Tomáš Dušek

Čaroděj III.

Hlavní mezi truchlícími

2015

Copyright © 2015 by Tomáš Dušek

Copyright obálka © 2015 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-18-2

ISBN 978-80-87901-19-9 (EPUB)

ISBN 978-80-87901-20-5 (MOBI)

1

Seděl na lodičce a chytal ryby. Pokaždé, když vytáhl síť, byl spokojen. Nebylo toho moc, ale stačilo to k tomu, aby přežil do dalšího dne. Chatrč vyspravil a sítě už také uměl vázat.

Podíval se na břeh.

Oheň od rána ještě doutnal a u něj seděly v podřepu dvě postavy v turbanech.

Pomalu začal veslovat zpátky ke břehu. Když přirazil, povytáhl člun a zajistil ho před přílivem. Pak vzal síť a těch několik ryb a pomalým krokem se vydal k chatě.

Museli ho slyšet přicházet, ale ani se nepohnuli. Odložil ryby a pověsil síť.

„Zůstanete na večeři?“ oslovil ty v turbanu.

„Ne, spěcháme.“ Hlas byl skřípavý, s přízvukem.

„Tak povězte, co máte na srdci,“ usmál se a přistoupil k ohni. Jeden vstal a druhý se stále v ohni šťoural nějakým klacíkem. Sledoval, jak pomalu zháší plamínek za plamínkem.

„Hledáme Krále rybáře.“

„Není tu žádný král. Je jenom rybář.“

„To je v podstatě jedno. Máme ho předvést před naši paní.“

„Nemám poslední dobou chuť na ženský. Vyřiď své paní, že mi sirény v noci dělají lepší společnost. A která vlastně po mně touží? Magda, Pandora, Marie? Nebo, podle vašich turbanů, jedna z manželek samotného Šáha?“ zažertoval. Pozvedl oči od žhavých uhlíků a střetl se s pohledem stojícího hosta. V tu chvíli ho zamrazilo. Chladný pohled, při kterém projel mráz do morku kostí.

Chtěl se pohnout, ale ten, který se krčil u ohně, mu skočil po nohách. Ztratil rovnováhu a padl na záda. Jak padal, stihl ještě mávnout rukama, a z rukávu mu vypadly dvě vrhací dýky, které měl na ně pro jistotu připraveny. Praštil sebou a udeřil se do zátylku. Druhý na něj skočil a začal mu kroutit ruce, zatímco první už mu zkušeně svázal nohy. Turbany jim spadly a z temene hlav se vyřinula záplava sněhobílých vlasů.

Svázali ho a za nohy táhli pískem až na cestu. Tam stál vůz se dvěma koňmi. Hodili ho na vůz, strčili mu do úst roubík a převázali šátkem, aby ho nemohl vyplivnout. Přehodili přes něj plachtu. Pak vyrazili. Byl stále otřesen a snažil se utřídit myšlenky.

Mraziví. Kde se tu vzali? Jak na něj přišli?

Jeli rychle, několik hodin. Pak zastavili. Všude byl cítit odporný pach hniloby.

Poslouchal dohadování, ale nerozuměl slovům. Někdo z něho sundal plachtu.

Zamžikal do slunce, ale než stihl zaostřit, dopadla na něj obrovská smradlavá kůže. A na ni další. A pak další.

Tíha ho začínala dusit, nemohl dýchat. Po chvíli ztratil vědomí.

Probudil ho proud vody v obličeji. Zalapal po dechu.

Znovu na něj chrstli vědro vody.

Zamrkal a otevřel oči.

Před ním stál jeden z Mrazivých.

Rozhlédl se okolo. Nacházeli se na pobřeží a byla noc. Jen malý oheň osvětloval okolí.

Mrazivý se nad ním sklonil a prohlížel si ho. Pak chvilku drmolil něco s druhým v neznámé cizí řeči.

Potom se otočil k němu.

„Jsi král Ahonik?“

Vytřeštil na něj oči.

