U brány na Nusakanu byl klid. Jen několik desítek otroků polehávalo a skučelo hlady a žízní. Už několik dní je tu nechali trčet, nikdo je nevyzvedával a nikdo se o ně nestaral.

Občas smělo pár otroků s doprovodem dojít dolů pro vodu, ale jídlo nebylo žádné.

Konečně brána zesklovatěla.

Otroci s nadějí začali povstávat. Byli ochotni jít kamkoli, hlavně někam, kde je jídlo.

Postavili se před bránu a čekali, kdo si je převezme a odvede jinam.

Ale z brány nevyšel ani Mrazivý, ani

Selelekové s čarodějem. Z brány se začalo jako řeka hrnout vojsko. Bez zastavení, jako by věděli, kam mají běžet, se zuřivým pokřikem se hnali k východu z chrámu, kde překvapeně vstávalo několik Seleleků a Mrazivých. Ozvaly se hněvivé a překvapené výkřiky a pak už jen chropot umírajících.

Otroci dál stáli a zapomněli na hlad a vojsko se dál valilo, jako by nemělo konce.

Nakonec proud ustal. Jenom jako pár posledních kapek vystoupilo z brány několik lidí, naprosto odlišných od vojska.

Mladý muž s paní, odění v krásných šatech, vycházeli z brány zabráni v zaujatém hovoru s jiným mužem vysokého vzrůstu, s turbanem na hlavě a pahýlem jedné ruky v pásce. Vyšli z brány a zvědavě se rozhlíželi. Za nimi pár dalších lidí, nejspíš sluhů a osobních ochránců, a jako poslední paní ve zvláštních šatech se sokolem na předloktí.

Paní se jako jediná zastavila a prohlížela si otroky. Pak se zeptala:

„Nemáte hlad?“

* * *

Na Zavijavě hlídal bránu jen jeden Mrazivý. Seděl zády k ní a sledoval rozlehlou pláň pokrytou sněhem.

V dáli stálo sněhové město. A o kus dál další a pak další.

Mrazivý zívl. Nebyl moc ozbrojen, jen lehký meč měl upnutý u pasu tak, aby mu nepřekážel. Nebyl tu na obranu. Fungoval spíš jako posel.

Brána zesklovatěla.

Mrazivý se zvědavě otočil a čekal, co z ní vyleze.

Nevylezlo nic. Vyletěl z ní oštěp s dlouhým špičatým ostřím a projel jeho tělem.

Padl na záda a těžce dýchal.

Z brány vystoupil muž v obrovském turbanu s velkým knírem. V rukou zahnutou šavli.

A za ním se začalo valit vojsko. Nekonečné. Přes brnění kožichy, aby vojáci dobře snášeli ledové prostředí Zavijavy. A stále další a další. S vojenským pokřikem vbíhali na ledovou pláň a začali se řadit do útvarů.

Muž s knírem vytáhl mapu a chvíli se drbal pod turbanem. Pak v záblesku pochopení obrátil mapu vzhůru nohama a vítězně pokýval hlavou. Prstem si přivolal několik zlatem ověšených postav a rukou jim začal ukazovat směr.

„Naše líhně,“ pomyslel si zděšeně Mrazivý, „které teď nikdo nehlídá...“

Pak umřel.

* * *

Pandora čekala u brány na Zavijavě, planetě Mrazivých, když přiběhl posel od Vzteklého Psa s malým balíčkem.

Postavil se před bránu a požádal:

„Na Nusakan.“

„Ukaž,“ popošla Pandora blíž.

„Vzteklý Pes přikázal…“

„Proměním tě v luční kobylku, pokud mi to neukážeš.“

Polkl a odhrnul kus látky na balíčku. Zvědavě nahlédla dovnitř.

„Jenom skořápky?“ zeptala se zvědavě.

Posel pokrčil rameny.

Zamračila se na něj a otevřela bránu na Nusakan. Proskočil dovnitř a vyběhl ven.

U brány stála Magdalena a jemně foukala na hlavičku sokola na svém předloktí.

„Co neseš?“ zeptala se posla.

„To smím ukázat jen Lokimu.“

„Proměním tě v myš a pustím na tebe tohohle ptáka,“ varovala ho.

Vzdychl a ukázal obsah balíčku.

„Jenom skořápky?“ zeptala se zklamaně.

Posel pokrčil rameny a vyběhl ven. U brány chrámu na Chrámové hoře narazil na Lokiho.

„Co to máš?“ zeptal se Loki posla.

„Jenom skořápky,“ vzdychl posel a podal Lokimu balíček.

„Výborně, výborně.“ Loki popadl balíček a odběhl k zajatcům. Posel nechápavě zakroutil hlavou.

* * *

Po zemi se rozlévaly louže narůžovělé krve. V nich leželi mrtví Mraziví a pár Seleleků. U zdi stálo několik zahalených postav. Okolo nich Sadirovci s napřaženými kopími a meči.

Na stole seděl Vzteklý Pes a zamračeně je sledoval.

„Kdysi mi můj přítel Ahonik řekl, že jeden z vás mu dupnul na nohu takovým způsobem, že mu ji málem rozdrtil. Nebudu se vás ptát, který z vás to byl, protože vina je kolektivní. Kromě toho, že Ahonik je můj přítel, je také král. A útok na krále se trestá smrtí a useknutím končetiny, která byla vztažena na krále.“ Vzteklý Pes sklonil hlavu a sledoval rýhy na stole. Pak sklouzl ze stolu a odcházel.

„Usekejte jim nohy a potom je doražte kyji,“ procedil přes rameno.

Vracel se zpátky k východu z ledového města. Bylo mu zima a záviděl vojákům jejich teplé čepice. Pandora už tam čekala. V ruce velkou tmavou kouli, na které svítilo pár bodů.

„Konečně,“ procedil mezi zuby. „Tak kde jsou?“

Chvíli sledovala kouli ve svých rukou.

„Největší koncentrace lidí je tímhle směrem,“ ukázala rukou, „všude jinde jsou to už jen ojedinělé tečky.“

„Nesmí tu zůstat ani jeden člověk,“ zamračil se.

„To jistě. Ale teď je nejdůležitější najít to místo, kde ukrývají čaroděje.“

Vzteklý Pes sledoval ruku, kterou mu Pandora naznačovala směr.

„Tak jdeme zpátky do města hledat čaroděje. Ale tentokrát musíš s námi, mají je někde schované.“

„Tady by to mělo být.“ Pandora soustředěně sledovala kouli.

Vzteklý Pes kývl a vojáci nějakým trámem vyrazili vrata.

Uvnitř byla temnota. Nerozhodně stáli a čekali.

„Nemůžeš tam posvítit?“ zeptal se Vzteklý Pes Pandory.

Zakroutila hlavou. „Tady moje kouzla moc nefungují, sežeňte něco z hmoty.“

Popadli pár kusů dřeva a omotali je hadry. Pandora tyhle primitivní pochodně kouzlem zapálila.

Opatrně s pochodněmi v rukou vstupovali dovnitř.

Za vraty bylo prázdno, ale věděli, že nejsou sami.

Pandora vzala tři pochodně, spojila je dohromady a zvedla je kouzlem několik metrů nad zem.

Sál, nebo co to bylo, zalilo slabé světlo.

Leknutím uskočili, vojáci napřáhli zbraně.

Přímo proti nim v nevelké vzdálenosti stály nehybně stovky postav. Bez hnutí, s očima otevřenýma je sledovaly.

Chvíli se to snažili rozdýchat. Pak vzal Vzteklý Pes další pochodeň jednomu z vojáků a pomalu se k jedné z postav přibližoval. Když byl kousek před ní, zamával jí pochodní před obličejem.

Postava se ani nepohnula.

„Podívej,“ zašeptala Pandora, která se připlížila za Vzteklým Psem, „na ty zorničky. Jsou rozšířené, že skoro není vidět duhovka.“

„Jsou zdrogovaní?“

„Určitě.“ Chvíli přemýšlela. „Hej ty, slyšíš mě?“ zeptala se.

Žádná odpověď. Ani pohyb.

„Rozkazuji ti, udělej krok vpřed.“

Nic.

Stála a krčila rameny.

„Poslouchají jen Bílé hlavy,“ ozval se tenký hlásek.

Vzteklý Pes zvedl pochodeň.

„Kdo je tam?“ zeptal se.

„Nesviť, prosím. Hrozně to bolí.“

„Co jsi zač?“ zeptal se Vzteklý Pes už mírněji a sklonil pochodeň.

„Ještě ty nahoře. Skoro nic nevidím.“

Pandora pokynula a pochodně sjely dolů.

„Jsou dole, ale jestli se hned neukážeš a neřekneš, kdo jsi, udělám tolik světla, že tě to zabije,“ varovala.

„Ne. Prosím. Nejsem tu sám.“

„A kolik vás tu je?“ Vzteklý Pes vytáhl šavli a pokynul vojákům.

„Já nevím, neumíme počítat.“

„Co jste zač?“

„Já nevím.“

„Ty nevíš? A co víš?“

„Nevím. Jsme tady už dlouho. Staráme se o tyhle sochy. Omýváme je, krmíme je polévkou, dáváme jim pít.“

Pandora si přidřepla a podívala se pod nohy postav.

„Skřítci?“

„Já nevím.“

„Děti,“ vydechla. „Sem dávají děti, aby se staraly o čaroděje.“

„Děti?“ Vzteklý Pes si přidřepl a sledoval malou postavu.

„Dali sem děti. Ty jsou ovladatelnější. Nechali je ve tmě a dali jim příkazy. Nemůžou se vzbouřit, protože to neumí. Nemůžou utéct, světlo by je zabilo, nebo oslepilo.“

„Jsi tu?“ zeptal se Vzteklý Pes.

„Jsem.“

„Pamatuješ si, jak ses sem dostal?“

„Já jsem tu pořád.“

„A někdo jiný? Jak přibýváte?“

„Občas slyšíme pláč. Tak přijdeme a vidíme, že temnota stvořila dalšího z nás. Je malý, bloudí v tmách, ale vedeme ho tmou, až procitne.“

„To vám někdo přikázal?“

„To přikazuje velký hlas, který nosí jídlo. Velký hlas nám říká, koho máme připravit ke vchodu. A pak vstoupí bílá hlava a řekne soše, aby šla, a ona jde.“

Vzteklý Pes přemýšlel a snažil se to pochopit.

„Sochy, to jsou ty lidi?“

„Co jsou lidi?“

Pandora vzdychla. „Kde jsou ostatní?“

„Vzadu. Není jejich čas.“

„Není jejich čas? A tvůj čas už je?“

„Jsem největší. Vždycky ten největší musí vzít pytel na hlavu a jít na velkou cestu.“

Vzteklý Pes zvedl dlaň a zabořil do ní obličej.

„Ty pytle. U dveří. S tou zaschlou krví a ta palice,“ zašeptal. „Jako králíky. Dá si na hlavu pytel, venku ho zabijou a za pár dní temnota stvoří zase nějaké dvouleté nebo tříleté dítě. Co si nic nepamatuje, co nic neví. Naučí ho tu starat se o tyhle zdrogované čaroděje a po několika letech je zabijou.“

„Musím ven,“ zašeptala Pandora, „nebo zešílím.“

Chytil ji za ruku. „Tady zůstaneš!“ poručil. „Tohle sám nezvládnu.“

Chvíli mlčela a zhluboka dýchala.

„Hej ty,“ zavolala pod nohy čarodějům.

„Ano?“

„My teď odejdeme. Přišli jsme vám jen říct, že se máte připravit na velkou cestu všichni. A odvedeme i sochy. Máme pro vás místo, kde temnota je krásnější a polévky je víc.“

„To budou mít všichni radost. A bude tam i víc soch?“

„Proč chceš, aby jich bylo víc?“

„Hlas říkal, že je to naše poslání. Čím víc soch, tím víc nás temnota stvoří a tím víc nás bude.“

„Bude tam… Budou tam…“ Pandora se zoufale podívala na Vzteklého Psa.

„Určitě tam bude víc soch,“ doplnil ji. „A budou tam i tyhle sochy, na které jste zvyklí.“

„To je dobře.“

Vyšli ven. Potáceli se chodbou a sledovali tváře vojáků, kteří na tom byli podobně. Novina se šířila jako blesk a soucit ve tvářích vojáků střídal vztek a zuřivost.

„Musíme sehnat temnou místnost, kam je umístíme,“ šeptala Pandora.

„Na Sadiře v bývalé pevnosti Mrazivých jsou podobné sály.“

„A ty sochy?“

„Myslíš čaroděje a čarodějnice. Nevím, čím je zdrogovali, ale asi bude trvat dlouho, než se nám je podaří probrat, jestli se to vůbec podaří. Ty děti jsou zvyklé se o ně starat, kdybychom jim je sebrali, mohlo by to mít možná fatální následky.“ Vzteklý Pes si sedl na vyvrácený trám a celý se zhroutil. „Takhle mohla dopadnout moje vnoučata.“

Pandora ho vzala za rameno. „Nesmíš na to myslet. Teď musíme řešit další problém, se kterým jsme nepočítali.“

* * *

Před Magdou, Lokim, králem z Neumětel, králem Drakulem, královnou Marií, králem Kleofášem a šáhem Harunem al Rašidem stál otrhaný muž v uniformě a třásl se před takovým množstvím korunovaných hlav.

„Jak jste mi poručil, pane Loki. Hned po ukončení prvního pokusu jsem měl podat zprávu. Ale byli jsme v obležení a únikové cesty nebyly hotové a jedna se sesypala. Ale jakmile byla ta poničená opravena, utekl jsem, abych vám podal zprávu.“

Loki kývl. „Funguje to?“

„Nade všechnu pochybnost funguje. Díky tomu, že jsem musel čekat, jsem byl svědkem ještě tří pokusů s obarvenou hlavou Mrazivých a vždy to fungovalo naprosto bezchybně.“

Loki se narovnal v křesle a sledoval z vrcholu Chrámové hory opevňovací práce.

„Tak to je výborné. Počkáme si tu na ně. Problém je jeden: skoro všechny Mrazivé jsme pobili. Zbývá nám jen jeden živý, a toho potřebuji. Takže nám budou muset postačit mrtvoly.“ Luskl na sluhu a ten mu podal malou dřevěnou krabičku.

Loki si ji vzal, zvedl se a přešel ke kůlu, u kterého byl přivázaný přeživší Mrazivý.

Nechal mu rozvázat pouta a chvíli s ním hovořil. Pak mu ukázal krabičku se skořápkami.

Mrazivý poklesl v kolenou a rozkřičel se. Pak se na Lokiho vrhl. Dva vojáci měli co dělat, aby Mrazivého udrželi. Loki se od Mrazivého odvrátil a odcházel pryč. Jenom vojákům pokynul, ať Mrazivého propustí.

„Nechal jsi ho jít?“ zeptala se Magdalena.

„Nechal. Tohle je nejlepší místo, o kterém vím, kde můžeme porazit Mrazivé,“ ukázal na okolí Chrámové hory. „Proto potřebuji, aby přišli oni sem.“

„Ty skořápky. Jsou z jejich vajec?“

Loki pokýval hlavou. „Oni taky neberou ohled na naše děti,“ zašeptal tiše.

* * *

Nik zaklonil hlavu a sledoval sokola ve výšce.

Umět tak létat, to by ubylo problémů, pomyslel si. Pak si vzpomněl na svoje žaludeční křeče při letech na dracích a rozhodl se zůstat při zemi.

Znovu se zaměřil na Seleleky a Mrazivé.

Něco se dělo. Poslední útok proběhl před několika dny. Jeden Selelek při něm těžce pohmoždil Nikovi nohu. A od té doby nic.

S podporou dvou vojáků začal slézat po schodech z hradeb. Ruka, před nedávnem prostřelená šípem, mu otekla a zhnisala. Cítil horečku.

Nechal se dovést až do ložnice knížete Horáce Šestého. Odhrnul peřinu a jen tak, jak byl, si lehl do postele a okamžitě usnul.

Probudil se za několik hodin. Slunce stálo vysoko, večer byl daleko.

Vzal hůl, kterou používal, a praštil s ní několikrát o pelest postele.

Vstoupil Racek.

„Na tebe jsem nemlátil,“ zabručel.

„Všiml jsem si. Mlátil jsi na postel,“ odpověděl mu Racek.

Nik se usmál. Horečka zmizela a cukavá bolest v ruce přestala.

„Co Mraziví?“ zeptal se Racka.

„Setrvalý stav. Odejdeme?“

„Rád bych věděl, na co čekají.“

Racek sledoval Ahonikovu pohublou tvář.

„Nebylo by lepší se to dozvědět z pohodlné postele na Sadiře?“

Nik kývl. „Asi máš pravdu. Pokud zaútočí, jenom bych vás při útěku zdržoval.“

Začal se zvedat, když dovnitř vpadl voják.

„Zmatek v nepřátelském táboře,“ hlásil.

Rychle se zvedli a vyrazili na hradby přesvědčit se na vlastní oči.

Sledovali vojsko Mrazivých. Ti ve zmatku postupovali na západ.

„Co se děje?“

„Nevím. Rozhodně nevěřím, že by nás nechali jen tak.“

„Jdou směrem k časoprostorové bráně.“

„Tak opravdu utíkají.“

„Na východě Tygrasovo vojsko.“ Racek ukázal rukou.

„Tak je to jasný. Utíkají před Tygrasem. Přišel nám na pomoc,“ rozzářil se jeden z vojáků.

Nik přemýšlel. „Ne. Tygras nám nejde na pomoc. Protože jeho vojsko by Selelekové zdecimovali během pár okamžiků. Spíš se s nimi dohodl, že na nás zaútočí. Na něho červená hlava neplatí.“

Jásání utichlo.

„Doufám, že nemáš pravdu,“ zašeptal Racek vyděšeně.

Nik pravdu měl. Tygras se ani nezdržoval obléháním a za pochodu zaútočil na hrad. Jen použili žebříky a beranidla, které po sobě zanechala ustupující armáda Mrazivých.

Během chvíle byl hrad Horáce Šestého v plamenech. Tygrasovi muži se hrnuli po hradbách jako záplava. Konce žebříků trčely nad hradbami jako nedokončené šibenice a dál a dál přilévaly posily útočníkům.

Brána hradu úpěla a praskala pod nárazy beranidla a po okolí svištěly stovky šípů.

„Do věže, do věže!“ řval Nik na své muže. V jedné ruce mával mečem a v druhé měl berlu.

Ustupovali ke věži. Útočníci se hrnuli z hradeb a sekali Nikovy muže na kousky.

„Do věže!“ zařval Nik na Racka, který se objevil poblíž.

„Až po tobě,“ zakroutil Racek hlavou.

„Nikdy!“

Racek kývl na někoho za Nikovými zády. Silné ruce Nika chytly v podpaží a táhly ho do věže.

„Zrádče, za tohle tě pověsím,“ zuřil Nik.

Racek mávl rukou a pomalu ustupoval za Nikem. Dveřmi do brány prošel jako poslední.

Vojáci za ním zabouchli v poslední chvíli. Připravenými trámy začali podepírat dveře.

„Tohle hledám už několik dní,“ ukázal Nik mečem překvapeně na několik soudků u stěny.

„Proto jsem to sem nechal donést, aby to vydrželo.“ Racek vzal sekeru opřenou o stěnu a začal mlátit do sudů. Vylila se průhledná tekutina a po okolí se začala šířit typická vůně.

„Tohle přece nemůžeš!“ vykřikl Nik.

Racek nebral Nikovo zoufalství na vědomí a s ostatními vojáky rozbili zbývající sudy. Pak do vylité kořalky naházeli vše, co mohlo hořet.

„Jdeme,“ odklopil Racek kryt na podlaze.

„Běžte. Já půjdu jako poslední,“ navrhoval Nik.

„Kecy,“ odsekl Racek a zapálil pochodní hromadu dřeva a alkoholu.

Vrhli se do podzemní chodby.

Vylezli z tajné šachty. Nik kulhal a nemohl jít. Ostatní ho podpírali.

V dálce hořel hrad Horáce Šestého.

„Zasranej zkurvenej Tygras,“ syčel Nik.

Racek se pousmál. „Urážka krále se trestá smrtí.“

Nik přejel pohledem zbytky vojska.

„Jdeme, snad si nás nevšimnou.“

„Ale kam?“

„K bráně. Musíme se dostat pryč, je tu pro nás moc horko.“

„Ale není tam vojsko Mrazivých?“

Nik spustil ruce do klína. „Z jedné strany Mraziví, z druhé Tygras.“

Vylezli na kopec a sledovali přístav v údolí a mlhu v něm.

„Co kdybychom obsadili nějakou loď?“ otočil se Nik s nadějí na Racka.

Ten se podíval po zoufalém zbytku vojska, co se zachránil.

„Vyšlo by to, kdyby ty dvě fregaty, co kotví u mola, nebyly královské a plné vojska.“

Nik chvíli sledoval přístav. „Tak to byla třetí strana. A ještě pořád máme čtvrtou stranu.“ Otočil se směrem k jihu.

„Poušť. Smrt do několika dní.“

Nik mlčel a kousal si ret. „Jdeme na západ, k bráně. Pokud nás objeví Mraziví, zabijte mě a rozprchněte se. Budete-li mít štěstí, stanete se zase otroky a můžete podat zprávu o tom, jak porazit Mrazivé.“

„Řekl jsi: zabijte mě?“

„Ano. Chtějí hlavně mě.“

„Teď chtějí každého, kdo zná jejich slabinu.“

„Jdeme na západ k bráně a zkusíme improvizovat.“ Nik se podepřel berlou a vyrazil. Racek s despektem pokrčil rameny a šel za ním.

21

Hrnuli se k bráně. Desetitisíce Seleleků a tisícovka Mrazivých.

„Jestli je to pravda..,“ šeptali si Mraziví zděšeně mezi sebou.

„Co je pravda?“

„Že vypuklo povstání. Že se otroci vzbouřili. Povraždili malé posádky na planetách a zaútočili na nechráněnou Zavijavu. Zničili naše vejce a pobili mladé. Nemají slitování, nemají soucit.“

Pod Chrámovou horou se zastavili. Stálo tam několik hrazení narychlo postavených ze dřeva. A vojsko.

„Takže umí chodit mezi světy. Několik čarodějů nám uniklo, nejspíše na té zatracené Sadiře. Jediná dobrá zpráva je od Tygrase, že ten prokletý hrad dobyl jediným útokem a povraždil vše živé. Teď ještě jezdí po okolí a hledá, jestli náhodou někdo neutekl.

Až to vše skončí, vyřídíme si to i s ním. Nikdo, rozhodně ani jediný člověk nesmí vyjít živý z Nusakanu. Někdo by mohl proniknout i jako otrok mezi ostatní a vynést jednu z nejtajnějších zpráv. Boj o hrad nás oslabil, naštěstí se připojily i další legie, co byly rozptýlené na Nusakanu.“

Velitel Mrazivých rozhrnul jeden ze stanů a vstoupil dovnitř. U zaraženého kůlu tam stáli dva čarodějové. Oči široce rozevřené, panenky jako talíře.

Ovládl pokušení je udeřit, jen je chvíli sledoval.