„Král Ahonik zemřel na Barbarské pláni. To ví i malé dítě.“

Přišel k němu a pozorně si ho prohlížel.

„Ahonik má na krku a na rukou jizvy od spálenin.“

„Byl jsem otrokem. Na poušti, kde se každý kov rozpálí od slunce, se mi pod okovy a pod otrockým obojkem dělaly puchýře. Nikdy se to nezhojilo.“

„A po celém těle má zbytky tetování a je samá jizva.“

„Památka na divokej námořnickej život. Měl jsem v každém přístavu ženskou, a tak jsem si nechal vytetovat jejich podobenky. A když jsem se potom usadil, nechal jsem si to sedřít, aby se mi lidi nesmáli.“

„Koutky očí má taky spálené od kyseliny.“

„V hospodský rvačce mi chrstli do očí vařící kořalku. Stihl jsem zavřít oči, víčka se zahojila, ale v koutcích očí zůstaly jizvy, jak se vyplavoval hnis s kořalkou.“

„A po celém obličeji drobné jizvičky.“

„Když jsem byl v lomu jako otrok, otesávali jsme kameny a odštěpky kamenů lítaly do obličeje a zasekávaly se tam.“

Znovu se na něj podíval.

„A Ahonik hrozně lže a umí se dobře vykrucovat.“

Mlčel.

Podal mu kýbl s vodou k obličeji.

„Hodně se napij, králi Ahoniku. Čeká tě dlouhá cesta bez vody a jídla.“

Hodně se napil. Vrazili mu znovu roubík a převázali mu ho opět šátkem. Pak ho popadli za ruce a nohy a hodili do připravené rakve. Na rakev víko.

S úlevou si všiml, že v rakvi jsou otvory, aby mohl dýchat. Nechtěli ho tedy zabít. Alespoň ne hned.

Ucítil, jak s rakví manipulují, a podle nárazu poznal, že ji naložili na vůz. Pak lehké údery a smrad hniloby, jak rakev zahazovali koňskými kůžemi.

Nakonec podle drobného drncání poznal, že vyrazili na cestu.

Opatrně se zkoušel různě pohybovat, aby zjistil, zda by se nedalo někde něco vymyslet. Hlavou narážel do boků rakve. Věděl, že mnoho času nemá, než se mu svázané údy umrtví natolik, že v nich ztratí dočasně cit.

Tyhle pohyby měly za následek to, že se rychle unavil a vyčerpal. Roubík ho dusil a vzduch v rakvi byl nedýchatelný a brzy ho nebylo dost.

Znovu omdlel.

* * *

Vůz s Ahonikem se vyhnul hlavnímu městu knížectví a pomalu se sunul k Šáhově říši.

Z vyvýšeného místa jej pozorovali Žabák s Nosáčem.

„Myslíš, že to přežije?“ zeptal se Žabák.

„Nevím,“ pokrčil Nosáč rameny, „ale hlavní je, že ho dostali. To paní vytočí do ruda, až to zjistí.“

„A?“

„No, potom se válka, myslím, neomezí pouze na tento svět. A možná, že i my se jednou vrátíme domů.“

„A kde sežene armádu? Jak se dostane k tunelu?“

„To už je její problém.“

* * *

V noci ho zase vytáhli z rakve.

„Tak co? Přiznej se! Jsi král Ahonik?“

Zakroutil hlavou.

„Král Ahonik je mrtvej. Zahynul na Barbarských pláních.“

„Jak chceš.“ Pokrčili rameny a hodili ho znovu do rakve.

Bez vody, bez jídla. Nesnažil se ani hýbat, byl v polobezvědomí. Jen dopadající kůže zněly jako hlína, která zasypává hrob.

Opět bez pořádného přístupu vzduchu, v dusné a páchnoucí rakvi. A znovu kodrcání vozu. A znovu bezvědomí.

Zase proud vody do obličeje.

Stejná otázka:

„Jsi král Ahonik?“

Klátil se napůl v bezvědomí. Když ho pustili, spadl do bahna. Nohy a ruce nateklé, bez citu. Děsivý strach z malých prostor. Ústa zkroucená od roubíku. „Ano, jsem král Ahonik. Už mě, prosím, nechte.“ Nešlo to ani vyslovit.

Nezahlédl vítězný úšklebek na jejich tvářích.

„Pít,“ šeptal popraskanými rty.

Znovu do rakve. Jak ležel, chrstli na něj několik kýblů vody.

„Šetři si s tou vodou. Teď už se dřít s kůžemi nebudeme.“

Přirazili víko a zaházeli kůžemi.

Voda byla studená, odporná. Během chvilky byla cítit po moči a výkalech.

Přesto ji pil. Nebo měl ten dojem, že ji pije. Měl totiž opět roubík. A znovu bezvědomí.

Neměl tušení, jak dlouho to trvalo. Realita se střídala s halucinacemi. Zdálo se mu, že je po smrti, a někdy měl jen pocit, že je to pouze jeho přání. Ve světlejších chvilkách se snažil zadržet dech a udusit se.

Voda zmizela, odtekla mezerami v rakvi. Zůstala jen hniloba, plíseň a dusno.

Probudilo ho ticho. Museli někde zastavit a podle všeho už stáli dlouho.

Je mrtvý, nebo ještě žije?

Napínal sluch, ale moc toho neslyšel.

Najednou ucítil, jak se vůz lehce zhoupl. Někdo se o něj opřel.

„Copak?“ uslyšel známý hlas.

„Kamínek v botě,“ odpověděl jiný.

Chvilku se vůz otřásal, jak si někdo vyklepával botu a přitom se opíral o vůz, aby nespadl.

„Pojď. Něco tu příšerně smrdí.“

„To páchne ten vůz. Co v něm vezou?“.

„Koňský kůže. Jsou od Šáha. Prej si z toho nechají u barbarů ušít sedla.“

„Sedla z koňský kůže na koně? To je divný.“

„Je to jejich věc. Pojď pryč, smrdí to jako hlava tvojí manželky, když ti ji tehdy Nik přinesl.“

„To jo. Kde mu je asi konec? Nevěřím tomu, že je mrtvej.“

„Lidi jako on neumírají. To by nebe spadlo na zem…”

Třesení ustalo a kroky se vzdalovaly. Ležel bez hnutí a z očí mu tekly slzy.

Probudila ho zima. Slyšel šustění a pohyb. I dýchat se dalo lépe.

Jemné houpání dávalo najevo, že ho táhnou po sněhu. Popraskané rty od žízně ho bolely, ale nemohl si je olíznout.

Musel být opravdu dlouho v bezvědomí. A znovu ho pohltila temnota.

Umíral.

* * *

Přijeli Pandořiným kočárem. Čerň a stříbro.

První Loki, pak podal ruku Pandoře a pomohl jí z kočáru.

Magda je vítala na hradním dvoře.

Všichni byli ustaraní.

„Neutopil se?“ ptal se Loki.

„Ne,“ zavrtěla Magda hlavou, „hlídaly ho sirény. Naháněly mu ryby do sítí. Pokud se něco stalo, nebylo to z moře.“

„Sirény mu nadháněly ryby do sítí?“ Loki zvedl udiveně obočí.

„Jo. Je naprosto neschopný rybář. Říkaly, že mu ty ryby musely do ok v síti přivázat, a stejně jich polovinu ztratil. Pokud by se na moři objevilo něco divného, věděly by to.“

„Jsi si jistá?“

„Naprosto. Děkuji vám, že jste přišli hned, jak jsem vám dala zprávu.“ Magda se celá třásla.

„Copak to šlo neposlechnout?“ otráveně se pousmála Pandora. „Celý hrad se třásl až v základech. Kleo ti vzkazuje, že by byl rád, kdyby to příště šlo diskrétněji.“

„Omlouvám se. Ale jsem z toho dost mimo. Myslela jsem si, že ho hlídám dobře. A najednou zmizel.“

Došli do jednoho ze sálů, kde čekalo pohoštění.