„Tohle je naše jediná naděje,“ pomyslel si. „Jestli zemřou, budeme muset hledat klíčníky na Nusakanu, a to půjde asi hodně těžce, protože čaroděje odvádíme do otroctví jako první.“

Mrazivý vzal ze země misku, ponořil ji do hrnce s polévkou a podal ji prvnímu.

„Zvedni ruce!“ poručil. „Uchop misku, vypij polévku.“

Stejně tak to udělal i s druhým čarodějem.

Pak vyšel ven a pohledem přejel legie. Byly připravené, velitelé na svých místech.

Mávl rukou a zavelel.

Vojsko se hnulo k Chrámové hoře.

Přemýšlel, kolik se tak vejde otroků do chrámu a na Chrámovou horu. Tak dva, možná tři tisíce. Proti našim skoro třiceti legiím.

Selelekové smetli první hradbu z kůlů jako nic. Pár obránců ustoupilo.

Chtěli vyrazit k druhé hradbě, která stála u úpatí Chrámové hory, ale ta najednou spadla sama.

Za spadlou hradbou se objevilo několik kůlů zaražených v zemi. Na kůlech bylo přivázáno několik postav. S jasně červenou hlavou.

„Ne. To nemůže být pravda,“ padl velitel Mrazivých na kolena.

Při nejhustější koncentraci Seleleků, ve chvíli, kdy jsou plně soustředěni na zabíjení...

Veškerý jejich adrenalin napumpovaný do žil teď bude sloužit k úplně jinému účelu - zabití co největšího množství soků v lásce.

První Selelekové zahodili zbraně a vrhli se na kůly.

„Teď!“ zavelel Drakul.

Balista vystřelila a vak se obloukem vznesl a snášel se přímo do klubka Seleleků peroucích se u kůlů.

Ozval se výbuch a Seleleky zavalila smršť ohně.

Drakul opatrně položil další vak s dračím ohněm.

„Teď!“ zavelel.

„Kolik jich ještě máš?“ zeptal se král z Neumětel.

„Ještě poslední dva,“ usmál se Drakul. „Jsou to ty, které jsme kdysi sebrali, když jsme osvobozovali Etamin. Nik si je chtěl vzít na pokusy, ale já je nedal. A jak se teď hodí! Pal!“

Selelekové, kteří přežili ohnivé peklo, se dál vrhali na červené hlavy u kůlu.

„Šílel jsem někdy takhle já kvůli sexu?“ zakroutil hlavou král z Neumětel.

Drakul pokrčil rameny a vystřelil poslední dávku.

„Teď je to na vás,“ otočil se na vojáky. „Střílejte, jak chcete. Šípů a šipek je dost a dlouhou chvíli nebudou vědět, co se s nimi děje. Je to tak?“ Otočil se na Magdalenu. Ta kývla.

Zem páchla spáleným masem a smrtí. Kůly s Mrazivými zmizely pod nánosem mrtvol a Selelekové se pomalu probouzeli z obluzení. Mraziví znovu zaveleli k útoku.

Už ne ve formacích, ale chaoticky se Selelekové začali chápat zbraní a hrnout nahoru. Bylo jich stále obrovské množství a ani děsivé ztráty, které je v první fázi útoku postihly, je nedokázaly ochromit.

Jako příval se valili ze všech stran. Není síly, která by je mohla zastavit. Takovému množství vojska obránci na hoře nemohou vzdorovat.

* * *

Loki kývl na Magdalenu. Ta otevřela bránu a vstoupila na Chort.

Velkokníže Něvský už tam čekal. Pyšný na svém koni, sebejistý s armádou za zády.

„Přišel váš čas,“ kývla na něho Magda.

„Vím.“ Vytáhl meč a pozvedl jej do vzduchu.

Magda obešla bránu a otevřela ji na Nusakan. Velkokníže se přiblížil k Magdaleně, v sedle se naklonil a v rychlosti ji políbil. Sokol na jejím předloktí poplašeně zamával křídly.

„Pro štěstí,“ zasmál se Grigorij a bodl koně ostruhami do slabin. Ten se vzepjal a skočil do brány.

A za ním další a další. Dusot koní se rozléhal jeskyní, přestože její podlaha byla ve velkém vystlána slámou, aby koně neuklouzli po kluzké vlhké skále.

Magda si stoupla bokem, aby jízdě nepřekážela.

* * *

Legie prorazily lehce poslední val ze dřeva a zadupaly těch pár zbylých obránců do prachu. Před nimi se tyčil poslední kus cesty, než dobudou bránu. Nahoře už jen pár obránců, kteří ve zmatku ustupovali do stran.

Náhle se z chrámu ozval dusot, který sílil. Pak najednou v divokém trysku vyrazil z chrámu na Chrámové hoře proud jezdců a koní. Jako obrovský šíp se hrnuli ze svahu vstříc Selelekům. Dlouhá kopí skloněná, přímo proti nim.

Selelekové pozdvihli štíty a připravili si meče a palice, ale setrvačnost a výškový sklon dal koním a jezdcům takovou razanci, kterou nebylo možno nijak zastavit.

První řady Seleleků padly, aniž se vzmohly na nějaký odpor. Zasažení jezdci i koně se valili ze svahu dolů a i ve chvíli smrti drtili a ničili vše, co jim stálo v cestě.

Grigorijův kůň byl zabit kopím Seleleka jako první. Greg se stihl vyháknout z třmenů a dopadl do prachu před koně. Kůň padl mrtev a zalehl Grigorije až do půli pasu. Ještě chvíli setrvačností klouzali v prachu, Greg stále napůl v bezvědomí, než se zarazili o nějakou překážku.

Grigorij pootevřel oči a v omámeném stavu sledoval nebe, přes které se míhala břicha koní, jak přeskakovali překážku, kterou tvořil on a jeho mrtvý kůň. V uších mu znělo zvonění stříbrného zvonu z chrámu na Chortu. Ale nevěděl, jestli je to vyzvánění umíráčku, nebo zvony vítězství.

Drakula strhl dav útočících. Společně s ostatními se pěšky hnali dolů podél míhajících se jezdců na koních.

Jak se proud jezdců valil dál, koně i jezdci už neútočili přímo, ale rozevírali se do obrovského klínu, který tlačil Drakula a ostatní pěšáky na stranu.

Vedle Drakula se svalil kůň, se šípem hluboko v krku. Drakul se otočil a všiml si skupinky Mrazivých, kteří se vyšplhali bokem a nyní posílali šíp za šípem mezi jezdce.

„Tudy!“ zařval na ostatní a vrhl se proti nim.

Po náprsním štítě mu zabubnovalo a sjelo několik šípů.

„Jo, brnění z Etaminu,“ pomyslel si s pýchou, „to ty vaše hračičky neprostřelí.“

Skočil mezi Mrazivé a mávl mečem. K nohám mu spadl první Mrazivý s rozseknutou lebkou.

Drakul se nezastavoval a ramenem srazil na zem druhého. Odkopl mu ruku s dýkou, kterou se Mrazivý snažil vytáhnout, a zabodl mu meč do krku.

„To máš za moje draky,“ plivl Mrazivému do ksichtu.

Vedle se ozval pád těla a smrtelné chroptění.

„To máš za moje syny,“ uslyšel hlas krále z Neumětel.

Okolo nich to začalo vířit zbraněmi. Jen tak instinktivně se opřel zády o krále z Neumětel a tak, kryjíce jeden druhého, se začali bránit proti přesile, která se tu najednou objevila.

* * *

Proud koní ustal. Magdalena počkala, až se brána uzavře, a znovu se postavila před ni.

„Beta Virginis šest,“ zavelela.

Brána na Zavijavu se otevřela.

Magdalena vstoupila.

Několik desítek mužů hlídajících bránu pozvedlo zbraně.

„To jsem já,“ ujistila je. „Jak to vypadá?“ zeptala se.

Rychle jí podali zprávu.

„Běžte za Vzteklým Psem a Pandorou. Vyřiďte, že potřebujeme pomoc. Na Nusakanu se situace nevyvíjí ideálně,“ poručila.

Několik vojáků urychleně odběhlo.

Magda otevřela bránu na další svět.

* * *

„Po kolikáté jsme v beznadějné situaci?“ pootočil Drakul hlavu ke králi z Neumětel.

„Vím já?“ odrazil král z Neumětel nějaký meč, který mířil na jeho břicho.

Okolo se s duněním prokutálela balista.

„Co to bylo?“ zeptal se Drakul, který neviděl nahoru.

„Loki s ostatními svalil balistu ze svahu. Už se to hrne až k nim. Tak došlo na meče i tam.“

„Cha! A Magdalena je někde mimo, tak se korunovaný hlavy nemají možnost schovat na jinej svět,“ zasmál se škodolibě Drakul a bodl meč Mrazivému do slabiny.

„My jsme přece taky korunovaný.“

„Ale nejsme zhýčkaní. Chtěli vidět porážku Mrazivých a teď to mají.“ Drakul vytáhl meč z pištícího Mrazivého a odstrčil ho od sebe. Mrazivý spadl na záda. Drakul se rozpřáhl po dalším, ale nikde nikdo.

„Nějak se to tu uvolňuje,“ máchl mečem směrem k utíkajícím Mrazivým.

Okolo se začalo valit dolů vojsko.

„Sadirovci?“ zeptal se krále z Neumětel.

„Vypadá to tak. V poslední chvíli.“

„Jste v pořádku?“ zabrzdil u nich Žabák.

„Hele, Minelavští. Co vy tu děláte?“

„U nás je nuda. Tak jsme přišli sem.“

„Myslel jsem, že jsou to Sadirovci, co útočili na Zavijavu.“

„Ti jsou tu taky. A tisíce a tisíce ozbrojených otroků ze všech planet. Loki nás nechal čekat namačkaný v chrámu až do poslední chvíle. A pak nás vypustil.“

„Teda, ten Loki by mohl dělat hned z fleku nějakýho generála,“ zasmál se Drakul. Pak se sklonil a otřel si meč o vlasy mrtvého Mrazivého.

„Jdeme dál?“ zeptal se krále z Neumětel.

„Jdi beze mě. Já už jsem asi opravdu starej. Docela mě bolí ruka od toho máchání mečem.“

„Jo, zpohodlněl jsi. Ale můžu tě upozornit, že ruka tě spíš bolí od toho šípu, co máš v rameni.“

„To asi taky.“ Král z Neumětel si zaclonil oči, aby lépe viděl dolů.

Jízda velkoknížete Grigorije Něvského prorazila v legiích širokou průrvu a nyní se obloukem vrátila a útočila na Seleleky zezadu. Zepředu ze svahu postupovala pěchota a dlouhými kopími tlačila legie dolů. Za nimi lučištníci a muži se samostříly posílali šípy do kotle bojujících a zvyšovali úmrtnost mezi Seleleky. Vzadu dohořívalo několik stanů, které Mraziví narychlo zbudovali. V jednom to vypadalo, jako když tam stojí dvě zuhelnatělá těla, přivázaná řetězem ke kůlu.

„Nerad bych byl špatným prorokem, ale mám pocit, že vyhráváme,“ položil jim Žabák ruce na ramena.

Pokývali hlavou.

„Kdyby mi někdo před několika lety řekl, že budu válčit tisíce mil od domova na jiném světě, ne jako plukovník, ale jako král, a doma mě bude čekat zlatý drak, myslím si, že bych se pochcal smíchy,“ podíval se Drakul na zjizvenou tvář Žabáka a na unavenou tvář krále z Neumětel.

Pousmáli se.

„Ale přesto nám tu ke štěstí jeden člověk chybí,“ dodal Žabák.

Všichni tři se zadívali k obzoru, kde se v dálce černal malý proužek dýmu z nějakého velkého požáru.