„Kdyby ho někdo zabil,“ ozval se Loki, „nejspíš by ho zatížil kameny a hodil do moře. A to bychom věděli. Takže žije.“

Magda si ulehčeně vydechla.

„Prohledal někdo okolí?“ zeptal se Loki.

„Mnohokrát,“ kývla. „Našly se jeho dýky. Ale to je všechno.“

„Stopy?“

„Prošlo tam hodně lidí. Pokud nějaké byly, jsou pryč.“

„Jak je to dlouho?“

„Druhý týden. Nejdřív jsem si myslela, že to zvládnu sama. Teprve pak jsem poznala, že ne.“

Loki sáhl po poháru a opatrně se napil vína. Dlouho ho převaloval po patře a pak polkl.

„Stanu se kvůli němu největším znalcem na známém světě,“ zabručel. „Někdo ho unesl. Protože kdyby odešel sám, kdyby zjistil, že o něm víme, nenechal by tam ty dýky.“ Pojedeme na místo, kde se to stalo. Z místních to nikdo nebyl, takže to musel být cizinec. Pokud nezjistíme nic v okolí, znamená to, že připluli po moři. Teď je otázka, kdo to byl. Ahonik má stále hodně nepřátel, jak z dob minulých, tak i z nynějška.“

„Občas sama nevím, na který jsem straně,“ pokývala hlavou Pandora.

* * *

Probudila ho příšerná hořkost. Lili mu něco hořkého do krku. A slaného. To zvýšilo pocit žízně.

Chtěl něco říct, ale nemohl. Ústa ho opět neposlouchala. Jako by se vracel zpět v myšlenkách a znovu ležel v kovárně, slepý a nemohoucí.

Na něco se ho ptali, ale nerozuměl jim. Tak ho nechali.

V noci ho probudila zima. A bolest. Ležel na zemi, přikrytý hromadou hadrů. Na stropě něco, co vydávalo mírné světlo.

V rohu malé vědro. Příšerná žízeň ho donutila se k němu připlazit. Prsty nemohl hýbat, jak zimou, tak proto, že se mu do rukou po dlouhé době v provazech nedostával cit. Trvalo dlouho, než k vědru dolezl. Bylo plné. Ale ledu.

Zhroutil se vedle něj, proklínaje osud.

Po nějaké době se opět probudil. Zima mu zalezla do kostí tak, že už se nedokázal pohnout. Chtěl zakřičet, ale nešlo to. Jenom nějaké skřeky.

Zkusil to znovu a pak znovu. Když už si myslel, že je konec, ozvaly se kroky.

Někdo přišel, chvilku ho pozoroval, pak odešel.

Po chvilce uslyšel znovu kroky, pak cinkání klíčů a otvírání mříží.

Chytili ho za ruce a nohy a hodili s ním na hadry. Do sedu. Pak ucítil vůni něčeho odporného, co mu přiložili k puse. Opatrně se toho napil. Bylo to hořkoslané. Přesto se napil znovu. A znovu.

Pomáhalo to. Žízeň zůstala, ale ztuhlost a bolest mizela, a dokonce měl pocit, že má víc síly.

Zvedl hlavu. Před ním stál asi desetiletý chlapec v hadrech, podobných těm, na kterých seděl, a v rukou držel misku.

Znovu se natáhl hlavou po misce, ale chlapec ucukl a zakroutil hlavou. Pak odešel.

Vrátil se za chvíli a donesl k pití něco jiného. Chutnalo to vodově a slizovitě, ale zahánělo pocit žízně.

Chlapec si ho chvilku opatrně prohlížel. Pak pohlédl opatrně ke dveřím.

„Krále Ahonika čeká příšerná smrt,“ zašeptal se silným přízvukem a odešel.

Druhý den přišel znovu. Tentokrát nemluvil. Nik si všiml vysoké postavy s karabáčem u dveří, tak se na nic neptal. Třetí den, pokud se chvílím mezi spánkem dalo říkat dny, přišel někdo jiný.

Strava stále stejná. První hrnek něčeho, co příšerně chutnalo, ale vracelo sílu, a druhý hrnek něčeho slizovitého, co zahánělo žízeň.

To už začínal chodit. Dokonce mohl i trochu hýbat prsty.

Procházel se po cele. Malé větrací okénko, kam se dala jen s velkou opatrností strčit ruka. Cit ještě neměl, tak nevěděl, co je dál.

Pak hromádka hadrů, na které ležel a kterou se i přikrýval, vědro na vodu a na výkaly. Voda se dala pít, jen když ji přinesli. Pak zamrzla. Občas ve vědru na výkaly donesli vodu a naopak.

Zima byla obrovská. Protože neměl žádné šaty, obaloval se všemi hadry, co našel, a zahříval se cvičením.

Nejvíc vzbuzovalo jeho zvědavost světlo na stropě. Bylo tvořeno jakousi houbou, která světélkovala. Dala se seškrábat. Pokud si ji položil na nějakou část těla, přilnula k ní a začala svítit jasněji. Nedala se ovšem sundat, musela se seškrábat i s kůží a zanechala hnisavé boláky.

Pár kousků napadalo na dřevěné vědro a začalo se tam rozrůstat. Nevěděl, čím je odstranit, aby si toho nevšimla stráž. Nakonec rozbil led a ostrými úlomky se mu je podařilo dát pryč.

Díky tomu si všiml v odrazu vody svého obličeje. Zděsil se. Pobyt v plesnivé rakvi z něj udělal chodící mrtvolu. Vychrtlý vrásčitý obličej, prošedivělé vlasy, zanícené boláky, popraskané zkrvavené rty. Sám sebe se polekal.

* * *

Nad Magdiným hradem létaly blesky.

„Tak toho bude Šáh litovat!“ zuřila Magda. „Převrátím jeho zemi naruby.“

„Paní! Paní!“ uklidňoval ji Nosáč. „Zatím nevíme, jestli opravdu v tom má Šáh prsty. Mohl to být kdokoliv, jen měli turbany. To přece nedokazuje, že je to práce samotného Šáha.“

„Ať to byl kdokoliv, natáhnu jeho střeva okolo celého knížectví. A ta osoba bude celou dobu při vědomí. Za to ručím.“ Za okny se blýskalo a vichr ohýbal stromy.

„Nerozčiluj se a zbytečně se nevysiluj, Magdo. Má pravdu,“ ozvala se Pandora. „Unesl ho někdo, kdo měl turban a mířil do Šáhovy říše. Loki nám poví, kde ten vůz s koninou skončil.“

Počasí se uklidnilo. Magda seděla a nepřítomně si pohrávala s plamenem svíčky. Pomalu ho formovala do ohnivé koule, tu pak začala mačkat, až z ní byla miniaturní kulička o velikosti broku. Potom sáhla do kapsáře, vytáhla lahvičku podobnou té, co nosil Ahonik, a kuličku přihodila k ostatním.

„Tohle tomu, kdo to udělal, narvu do chřtánu a pak to uvolním,“ brumlala nenávistně. Poté zvedla hlavu. „Co jsi tak bledej, Nosáči? Nikdo tě přece nenutí, abys u toho potom byl.“ Přivřela oči.

* * *

Zarachotily klíče a dovnitř vešel dozorce. Měl roztrhaný oblek a v ruce karabáč. Tím mu také ukázal, že má jít ven.

Nik se s povzdechem vysoukal z hadrů a vydal se za ním. Procházeli mnoha poschodími. Míjeli desítky lidí, zahalených do různých zbytků oblečení, s hlavami skloněnými. Občas okolo prošel nějaký Bělovlasý.

Jeden se zarazil a něco zasyčel na dozorce. Oslovený si klekl na zem a podal Bělovlasému bič. Ten jej vzal a přetáhl Nika po zádech. Pak něco pronesl k dozorci ve zvláštní skřípavě sykavé řeči, hodil bič na zem a šel dál.