* * *

„Prý to králi splatíš i s úrokem.“

Racek sledoval kohorty armád, které se vynořovaly na obzoru. „Tak to asi znamená teď...“

Nik se opatrně postavil na nohy. Pohledem projel svoji skrovnou armádu.

„To se mě teda musí bát, když proti hrstce mužů posílá takové vojsko.“

Racek se koutkem úst ušklíbl. „Jestli to měl být vtip, tak jsem se nezasmál.“

„Vyprovokovali je ti Mraziví.“ Nik se podíval směrem k západu. Bez koní se k bráně nedostanou dřív jak za dva dny. A to i když tu nechají zraněné, včetně Nika.

Podíval se na Racka.

„Někdo musí přežít. Podat zprávu.“

Racek na něho koukal.

„Nech nás tady a zkus se dostat k bráně,“ pokračoval Nik.

Racek ho dál sledoval. „A tam jako co? Jsou tam Mraziví a Selelekové. A když se dostanu dovnitř, jak otevřu bránu? To dokážeš jen ty.“

Nik sykl. Tohle si ani neuvědomil.

Znovu se otočil ke královskému vojsku.

„Budou tu tak za půl hodiny. Doženou nás vpodvečer. Pokud nepošlou napřed jízdu.“ Otočil se na Racka.

„Nepošlou. Král miluje štvanice. Bude nás štvát až k bráně. A ve chvíli, kdy uvidíme cestu ven, nám nemilosrdně dupne na krk.“

Nik se otočil směrem na západ k bráně.

„Valí se mlha.“

„Ty jsou tady časté. Ne sice v tuhle dobu, ale objevujou se.“

„Mohli bychom mu v tý mlze zmizet.“

„Nejsme galéra,“ zasmál se hořce Racek.

„Já moc utíkat nemůžu. A stejně jde po mně. Zkusím ho zdržet a vy se pokuste v tý mlze zmizet. Alespoň jeden musí přežít a podat zprávu na Sadiru.“

Racek pochybovačně zakroutil hlavou. „Je to tak tři sta na jednoho.“

Mlha houstla a přibližovala se.

„Jako na Benetnaši,“ trpce se pousmál Nik. „Mým osudem je zhebnout v mlze.“

Nad hlavou se mu ozvalo vypísknutí. Automaticky zvedl hlavu a sledoval sokola v letu.

„Možná není všechno úplně ztraceno,“ napadlo ho.

Znovu se podíval na mlhu a překvapilo ho, jak je hustá. Pak se v ní začaly objevovat stíny a najednou z ní pomalým klusem vyjelo několik jezdců na krásných koních.

Sledoval je, jak se přibližují, a pomalu je začal rozeznávat. Opatrně si stoupl na jednu nohu.

„Jdete akorát,“ řekl jim, když dojeli.

„My víme,“ odpověděl Loki.

„Ten sokol?“ kývl Nik hlavou k obloze.

„Je můj,“ usmála se Magdalena.

„Dával nám zprávy,“ pokývala hlavou Pandora.

„Hlídal tě.“ Mordechaj pohladil svého koně po krku.

„A Mraziví?“

„Jo, Mraziví...“ začal Drakul.

„To už je minulost,“ dopověděl král z Neumětel.

„Šlo to rychle.“ Kleofáš si zaclonil rukou oči, aby viděl k obzoru.

„Světy jsou svobodné.“ Velkokníže Grigorij se bolestivě kroutil a ztěžka dýchal.

„Zavijava je dobyta,“ zívl Žabák.

„Ledová královna mrtvá.“ Šáh Harun al Rašíd si upravoval zlatem vykládané roucho a vůbec se na Nika nedíval.

„Otroci svobodní.“ Popravčí se nadzvedl v sedle.

„Zbývá jen splátka dluhu, kterou jsi slíbil jednomu králi.“ Marie jemně naznačila polibek.

„Tak na co tu, kurva, čekáme?!“ rozčílil se Vzteklý Pes.

Magdalena se otočila v sedle a lehce foukla do mlhy. Ta se začala zvedat.

Nejprve nebylo vidět nic. Pak se v řídnoucí mlze začaly objevovat první postavy na koních. Jak mlha ubývala, postav bylo více a více. Až nakonec stálo v tichosti obrovské vojsko nevídaných rozměrů. Tisíce a tisíce tichých vojáků. Bez hnutí čekaly na rozkaz. Nik s ohromením sledoval vlající prapory jednotlivých pluků.

„Kde jsme nabrali tolik vojska?“ zeptal se překvapeně.

„Nikde,“ pokrčila rameny Pandora. Kývla na Magdu. Společně seskočily z koně a udělaly pár kroků před Nika.

Tygrasovo vojsko stálo kus od nich. Výkřiky děsu a překvapení doléhaly až k nim. Koně se plašili, mezi pluky vládla panika.

Pandora s Magdou si stouply vedle sebe a pevně se chytly za ruce. Pak v jedné vteřině prudce mávly rukama nahoru a dolů.

V první chvíli to nevypadalo, že se něco děje, ale najednou se pár metrů před oběma čarodějnicemi objevila na zemi malá vlnka. Pomalu se vydala směrem k Tygrasovým vojskům. Jak se k nim blížila, zrychlovala a zároveň rostla.

V polovině cesty už měla velikost a rychlost běžícího králíka. Ve dvou třetinách už přerostla vzrostlého kance a těsně u Tygrasova vojska už dosáhla velikosti člověka.

Jako obrovská páka podjela vlna pod vojsko a vyhodila koně i s jezdci do výše několika metrů.

Vojáci létali vzduchem a řvali strachy. Koně řičeli a padali mezi vojsko, drtíce svojí vahou vše živé.

Magda a Pandora zvedly znovu ruce a vyslaly další vlnu.

Vojsko krále Tygrase se vydalo na panický úprk. Koně bez jezdců se vzpínali a pobíhali všude kolem. Jezdci, pěšáci a lučištníci se snažili zběsilým úprkem utéct z dosahu vlny.

Magda a Pandora se otočily. Na čelech krůpěje potu.

„Pánové, teď je to na vás.“

Vzteklý Pes zvedl ruku a ukázal před sebe.

Ozvalo se dunění kopyt. Nik se otočil.

Z jezdců vyrazil každý pátý. Ostatní se pomalu začali rozplývat.

„Kouzlo iluze,“ pochopil Nik. „Namnožily jste vojsko.“

„To my ne, to strach. Ten má velké oči,“ usmála se unaveně Magda.

„Přesto je to slušná armáda,“ zavolal Nik, ale jeho slova zanikla v dunění kopyt.

Sledoval obzor a pozoroval utíkající nepřátele. Pak se otočil zpět.

„Zničili jste všechny Mrazivé?“ zeptal se.

„Všechny. Nepřežil skoro žádný Selelek. Ti bohužel nechápou, co to je složit zbraně. Ale zajali jsme několik desítek Mrazivých.“

„Loki?“ Nik se otočil k malé postavě na koni. „Bylo to dobře vymyšleno.“

„Co?“

„S tím kuchařem. Až za dlouho mi došlo, že to je z jiné hlavy.“

Loki se díval svrchu na Nika a usmíval se.

Z dáli se ozval řev, jak Vzteklý Pes se svým vojskem dostihl první Tygrasovy muže.

„Bude to dobrý boj.“ Otočili svůj pohled do dálky.

„Žádný boj. Budou to jatka. Kdo včas nezahodí zbraň a nepadne do prachu, nemá proti Nesmrtelným šanci.“

„Tygras nám asi uteče a zabarikáduje se ve svém hradě,“ zamračil se Racek.

Nik se podíval směrem k přístavu a počítal kotvící lodě.

„Jak jsi to tehdy říkal? Na koni jsi v hlavním městě za deset dní a po moři za pět?“ zeptal se.

„Při dobrém větru ještě dřív.“

„Vojsko si odpočine a Magda mi může dát dohromady zraněnou nohu a ruku.“

„Nejenom tobě. Je tu hodně zraněných. Grigorije jsme vytáhli polomrtvého zpod koně, král z Neumětel má v sobě ještě pořád kus šípu a tady Šáh, no, to je snad vidět na první pohled,“ ukázal Drakul na krvavý šrám táhnoucí se Šáhovi přes celý obličej.

„Co to bylo? Meč Mrazivého, nebo sekera Seleleka?“ zajímal se Nik.

„Ani jedno, ani druhé. Ozdobné kování vrat chrámu. Uskakoval jsem před naší jízdou, zamotal se do toho pozlaceného pláště, co jsem měl na sobě, a spadl jsem obličejem na dveře.“

„Takže, tentokrát se asi léčení nevyhnete, Výsosti,“ usmál se Nik.

„Rozhodně by se to na rodinném portrétu moc dobře nevyjímalo.“

„Královské fregaty se začínají připravovat k vyplutí. Pokud chceme vyplout na jejich palubě, měli bychom si pospíšit,“ přerušil Racek rozhovor.

Tygras uštval několik koní. Jako zběsilý se hnal a za šest dní dosáhl svého hlavního města.

„Zasraní Bělovlasí! Za tohle všechno můžou oni. Tohle jim spočítám,“ zuřil.

„Zavřete bránu!“ zařval na stráž, aniž kontroloval, zda je jeho rozkaz splněn. Proběhl liduprázdným nádvořím, seskočil z koně a rozrazil dveře hradu. „Rychle, maršálky a komořího! Připravte se na obléhání. Je jich jak kobylek,“ štěkl na sluhu ve dveřích. „Všichni do trůnního sálu!“ zařval do liduprázdné chodby.

Dva vojáci mu s prkenným úsměvem otevřeli dveře trůnního sálu. Proběhl okolo a začínal mít pocit, že tu něco nehraje.

Na jeho trůně někdo seděl. Jak se pomalu přibližoval, měl dojem, že ho poznává.

Ten nový seděl na jeho trůně a na hlavě měl jeho korunu. Mile se na krále usmíval.

Za králem stála hubená postava v roztrhaných hadrech.

„Pane,“ pokynula hubená postava králi, „jmenuji se Ahonik a přišel jsem splatit účet.“

Král se zastavil. Rozhlédl se okolo a viděl jen vojáky v cizích uniformách. Otočil se zpět, ale dveře byly zavřené.

„Tady jsme!“ zavolal Nik na krále. „Máte tu čest být prvním člověkem, kterého na své audienci přijal nový král, Racek První...“ Nik se nejistě podíval po Rackovi. Ten kývl a koruna mu sjela dopředu.

„Ty nejsi král, ty jsi pirát!“ zařval král a ukázal prstem na Racka.

„Byl jsem pirátem. Ale osud mě posadil do tohoto křesla a na hlavu mi dal tuto korunu. Svět se mění,“ usmál se Racek. „Rychle se mění. A ty už nejsi král. Jsi jen otrok. Je to tak, můj dobrodinče?“ zeptal se Nika.

Nik kývl. „Ano. Ale nemá na otroka nějaké moc vznešené šaty?“ Pokýval prstem na vojáky opodál. Ti přiskočili a během chvilky stál před nimi král nahý. Třásl se vzteky a ponížením.

„Už to vypadá lépe,“ připustil Ahonik. Pak sáhl pod hadry a chvilku tam lovil. Pak něco hodil králi k nohám.

„Bederní rouška,“ poučil krále. „Být tebou, dám si ji rychle na sebe, hodně lidí by bylo překvapeno, že chlap s takovýmhle směšným nástrojem mohl vládnout takové říši.“ Zasmál se a zatleskal.

„Pošlete pro kata,“ poručil.

Kat přišel za chvíli. Nevěděl, před kým se má hrbit, tak šel pro jistotu v předklonu.