Nik se kroutil bolestí.

„Nečum jim příště do očí,“ zašeptal dozorce, „měj hlavu skloněnou.“

„Tos mi nemohl říct dřív?“ odsekl mu Nik.

„Nesmíme spolu venku mluvit. A už vůbec ne po našem. Když někdo z nich přijde blíž, ukloň se, nebo tě hned zabijou.“

Nik sklonil hlavu a šli dál. Před nějakými dveřmi dozorce zastavil. Lehce zaťukal koncem karabáče a na zachrčení vstoupil dovnitř i s Nikem.

Stálo tam několik Bělovlasých a dvě zahalené postavy.

Dozorce popostrčil Nika doprostřed místnosti a sám s hlavou skloněnou došel ke dveřím.

Bělovlasí a zahalení si Nika prohlíželi. Pomalu ho obcházeli v kruhu. Pak se ho jeden zeptal:

„Kdo jsi?“

„Rybář z pobřeží,“ odpověděl.

Jeden z Bělovlasých vytáhl karabáč a několikrát ho přetáhl přes záda.

Nik bolestí poklesl v kolenou.

„Kdo jsi?“

„Jestli chcete slyšet, že jsem král Ahonik, tak řeknu jo.“ Sykal bolestí. „Ale ve skutečnosti jsem opravdu rybář. Král Ahonik zahynul na Barbarské pláni.“

Schoulil se a očekával ránu.

Zahalená postava něco zasyčela. Jeden z Bělovlasých došel k Nikovi, zvedl mu ruku a něčím ostrým ho řízl do zápěstí. Nik po očku sledoval, jak krev kane do baňky, a věděl, že je ztracen.

Pak Bělovlasý přisypal ke krvi nějakou šedozelenou směs a zatřepal baňkou.

Pozorně ji sledoval a pak zakroutil hlavou směrem k zahaleným postavám.

Bylo vidět velkou nejistotu. Chvilku se domlouvali a pak jeden z nich někam odběhl.

Za chvíli přišel s jiným, skalpovaným. Postavili ho před Nika a chvilku se s ním dohadovali. Ten si Nika prohlížel a kroutil hlavou.

Bylo jasné, že si na něj pamatoval jako na sebejistého, dobře živeného a upraveného muže. Teď tu před ním stála troska s prošedivělými vlasy, které v celých chomáčích vypadávaly, bílý vrásčitý obličej a vybělená kůže, která se v pruzích loupala. Strniště vousů.

Bělovlasí se mezi sebou hádali čím dál hlasitěji. Pak se jeden rozmáchl a praštil Nika do brady. Ten ránu nečekal a padl nazad.

Ostatní přiskočili a začali do něj kopat. Schoulil se do klubíčka a kryl si hlavu.

Když je to omrzelo, vrhli se na dozorce. I jeho zmlátili a zkopali. Nakonec odešli.

V místnosti zůstal jen dozorce, Nik a dvě zahalené postavy. Jedna pomalu přišla k Nikovi a něco konejšivého šeptala. Opatrně ho otočila na záda, pokrčila mu nohy v kolenou, a pak mu s dokonalou přesností dupla okovaným podpatkem na prsty u nohou.

Nik zařval. I přes ten řev slyšel zvláštní pisklavě syčivý smích.

Obě postavy se odebraly ke dveřím. Jen tak mimochodem pohladily po hlavě klepajícího se dozorce, který klečel s hlavou skloněnou u dveří.

Bylo ticho a byli sami.

Nik se třásl zimou, hrůzou a bolestí. Dozorce se rychle uklidnil.

„To je tady na denním pořádku?“ zeptal se Nik a opatrně si ohmatával prsty u nohou.

Dozorce vstal, přišel k Nikovi a začal ho mlátit hlava nehlava. Když se vyřádil, vyšel ven a za chvíli se vrátil se dvěma dalšími otroky. Vzali bezvládného Nika za nohy a táhli ho zpátky do cely, schody neschody. Za nimi šel další otrok, který stíral krev.