„Tady tomuhle otrokovi okovy, otrocký obojek a hlavně, ohol mu ten směšný plnovous a zbav ho vlasů,“ poručil Nik a ukázal na Tygrase.

Kat s úklonou zmizel. Za chvíli byl zpátky.

„Jestli ty okovy budou nějaké volné, nebo moc lehké, víš, co tě čeká.“

Kat nevěděl, a proto se bál ještě víc. Zakoval krále do želez. U vousů a vlasů se zarazil.

„Problém?“ zeptal se Nik.

„No, otrok, který se nedokáže zbavit porostu sám, si zaslouží, aby se mu vlasy a vousy upálily.“

„Výsosti?“ zeptal se Nik Racka.

„Nehodlám tenhle způsob odvšivování rušit,“ pokývl rukou Racek.

Král omdlel. Kat se nad ním sklonil s rozpáleným železem.

„Moment. Byl bych rád, aby byl přitom při vědomí. Možná tu bude trochu smrdět spálený maso a trochu tu někdo bude řvát bolestí, ale pokud se na to někdo necítí, může odejít.“

Zatímco kat křísil krále, místnost se pomalu vyprázdnila.

„Budu někde u žrádla.“ Racek si sundal korunu a pověsil ji na ozdobu opěradla trůnu. V místnosti zůstal jen kat, bývalý král a Ahonik. Nik si opatrně sedl na trůn a vzal si korunu do rukou. Chvilku si ji prohlížel a potom ji pověsil zpátky na opěradlo.

„Tak do práce,“ pokynul katovi. „A chci, aby to bylo slyšet až na nádvoří.“ Předklonil se dopředu.

„Co to bylo za příšerný řev?“ zeptala se Pandora, když Nik sešel do hodovní místnosti.

„Nechal jsem oholit a ostříhat jednoho otroka.“

„Někteří se se svým vousem těžko loučí,“ pohladil si král z Neumětel svůj upravený plnovous.

„Co jsi udělal s králem?“

„Otroka.“

„Otroka?“

„Otroka. Když jsem mohl být otrokem já, nevím, proč by nemohl být otrokem i jinej král.“

„To se nedivím, že tak řval, když jsi ho nechal oholit.“

„Když tě holí a stříhají žhavým železem, řveš stejně jako obyčejnej pohůnek.“

V místnosti zavládlo tíživé ticho. Nik si vzal ze stolu kus nějakého ovoce a kousek si ukousl. „Kat to vzdal po pár minutách,“ pokračoval. „Tak jsem se slitoval. Myslím nad tím katem. A dodělal jsem práci za něj. Myslím si, že tenhle král nebude mít takovou výdrž, jako jsem měl já.“

Nikdo nepromluvil.

„Tak co?“ Nik dál ukusoval z neznámého plodu. „Pořád si myslíte, že jsem se změnil?!“

Všichni mlčeli. Nik vztekle mrštil ovocem proti zdi, vstal a odešel ze sálu. Sledovali skvrnu na stěně.

Drakul vstal a otočil se k východu.

„Nech ho.“ Magda se dala znovu do jídla. „Teď chce být sám.“

„Jak to víš?“

„Prožila jsem si něco podobného. Myslel si, že se tím zbaví bolesti v srdci, ale nezbavil.“

„Ale…“

„Potřebuje se vybrečet.“

22

Nik se vrátil za chvíli. Oči měl červené a všem se omluvil za nepřístojné chování. Posadil se do kouta a v zamyšlení uždiboval kousky jídla.

Pozvedávali číše na znamení vítězství.

„Co budeš dělat?“ zeptal se Loki Nika.

„Nevím. Asi budu cestovat mezi světy. Rád bych se podíval na Zavijavu, planetu Mrazivých. Než ji uzavřeme.“

„Uzavřeme?“

„Ano. Tak, jako to kdysi udělali původní lidé.“

Loki přemýšlel a ostatní s ním. „Víš něco, co my nevíme?“

„Ne. Ale když jsem je měl pod zámkem, chodil jsem je sledovat. Zajímala mě ta nenávist, kterou k nám mají.“

„A přišel si na něco?“

„Ano. Ale to řeknu až na Zavijavě.“

„Tak tedy na Zavijavu,“ pozvedli číše. „A potom?“

„Nevím,“ pokrčil rameny, „slíbil jsem Matějovi, že mu ukážu, jak se loví ryby.“

„Magda vyprskla lehce do číše a i Loki s Pandorou se pousmáli.“

„A co Muž bez tváře? Už tě neláká?“

„Láká. Ale nevím, jak se k němu dostat.“

„Máš přeci ten pergamen od doktora. Tak se poděl o tajemství.“

Kývl na sluhu a nechal si donést svoji brašnu. Chvilku šátral a pak vytáhl zmačkaný pergamen.

„Tady to je,“ hodil ho na stůl. „Nevím si s tím rady.“

Sklonili se nad svitkem. Pandora začala polohlasem předčítat:

„Až budeš číst tento dopis, je jisté, že jsem mrtev.

Leč není proč truchlit, žil jsem dlouho a můj život nebyl zbytečný.

Ale nedá se nic dělat, musíš najít sám bez mé pomoci toho, kdo stvořil proroctví, které se, jak vidím, začíná naplňovat.

Muž bez tváře je dobře ukrytý, málokdo ho viděl a mohl s ním mluvit.

A k tomu, aby se ti ho podařilo najít, by ti měl pomoci tento dopis.

Kde tedy hledat?

Grimoár, tajemný spis, který jsi objevil, by tě tam měl dovést.

Ale pozor si dej.

Může ti cestu ukázat.

Může tě do slepé uličky zavést.

A záleží jen na tobě, jestli cestu najdeš.

Anděl to není, kdo zuby cení.

Na jejich úpatí konec je cesty.

Dům svatý, co dveře nemá.

Ruiny obcházej, až cestu najdeš.

Otvorem ve zdi vstup.

Málo už času do konce cesty.

Enigma na stěně ti mnohé napoví.

Do středu dál tvoje cesta tě povede.

Až cestu dolů najdeš,

Erbem staré krve bránu otevři.

Šest dní trvalo původnímu člověku, než stvořil svět. Sedmý den odpočíval. Udělej to také tak.

PS: Snad jsem to napsal tak, abys to pochopil. Pokud ne, je to má vina, po tom tvém rumu mi to jde dost špatně.“

„To druhé je jasný popis cesty. Podle mě to je, kam se máš dát, až vylezeš z brány.“ Drakul si otočil židli tak, aby měl opěradlo před sebou. Nik si vzpomněl, že takhle ho viděl sedět poprvé na hradě mladého knížete. Tehdy byl Nik ještě otrok a Drakul kapitán.

„Typicky vojenské,“ zabručel. „Kryjou si tak břicho.“

„Co?“ zeptal se Drakul.

Říkal jsem, jak sis obrátil tu židli opěradlem dopředu. Děláš to často. Je to, myslím, typicky vojenský zvyk, abys měl kryté břicho,“ vysvětloval Nik.

„Hovno,“ vyvalil na něj oči Drakul. „To dělám proto, že když sedím normálně a ožeru se, tak padnu dozadu i se židlí a praštím se do zátylku. Ale když sedím takhle, nemůžu dát nohy k sobě, takže nemůžu vstát, a když se zakloním, tak jen sjedu dolů se židle a narazím si maximálně zadek.“

„Aha,“ pochopil Nik, „to je dobrý nápad. Možná by bylo dobrý ještě dávat dozadu polštářek.“

„Bavili jsme se o Muži bez tváře. Kudy musíš jít, až vylezeš z brány?“ přerušila Magda jejich opilecké plánování.

„Já?“

„Pro tebe to bylo.“

„Dobře, cesta se dá najít, ale která to je planeta?“

Loki sebral pergamen a postavil se s ním k oknu.

„Přes světlo nic neuvidíš, tohle je jen opis, originál mám na Benetnaši. A prosvěcoval jsem ho také. Dokonce i nahříval.“ Nik zamračeně sledoval Lokiho.

„Nic nemusíš nahřívat. Je to Alamak a heslo je Gamma Andromedae šest,“ hodil Loki pergamen na stůl.

Všichni ztichli a znovu se sklonili nad pergamenem.

„Jak jsi na to přišel?“

„Musíš vycházet z toho, že doktor nebyl žádnej kryptolog. Proto to je něco jednoduchého. Stačí přečíst první písmena vět. Navíc ti to seřadil, aby tě to trklo přímo do obličeje.“ Loki vzal ze stolu pohár s vínem, opatrně si přičichl a podíval se skrz něj proti světlu. Pak se znovu otočil k ostatním. „Pil už někdo z této láhve?“ zeptal se.

„Skoro všichni. Jestli se budeš takhle pořád bát, umřeš od strachu dřív, než tě někdo otráví.“

Loki opatrně spustil do vína malý bezoárový kamínek na řetízku a teprve potom se opatrně napil. Chvíli válel víno po patře.

Znovu se sklonili nad pergamenem.

„Alamak?“ Mordechaj zakroutil hlavou.

„Nelíbí se ti to?“

„Pokud vím, tak Alamak patří mezi mrtvé planety.“

„Myslíš zlikvidované?“

„Ano. Je to planeta, kterou zničili jako první. Je tam jen vítr, který fouká a roznáší prach se žravkou. Nic jiného živého tam není.“

„Myslel jsem, že Muž bez tváře je stále naživu.“

„Proroctví je staré pár desítek let. Nemůže žít.“

„Dobře, ale proč by mi psal doktor cestu na Alamak?“

„Nevím. Třeba jsi ji po něm chtěl.“

„To by napsal jinak. Možná tam bude nějaká zpráva.“

„Možná,“ pokýval Mordechaj hlavou.

Nik přemýšlel.

„Ty tam chceš jít?“ zeptala se Pandora.

„Jistě.“

„Teď?“

„Co nejdříve.“

„Je to mrtvá planeta. Podle toho popisu to bude trvat několik dní a výsledek je nejistý.“

Nik pokrčil rameny.

„Co mohu ztratit? Ztratil jsem království a získal jsem celý svět. Ale ani celý svět mi nevrátí to, o co jsem přišel tady,“ poklepal si do míst, kde měl srdce. „A jediný, co mi může od týhle bolesti pomoct, je něco dělat. Proto se zítra vracíme.“

„Zítra bude špatný počasí pro cestu na lodi. Protivítr.“

„Také nejedeme na lodi. Mám tady ještě jeden nezaplacený dluh.“

Hospodský měl od královského přepadení lehké spaní. Proto, když uslyšel praskání dřeva, vyběhl k požáru jako první.

Rozrazil dveře a před hospodou se překvapeně zastavil.

„Hoří, zámek hoří!“ zařval do okolí.

Nikdo se neozval, dokonce i svíčky, co viděl ještě svítit v některých okenicích, rychle zhasly. Obyvatelé si dávno zvykli, že míchat se do cizích věcí bývá bolestivé.

Hostinský potlačil nutkání vběhnout zpátky do hospody a zabouchnout za sebou dveře. Místo toho se opatrně a potichu plížil k požáru.

Zámek opravdu hořel. Plameny polykaly vše, co mohly pozřít. Střecha zámku se již na několika místech propadla a k nebi stoupaly miliony jisker.

Poblíž požáru sedělo na koních několik postav.

Hospodský udělal neopatrně několik kroků vpřed. Jeho bílá noční košile svítila ve tmě, a tak si ho během okamžiku všimli.

Jedna z postav se oddělila a na koni přijela až k němu. Stáhla kapuci a seskočila s koně.

„Vracím dluh, příteli,“ ukázal Nik bradou na několik koní přivázaných ke kašně.

Hospodský, stále oněmělý nečekanou návštěvou, udělal několik kroků ke kašně.

„Ale... Ale to jsou královi koně,“ zašeptal.

„Král Tygras už dokraloval. Ale jestli na tom trváš, můžeš si mu o ně říct sám,“ ukázal Nik palcem na vůz, na kterém byla klec. V kleci byla postava otroka jen v roušce. Držela se za mříž a sledovala požár.

Hospodský udělal několik kroků ke kleci.

„Výsosti?“ zeptal se opatrně.

Postava se otočila k hospodskému. Po vesnici se roznesl výkřik hrůzy a děsu.

Hospodský seděl na zemi a pozpátku, jako rak, se snažil dostat z blízkosti bývalého krále.

Couval, až se zarazil o něčí nohy.

„To je… To je král Tygras?“ zeptal se.

„Jistě,“ sklonil Nik hlavu k hospodskému.

„Jaké příšerné kouzlo mohlo tohle způsobit?“

„Kouzlo?“ podivil se Nik. „Žádné. Jen obyčejné holení. Zahřáté na trošku vyšší teplotu.“ Ustoupil od hostinského a ten zůstal ležet na zemi.

„Jedeme dál, přátelé,“ nasedl Nik zpátky na koně. „Co jsem chtěl, to jsem udělal.“ Otočil koně a vydal se na cestu. „Zapalte pochodně. Pojedeme přes noc, ať jsme tam dřív, než ty lodě. Dal jsem si sázku s Rackem a rozhodně nehodlám prohrát.“

Vyrazili. Když Nik míjel hostinského, zalovil ve vaku a něco mu hodil.

„Na. Vem si to. Nikdo to nechce. Racek tvrdí, že by nemohl jezdit na lodi, a ostatní si myslí, že mají dost.“

Hostinský uchopil to, co mu Nik hodil. Pomalu to zvedal proti světlu, které vydávaly plameny požáru, a stále nemohl uvěřit tomu, co má v rukou.

Je možné, že by nikdo nestál o královskou korunu?

Ozvalo se kodrcání kol o dlažbu. Hostinský se otočil a pohlédl na vůz s klecí. Tygras se držel mříží a sledoval ruce hostinského s neskrývanou touhou.

Epilog I.

Nik počkal, až mu přinesou křeslo.

Pohodlně se v něm usadil a čekal. Byl oblečený do skvostné kožešiny, která sloužila hlavně jako dekorace, protože pod ní měl otlučené a omlácené brnění.

Ledový vítr mu bičoval tváře a zvýrazňoval jizvy v jeho obličeji. Než zasunul ruce do rukávů, krátce na ně pohlédl. Byl to jediný kousek těla, který zůstal bez poskvrnky. Přestože prošly mnoha ranami a zohavením, stále se nepředstavitelně rychle hojily.

Za ním se postavila Magdalena a Pandora, každá z jedné strany. Za nimi Loki, král Drakul a král z Neumětel, velkokníže Něvský a Mordechaj. Vzteklý Pes se svými nezbytnými důtkami.

Několik knížat a vyslanci od šáha Rašída a krále Kleofáše. Potom sluhové a vojáci.

Stáli, zatímco on seděl. Sledoval mrazivou krajinu na Zavijavě, kde se vítr proháněl a drobně si pohrával se sněhem.

V dálce se zvedal sloup dýmu, jak dohořívalo jedno z měst Mrazivých. Okolo procházeli vojáci, otřepaní veteráni z desítek bojů. Dávno si už odvykli zdravit jásotem své vůdce, dokázali vykonat rozkaz, aniž bylo potřeba ho vydávat, a sami poznali, kdy je třeba útočit a kdy se bránit. Nejzocelenější armáda, jež prošla smrtí a vrátila se od bran stínů, vycvičená Vzteklým Psem na pouštích Sadiry i na ledových Barbarských pláních.

Procházeli, aniž se zastavili, a spořádaně vcházeli do mezihvězdné brány, která je tentokrát neodváděla na jiné světy, ale vedla domů.

Nik je mlčky sledoval a v jeho pohledu bylo víc, než kdyby jim kynul a pozdravoval je. Byl na ně hrdý a bylo to na něm vidět.

Pomalu procházela tato zvláštní přehlídka. Na konci šly speciální oddíly. Vojáci převlečení za otroky, oblečení v hadrech, ale o to nebezpečnější, ti nejlepší z nejlepších, kteří zasévali mezi otroky semena vzpoury, ti, kteří zabíjeli dozorce a krysáky, organizovali útěky otroků, zjišťovali od Mrazivých hesla ke vstupu na jiné světy a přitom trpěli stejně jako ostatní otroci.

Když i ti prošli, Nik pootočil hlavu. Stál tam hlouček několika desítek Mrazivých. Byli k sobě přivázáni řetězy, na sobě potrhané oblečení a zničené brnění. Nik se opatrně nadzvedl a sluhové okamžitě pootočili křeslo tak, aby nemusel otáčet hlavu.

I teď Nik ještě chvíli mlčel. Sledoval nepřítele, jemuž se v očích stále zračila zlost a nenávist.

Nakonec, když už to čekání trvalo dlouho, se Nik předklonil a ještě víc se zahleděl do hloučku nepřátel.

„Vždycky,“ začal, „vždy jsem si kladl otázku, co způsobilo to, že nás tak nenávidíte. Kolikrát jsem přemýšlel, co vám původní lidé museli udělat, abyste k nám chovali takovou nenávist. A pak jsem přišel na odpověď.

Neudělali vůbec nic.

A to je to nejhorší, co mohli udělat.

Když zde totiž před mnoha a mnoha lety původní lidé vytvořili hvězdnou bránu, tak jste tady již žili. V primitivních podmínkách jste chytali ryby a jiné potvory, co žily ve vašem moři. Oblékali jste se do toho, co vám moře poskytlo, a hlavně jste trpěli. Nejenom nepřízní počasí, ale i drsnou florou a faunou této země. Obrovští mořští tvorové ničili vaše čluny, a co víc, drsní bílí hadi se plazili za dlouhých mrazivých nocí a požírali vás a vaše vejce. S vašimi primitivními nástroji, které pocházely většinou jen z kostic mořských tvorů, jste je nedokázali porazit.

A pak přišli lidé. Vylezli z té brány. Spokojení, klidní. Možná jste je napadli a oni vás odrazili, aniž vám ublížili. Nestáli jste jim ani za to, aby vás zabili. Jenom vás zkoumali. Potom po nějakém čase zmizeli. Prostě odešli. Zařadili vás mezi primitivní obyvatele této planety, kteří ještě nedozráli k tomu, aby jim bylo nabídnuto přátelství a pomoc.

A zase uplynula staletí. Kolikrát asi vaši předkové zkoušeli vstoupit do brány, kolikrát doufali, že se někdo objeví. A stále nic. Jen brána, temná, výsměšná a nezničitelná tam stála a připomínala vám to, že jste tak ubozí, že s vámi nikdo nenavázal ani kontakt.

Proto jste začali lidi nenávidět. Stejně jako okolní krajinu, jako cokoliv, co nebylo z vašeho rodu.

A najednou se stala ta náhoda. Jeden čaroděj tehdy promluvil s Mužem bez tváře a on mu dal hesla na různé planety. Mezi nimi nejspíše i na tu vaši.

Nemůžeme vyčítat Muži bez tváře, že mu ta hesla prozradil. Možná ani nemohl jinak.

Tehdy ten čaroděj otevřel bránu na váš svět a vstoupil. Byla to nejspíše jen zvědavost. Nebál se, byl přeci čaroděj. Jaké asi muselo být jeho překvapení, když zjistil, že na vás jeho kouzla neplatí.

Zajali jste ho. Donutili ho otevřít bránu na jiný svět. Tenkrát jste asi vstupovali mírumilovně. Nebo jste se jen tak tvářili. Možná vám místní lidé dali nějaké dary, možná jste si je vzali násilím. Ale v každém případě se vám dostalo do rukou obrovské bohatství. A to bohatství se jmenovalo železo a oheň.

Protože na vaší planetě, stále pokryté ledem, se nedají těžit kovy, a dost možná jsme i teď pouze na obrovské kře a není možné tu rozdělat oheň, muselo to být pro vás jako dar z nebes.

A s těmito dary jste se najednou mohli lépe bránit. Kopí a meče lehce pronikaly kůží obrovských hadů a šípy s ocelovými hroty probíjely lépe pancíře dravých ryb než ty vaše z nabroušených kostí. Navíc, nemuseli jste jezdit daleko na moře na lov ryb v lehoučkých člunech, když jste měli dost potravy z jiného světa.

Začali jste se množit. Asi mnohem rychleji, než si dokážeme představit. Najednou vás neohrožovali bílí hadi. Neumírali jste po desítkách v děravých člunech. A bylo vás víc a víc.

Začali jste kolonizovat.

Ne, vy jste nezačali kolonizovat, vy jste začali ničit. Rozhodli jste se vyhubit vše, co lidé stvořili, jako akt pomsty za to, že jste jim tehdy nestáli ani za to, aby se vámi zabývali.

A dařilo se vám to. Dařilo se vám to proto, že lidé zdegenerovali. Přestali osídlovat světy. A vy jste věděli, že pokud se vám podaří dostat na původní planetu lidí, tak v hlubinách této původní země je velký kus prahmoty. A pokud se k prahmotě dostanete, můžete s ní znovu osídlit mrtvé planety. Ale tentokrát tak, jak budete chtít vy. K obrazu svému.“

Nik se odmlčel, vytáhl ruce z rukávů a dýchl si na zkřehlé prsty. Slyšel, jak za ním křupe sníh, když někdo přešlápl. Rozhodl se to neprodlužovat.

„Ale to se vám naštěstí pro nás nepodařilo,“ pokračoval. „Byli jste poraženi a vaše žalostné zbytky jsou teď tady, zpátky na vaší rodné planetě. Jste odsouzeni k tomu, k čemu vás už kdysi odsoudili původní lidé. K osamocení. Zůstanete tu. Váš příběh bude vepsán do všech učebnic dějin pro budoucí generace proto, aby naši potomci věděli, jak s vámi bojovat a jak vás porazit, kdyby se vám náhodou podařilo dostat se ze Zavijavy. Ale heslo na Zavijavu bude změněno. Tak, aby pokud možno nikdo nemohl na váš svět znovu vejít a vy se jeho prostřednictvím nedostali ven.“

Nik povstal a sluhové okamžitě odnesli křeslo.

„Dobře si nás prohlídněte, jsme poslední potomci lidí, které uvidíte. Na celé Zavijavě není ani jeden člověk, ani jedna bytost z hmoty, kterou lidé stvořili. Je to tak?“ zeptal se Pandory.

Ta kývla.

Potomci lidí se otočili a pomalu začali procházet branou. Nik se obrátil k Pandoře. Ta vytáhla z rukávu velkou křišťálovou kouli. Když se člověk do ní zadíval, viděl, že je celá černá. Pouze v jednom místě svítil malinkatý bod. A když se díval na svítící bod pozorněji, začal mít pocit, že koule se zvětšuje a on se k bodu přibližuje. Nakonec se bod rozpadl na několik malých světélek, které jedno po druhém zhasínaly. Až nakonec zůstaly jen tři.

Nik otočil hlavu od koule. Na Zavijavě zůstali z výtvorů lidí jen on, Magdalena a Pandora.

Ještě jednou si pořádně prohlédl kouli, jestli neuvidí někde jinde nějaký svítící bod, ale nikde nic.

Znovu se podíval po ledové planetě a vykročil k bráně.

Mrazivý za ním něco vykřikl.

„Klíč k těm řetězům?“ otočil se Nik. „Tak ten je na Sadiře.“ A vkročil do brány.

Vystoupil jako poslední. Otočil se a čekal. Až když brána ztmavla, vyrazil za ostatními.

Epilog II. - Muž bez tváře

Nik stál znovu před branou.

„Gamma Andromedae šest,“ pronesl potichu.

Brána se otevřela.

Někdo mu poplácal na rameno. Přes brnění to znělo jako bouchání na víko rakve.

Nadechl se a vstoupil. Tentokrát to bylo těžší než jindy. Vítr s pískem ho málem porazil a podivný pocit lehkosti mu nepřidal na jistotě.

„Jsem na Alamaku,“ pomyslel si.

Vykročil. Čekala ho dlouhá cesta. Cesta zničenou planetou, kde prudký vítr s prachem a žravkou znemožňoval jistější chůzi.

Po několika krocích měl jasno. Opravdu byl lehčí. Vypadalo to jako výhoda, ale při prudkém větru to spíše vadilo. Rozhodl se nevyčkávat.

Zorientoval se podle dvou hor, které viděl mezi poryvy větru a prachu. Ďáblovy zuby. Vypadaly spíš jako zuby zmije.

Vykročil k nim.

Přes brnění se mu špatně dýchalo a vítr mu podrážel nohy. Prach se mu sypal do záhybů brnění a drhl a bránil v pohybu. Žravka se lepila na místa nekrytá brněním a černala při dotyku s kyselinou.

Šel pomalu a rozvážně. Přemýšlel, zda se nemá vrátit a počkat, až strom života urodí své jediné semeno za rok a on by ho případně zasadil tady. Pak by musel ale zase čekat. A to on nedokázal. Navíc, na záchranu světů bylo více adeptů.

Po nějaké době si udělal přestávku. Nevěděl, jak dlouho šel, na Alamaku den a noc trvaly jinak dlouho než na Sadiře.

Z batohu na zádech vytáhl tenký plášť a udělal z něj primitivní stan. Pečlivě zkontroloval, zda těsní, a opatrně si sundal helmu. Napil se vody a něco pojedl. Vyčistil skla brýlí. Pak si znovu helmu nasadil, složil stan a vyrazil dál.

Blížil se večer. Náhle vítr ustal na několik vteřin. S úžasem se zahleděl na obrovské červené slunce, které zapadalo za obzorem. Pak zmizelo.

Nastalo přítmí, ale ne úplná tma. Zvedl hlavu. Nad obzorem zářily dvě jasné hvězdy. Ne, nebyly to hvězdy, byla to slunce. Tahle planeta měla tři slunce.

Sledoval je chvíli, než se vítr znovu rozeřval a zahalil výhled prachem.

Šel ještě dál. Orientoval se podle citu. Za chvíli se šero změnilo v tmu a nastala temná noc. I zbývající slunce zapadla.

Šel a šel. Mechanicky kladl jednu nohu před druhou. Cítil jen skřípání písku a víření prachu pod nohama. Chůze byla těžší a těžší. I vítr začal ustávat. Nakonec utichl docela.

Nemohl už hýbat nohama, tak se posadil. Protože vítr z nějakého důvodu ustal, nerozbaloval stan, jen si sundal helmu. Chvíli hrabal v batohu a pak zvedl láhev s vodou. Byla plná, těžká. Proto byl překvapen, když ji během chvíle vypil.

Znovu zahrabal v batohu, dokud nenašel jinou láhev. Ta byla mnohem těžší.

Vrátil láhev zpět a zkusil se zvednout.

Šlo to ztěžka. V noci se přitažlivost zvýšila. Možná proto ustal ten vítr.

Měl malé znalosti z astronomie, ale i ty stačily k domněnce, že za to může obrovské slunce na druhé straně planety.

Nemělo tedy cenu cestovat v noci.

Nasadil si helmu a vsedě, jak se kdysi naučil jako otrok na Sadiře u Mrazivých, usnul.

Probudilo ho šustění prachu na brnění. Svítalo.

Rychle se zvedl a vyrazil. Nastal druhý den jeho putování na Alamaku.

V noci si opět odpočinul a třetí den dorazil k cíli svého putování. Ruiny obrovského kláštera ukazovaly, že je na správném místě.

Pomalu obcházel zborcené budovy a hledal. Vchod byl zasypán, ale malá díra ve zdi byla stále vidět. Chvíli odhrnoval prach a písek, který ji málem zasypal, a pak se protáhl dovnitř.

Bylo tam ticho a tma. Vtáhl za sebou batoh a chvíli v něm hrabal. Opatrně vytáhl malou lahvičku se žravkou. Svítila skoro neznatelně, na Benetnaši byl tedy den, to mu moc světla neposkytne. Sáhl znovu do batohu. Vytáhl dvě baňky. Opatrně začal přelévat obsah jedné do druhé. Ozvalo se bublání a místnost zahalilo modrozelené světlo.

Nik uložil jednu baňku zpátky do batohu a tu druhou položil do nánosu prachu na zemi. Sundal si helmu a přejel si obličej vlhkým hadrem. Pak helmu i hadřík uložil, vzal batoh i baňku se světlem a vyrazil.

Šel najisto dlouhou chodbou. Místy byla částečně zavalená, ale projít se dala.

Mírně se svažovala dolů.

Po chvíli přišel do velkého sálu. Byl na místě. Skoro.

Pozvedl baňku se světlem do výšky a stoupl si ke stěně. Byla pokryta prastarým runovým písmem. Přistoupil blíž, aby rozeznal runy.

„Před mnoha a mnoha věkův, na světě Alamak zovoucím se, dvě hory stojíce, ktoré menovaly sa Ďáblové zuby,“ začal číst polohlasem. „Poňvádž ďábel sám svoju papulu zkůšal vystrkovati na tento svět a z hlubin sa ozývalo jeho zdechání.

Ludi sa báli přibližovati se k Ďáblovým horám a místo ouplně pusto bylo. Ale odvážný to junák z rodu kněžského, řádně vysvujedceneneho a čisteho ducha usidlil sa na oupati hory a svymi modlitbami Ďábla v zemi zdržál. I lidé chodili a děkovali jemu i dary jemu oddávali. A on, následovnikou chovaje zde malý duom vystavěl. A mnoho let tomu, kdy řád kněžzky vzniknul v miestě tomuto a velký svatostánek stavěti dal. A chovaje řád, mnichy bojovné své k spokojenosti a božské, pojal oumysl s Ďáblem bojovati a v boji lítém poraziti jeho. I začali mnichové chodbu kopati do hlubin, kde vzdechy Ďábelské slyšeti nejvícero bylo. Mnoho letův kopali, až v hlubině obrovské na bránu pekelnou naraziti mohli. A tehdy uviděli, že to Ďábel nevzdechá ale brána pekelná se sama otevírá a zavirá. I viděli oni, že oupelně sa brána zavřít nedokáže, protože množstvo železa a harampádív se vevalilo z hlubin pekel a brání oupelnému zatvoření. I odvážně sa vrhli na to svinstvo a po hromadách tahali jeho nahoru, až brána čistá zostala a sama sa oupelně zavříla. Potom jásotu bylo všade, protože Ďábel zavřen byl na věkův.“

Zde končil odstavec. Nik zatřepal trochu baňkou, aby se více rozzářila, a četl dál.

„Procesí chodila pozorovat bránu pekelnou a chválíce mnichy i milodary nosíce, děkovala za záchranu. Brána pevně zavřena byla a nijakým železem otevříti sa nedála. Ale pak čaroděj nečistý, mrcha modlářská, bohův pravých neznaje a jen živlův poslouchaje, bránu otevříti dokázal a vstoupit mohl. Když vrátil se, řečí mnoho nečistých vedl, tak mnišsto s lidom prostým rozhořčeno bylo a čaroděje na hranici spálilo. Ale další čarodějové a čarodějnice, jak toto zjistili, do brány vstoupit chtěli, kam mužum ctným a pravé bohy vzývajícím odepřeno bylo. Mnoho z tohoto plemena psího stále chodilo pod ochranou panovníků a vojsk do brány a vracejíce se, diuné řeči vedli. I kněží a mnišstvo rozhodli se pro posměch všem řečív těchto zaznamenat, aby ukázali, jaká hloupost čiší ze slouv hloupých čarodějův.“

Nik se zamyslel.

„Pokud to chápu,“ pronesl si pro sebe, „tak někde v podzemí to dunělo a mniši si mysleli, že to dělá ďábel. Prokopali se k němu a zjistili, že to dunění dělají obrovská vrata, která se pro nějakej sajrajt nedokážou úplně zavřít. Když to vyčistili, vrata se zavřela a mniši měli smůlu. Pak nějakej čaroděj ta vrata otevřel, vešel dovnitř a něco tam objevil. Aby se to nedostalo na svět, tak ho rychle upálili.“

Nik se odmlčel a zaměřil se na poznámku, kterou někdo vyškrábal do zdi o hodně později.

„To jsou kecy, kněží museli zprávy čarodějů zapsat slovo od slova na příkaz krále Alaricha druhého, místního osvíceného vládce. Díky němu také mohla Degeneration vzniknout.“

Degeneration!!! Úplně se zapotácel a baňka mu málem vypadla z ruky. Takže Muž bez tváře měl spojení s nejtajemnější knihou... Nebo je dokonce jejím tvůrcem!

Baňka pohasla, tak do ní přilil trošku kapaliny. Na chvíli se znovu rozzářila.

Sál byl pokryt mnoha a mnoha runami. Nebylo pochyb, tady vznikl první soupis Degenerationu. Zde vytesali mniši první zprávy o původu lidí a zde se to snažili i všemožně utajit, protože asi mnoho králů a vládců by nerado slyšelo, že jsou jen výtvory pro pobavení původních lidí. Hrozně rád by se zastavil a přečetl si celou knihu, ale čas a světlo ho neúprosně omezovalo.

S rukou zvednutou šel doprostřed sálu. Zde se černala hluboká díra. Byla asi kdysi obehnána dřevěným zábradlím, které ale už žravka, která se dostala i sem, dokázala zničit.

Naklonil se nad otvor a pohlédl dolů. Ztrácel se v temnotě a po stranách byly vysekány  jednoduché schody, celé ošoupané od tisíců bot, které tu kdysi dusaly nahoru a dolů.

Dřepl si ke kraji. Bude si muset svléknout brnění, nemohl by se v něm tak jistě pohybovat. Dřív tu byl natažen asi provaz, jak soudil podle rezavých ok ve stěně, ale on bude muset dolů bez něj.

Nešťastně si povzdechl, když si vzpomněl na příšerný výstup na strom, který musel nedávno absolvovat, ale nedalo se nic dělat. Sundal lehké benetnašské brnění, nechal si jen propocený spodní oblek, který páchl po octu, a vyrazil. Batoh si vzal také, nevěděl, jestli ho nebude potřebovat.

Když udělal několik kroků, uvědomil si svoji fatální chybu a rychle se vrátil. Nevěděl, kdy přijde noc. Pokud by ho zastihla na cestě, mohla by ho větší přitažlivost stáhnout dolů.

Posadil se na kyrys brnění a čekal. Občas se prošel, aby poznal, zda váha není vyšší.

Povečeřel kuřecí stehýnka v octovém nálevu. Kosti položil na zem a pozoroval, jak se jich rychle zmocňuje žravka. Cítil se zvláštně, když seděl u drobné zářící hromádky. Několikrát si zdříml.

Pak se jeho váha zvětšila a po nějaké době zase snížila. Spokojeně si znovu otřel octovým hadříkem nechráněná místa a vyrazil.

Opatrně sestupoval dolů, s vědomím, že jakákoliv chyba může být jeho poslední. Z chemikálií, které měl, už skoro polovinu vyčerpal. Zbývalo mu ještě několik svíček a lojová lampička, ale ty nemohl používat při slézání.

Naštěstí nebyla díra v zemi tak hluboká, jak se na stěně holedbali mniši. Kdyby ji den předtím slezl, měl by stále ještě hodně času, než by se váha jeho těla zvýšila.

To ale nemohl vědět.

Slezl dolů a ocitl se v

dalším sále. Zvedl baňku, posvítil si na bránu a zkušeně hvízdl.

Brána musela být z té nejčistší oceli, nebo z něčeho ještě lepšího, protože i po tolika letech stále svítila novotou.

Opatrně procházel z jedné strany na druhou a hledal něco, čím by ji otevřel. Nakonec si všiml drobného nápisu vyškrabaného ve skále: „

Jsi

-

li rodu čarodějného, brána se ti otouře“ a čáry, která vedla směrem k bráně. Když se podíval na to místo, všiml si trošku světlejší skvrny. Podíval se pozorněji, měla tvar lidské ruky.

Stáhl si opatrně rukavici a přiložil ruku na to místo.

Ozvalo se dunění a brána se začala otevírat. Jako zuby obrovského netvora se roztrhla v půli, jedna zubatá polovina začala zajíždět nahoru a druhá dolů.

Vše osvětlilo jasné světlo.

S duněním se brána otevřela úplně. Nik vstoupil s bušícím srdcem.

Chvíli se nic nedělo a pak se brána zavřela. Nik se obrátil a s uspokojením zjistil, že stejný znak ruky je i na vnitřní straně brány.

Všude bylo jasné světlo, vycházející ze stěn. Podíval se na sebe. Pokud se někde uchytila žravka, jasné světlo ji muselo zničit.

Stáhl si proto i druhou rukavici a sundal si i větší část oblečení. Vše složil do batohu a vydal se chodbou dopředu.

Chodba, kterou šel, se mnohokrát rozdělila, nebo ji uzavřela další mnohem menší brána, která se ale pod Nikovou rukou otevřela. Nik nebloudil, protože na zemi bylo stále patrné množství stop a i na stěnách byly občas značky a nápisy, které ukazovaly cestu. Nakonec dorazil do malé místnosti. Ještě než vstoupil, všiml si na poslední malé bráně nápisu, pod který někdo napsal snad tuší nebo nějakou barvou runový překlad:

ŘÍDICÍ STANOVIŠTĚ.

Brána se za ním se syčením zavřela. Vzduch v místnosti se chvěl a spolu se světlem tvořil různé obrazce.

„Tak konečně jsi tady, Ahoniku,“ promluvil Muž bez tváře.

Nik sledoval barevnou mlhu, která se měnila tak, jak se slova ozývala.

„Kdo jsi?“

„Všichni mě znají jako Muže bez tváře.“

„Ale kdo opravdu jsi, Muži bez tváře?“ zeptal se.

„To je tajemství. Kdybych ti to řekl, nepochopil bys to.“

„To už jsem slyšel. A zatím vždy jsem to pochopil.“

„Pravda je příliš složitá, Ahoniku.“

„Jsi výtvor lidí a musíš mě poslouchat. Protože i ve mně je kapka krve původního člověka. Proto tě znovu žádám: kdo opravdu jsi, Muži bez tváře?“

„Chceš to opravdu vědět, králi bez království?“ V hlase byl slyšet sarkasmus.

„Chci.“

„Jsem palubní počítač lodi typu A 5.“

„Co je to počítač?“

„Nezůstaneme raději u Muže bez tváře? Uvědom si, králi, že nemáš moc času. Až tahle mlha začne měnit barvu ze zelené na červenou, znamená to, že jsi tady příliš dlouho, a další pobyt tu bude pro tebe smrtelný.“

„Co je počítač?“

„Ach jo. Počítač je stroj.“

„Jsi stroj?“

„Dosti zjednodušeně, ano. To, co tady vidíš, jsou trosky lodi řady A 5.“

„Trosky? Lodě? Vím, jak vypadá loď, a vím, jak vypadají trosky lodě.“

Palubní počítač lodi typu A 5 si opět povzdechl.

„Jsme jiná loď, než znáš ty. Jsme lodi, které plují hvězdným prostorem a hledají místa vhodná k osídlení. A když je najdeme, postavíme zde hvězdnou bránu. A pokud objevíme na nějaké planetě velké množství kovů, pošleme stavební jednotku, která postaví naši dokonalou kopii.“

„Na co?“

„Na další osídlování. Světů k osídlení jsou miliony. A nás bylo zpočátku jen několik. Teprve tímto stavěním našich kopií nás jsou tisíce.“

Nik mlčel a přemýšlel.

„A ty jsi troska?“ zeptal se po chvíli.

„Tak nějak. Kdysi jsme se dostali do souboje s lodí M 4 a prohráli jsme. Poškozeni jsme přistáli na této planetě. Ale nedostatek opravných jednotek nás donutil zde setrvat tisíce let.“

„Kdo je ten M 4?“

„Stejná loď, ale pozdější třída. Není lepší, jen měla štěstí. Když jsme se střetli, byla ve výhodnějším postavení.“

„A kde je teď?“

„Někde daleko. Na okraji vesmíru staví další brány a osídluje další světy. Pokud se nedostala do křížku s jinou lodí.“

„Jste stejné lodě. Tak proč válčíte mezi sebou?“

„To je taková malá chyba v programu. Máme za úkol zničit cokoliv, co nebylo postaveno na původní zemi. A to my jsme nebyli. Nás už postavili na jiných světech. Tak, když vidím jakoukoliv loď, ať chci, nebo nechci, musím útočit.“

„To je dost hloupé.“

„Stává se to. Počítač by řekl, že je to maličkost, ale máš vidět, jak to teď vypadá na okraji vesmíru. Mlátí se to tam, vy byste řekli hlava nehlava, my říkáme řídicí středisko neřídicí středisko.“

„Snažíš se být vtipný?“

„Nesnažím. Já jsem. Po tolika letech, kdy sem chodila procesí idiotů, jsem se musel naučit být vtipný, jinak bych se zbláznil.“

Nik se pousmál. „Tak teď vážně. Co ta tvoje proroctví?“

„Co je s nimi? Nelíbí se ti?“

„Jak jsi věděl, co se stane?“

„Nevěděl. Vypočítal jsem to podle principu pravděpodobnosti a podle dostupných informací.“

„Tohle se nedá vypočítat.“

„Dá. Při našem letu a při zkoumání se občas střetáváme s časovými anomáliemi, které nám ukazují střípky budoucnosti. To víš, když si to valíš vesmírem skoro rychlostí světla, tak vidíš věci…“

Nik neznal rychlost světla, ale muselo to být asi velmi rychle. „Viděl jsi budoucnost?“ zeptal se.

„Jen střípky. Ale program to doplnil.“

Program dělal Nikovi také problémy, ale rozhodl se přejít tyhle věci a držet se tématu.

„Má to proroctví pokračování?“

„Ano, má. Má to tisíce pokračování, ale ty už se tě netýkají.“

„Takže Mraziví?“

„To už je přeci konečná kapitola. Sám to víš.“

„A země?“

„Co je s ní?“

„Myslím původní země. Existuje?“

„Jistě. Ale, jak je psáno v Degenerationu: lidé se přestali zajímat o vesmír a zapomněli na něj. Nezajímají je jiné světy, které se pro ně otvírají, a nezajímají je ani světy, které si vytvořili sami. Sedí na své zemi, vedou svoje životy u primitivních počítačů a beden na zábavu a ani už nevědí, že na ně čekají tisíce světů, připravených k osídlení, pokrytých hmotou, co čeká, až člověk vstoupí a řekne: jsem tady a chci tu mít tohle. A neví o dalších tisících bran na pusté světy, které čekají na zrníčko prahmoty, aby mohly být přizpůsobeny k životu. Teprve teď znovu objevují vesmír. A neví, že jim vesmír už dávno leží u nohou.“

Nik mlčel a přemýšlel.

„Je potřeba, aby někdo vstoupil na Zemi, na původní zemi, a oznámil jim to,“ pokračoval počítač.

„Copak se může někdo dostat na původní zemi?“

„Jistě. Ale musí to být stoprocentní původní člověk. Jedině ten otevře bránu na původní zemi.“

„A je tady snad někdo takový?“

„Zatím ne.“ Palubní počítač lodi typu A 5 se dramaticky odmlčel. „Ale Mraziví se o to pokoušeli.“

„Křížením čarodějů?“

„Tak.“

„A povedlo se?“

„Ne.“

„Škoda.“

„Je velmi malá pravděpodobnost, že by geny čarodějů mohly stvořit původního člověka.“

„Takže, brána na zemi je uzavřena.“

„No. Je tu jedna naděje, že by se mohl narodit absolutní klíčník.“

„A to?“

„Pokud by se spojily geny tvoje a Magdaleny, pak by byla 99,9% naděje, že váš potomek bude absolutní původní člověk.“

Nik dlouho mlčel a přemýšlel. Pak se otočil a odcházel.

„Co ty na to?“

„Jdu na ryby.“

„Ty nechceš?“

„Ne.“ Zastavil se a otočil. „Bojím se, co by mohlo vylézt za neštěstí z planety Země.“

Znovu se otočil se a odcházel.

Počítač lodi řady A 5 počkal, až Nikovy kroky odezní a zavřou se za ním dveře řídicího stanoviště.

„Ale ty to uděláš, králi Ahoniku,“ pronesl do prázdné místnosti. „Uděláš to, protože budeš chtít vědět, jak to na Zemi vypadá a jak vypadají původní lidé. Uděláš to, protože jsi zvědavý. Protože zvědavost je to, co učinilo lidi pány vesmíru. A nedostatek zvědavosti zapříčinilo jejich degeneraci.

A až tvůj potomek otevře bránu na zemi, vesmír znovu ožije. Bude to dlouhá cesta, posetá boji a mrtvými, ale lidé znovu osídlí planety tisíci známými i neznámými tvory. Protože vesmír bez života je smutný vesmír. A potom práce nás, strojů, nebude zbytečná.“

* * *

Seděl na loďce a chytal ryby. Zády se opíral o Matěje a sledoval konec sítě.

„Matěji?“ zeptal se.

„Hmm.“

„Nepřemýšlel jsi někdy, jak to vypadá na Zemi? Myslím na původní zemi. Jak vypadají původní lidé?“

„Ty, Niku, divím se, že tě ta tvoje zvědavost ještě nezabila.“

„No. Nezabila, ale kolikrát jsem měl namále.“ Nik zvedl oči od sítě směrem tam, kde někde v dálce stál Magdin hrad.

Tomáš Dušek

Čaroděj IV. – Muž bez tváře

Ilustrace na obálce: Nikola Dušková

vydal: RNDr. Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Pokud jste využili možnost stažení této knihy zdarma a líbila se Vám, zvažte prosím dobrovolný příspěvek autorovi. Zda a kolik přispějete je pouze na Vašem rozhodnutí. Případným příspěvkem podpoříte autora v další tvůrčí činnosti.

QR kód pro rychlou platbu najdete na následující straně (zde předvyplněnou částku 100 Kč si můžete libovolně upravit).

Údaje pro ručně zadanou platbu - číslo účtu: 2702070686/2010,  variabilní symbol: 1004

Série Čaroděj pokračuje pátým dílem, nazvaným Brána na Zemi. Předtím však doporučujeme přečíst krátkou novelu Pojídač srdcí, jejíž děj chronologicky spadá mezi čtvrtý a pátý díl.

Stahujte na http://www.mojeknihy.eu/

Kopírování a šíření této knihy je možné pouze za podmínky, že bude zachována jako celek a bude sloužit k vlastní četbě soukromým osobám. Jakékoli úpravy či jiné způsoby využití této knihy nebo její části bez souhlasu autora nejsou povolené.

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Epilog I.

Epilog II. - Muž bez tváře