Seděl v cele a třásl se zimou a bolestí. Noha mu natekla a zmodrala. Nemohl chodit a cvičit, aby se zahřál. Občas do cely vešel dozorce a zmlátil ho. Cítil, jak mu ubývají síly.

Někdy dostal něco k jídlu. Jednou to byla poloslaná mazlavá polévka, jednou poloslaná mazlavá kaše.

Přemýšlel, jestli to nemá skončit. Už dávno si všiml, že otroci tady nejsou jako jinde. Tady se nenáviděli mezi sebou. Hierarchie začínala u sadistických dozorců a končila u sadistických pánů. Kolik měla mezičlánků, nevěděl.

Poslední kapka byla, když venku slyšel, jak dozorce mlátí někoho, kdo nebyl moc rychlý. Slyšel dětský pláč a skučení. Pak dovnitř vrazil uplakaný chlapec s polévkou pro něj. Slyšel, jak si mezi zuby šeptá:

„Až vyrostu, budu taky dozorce a budu mlátit všechny. Každýho.“

Tehdy vytáhl ruku zpod hadrů a snažil se hocha pohladit. Ten ucukl a pak mu vychrstl všechnu polévku do obličeje.

„Nesahej na mě, ty otroku smradlavej!“ zařval a odešel.

V noci, když záře na stropě mírně pohasla a zvuky z okolí utichly, si Ahonik počkal, až donesou v kýblu čerstvou vodu, dobelhal se k ní, vzal kbelík a tu ledovou vodu na sebe vylil. Pak si lehl na promrzlou zem a zavřel oči.

Třes pomalu ustával a Nika obklopoval klid a temnota.

2

Probouzel se pomalu. Nechtělo se mu vracet.

Obrovská bolest, pálení v konečcích prstů.

Začal kašlat.

„Klid, klid,“ uslyšel teplý lidský hlas. Nějaké ruce ho nadzvedly a podepřely mu záda.

Pomalu přicházel k sobě. Snažil se zaostřit. Před sebou uviděl rozmazanou postavu. Měl pocit, že ji poznává.

„Starochu,“ zasípal.

Otočil se k tomu, kdo ho držel. Tady už viděl jasněji.

„Ta z kuchyně.“ Chtěl ji obejmout, ale ruce ho neposlechly.

„Zůstaň v klidu,“ ozval se znovu hlas, „dám ti něco k jídlu.“

Otočil se znovu ke Starochovi. Rozostření zmizelo a před ním stál cizí starý muž v hadrech. Otočil se na Tu z kuchyně, ale místo ní tam stála stařena, usmívající se bezzubým úsměvem.

„Proč?“ zeptal se zoufale a sklonil hlavu.

„Proto,“ odpověděl dědek a posadil se k němu na zem. V ruce měl misku.

„Opatrně. Je to horký a odporný. Ale mělo by tě to postavit na nohy. Teda doufám,“ dodal, když se podíval na Nikovu fialovou nateklou nohu.

Nik odvrátil hlavu od misky. „Nemá to cenu.“

„Ale má.“ Starý muž posunul misku směrem k jeho ústům.

„Já nechci,“ odsekl.

Dědek chvilku mlčel. Pak potichoučku začal mluvit.

„Až hloupý zmoudří a donutí moudrého zhloupnout,

až slabý zesílí a donutí silného zeslábnout,

potom spojení těch čtyř udělá ze živých mrtvé

a mrtví ožijí a řev mrtvých porazí živé.

Pak dusot Obrovského zašlape pýchu Mrazivých

a vše zmizí v peří bílé holubice.“

Jak ta slova pronášel, Nik pomalu zvedal hlavu.

„Proroctví Muže bez tváře,“ zašeptal.

Starý muž zakýval hlavou.

„To proroctví má pokračování. Poslouchej:

Až měnivec prozradí skrytého,

až mírný projde ohněm a zuřivá ztratí sílu,

až promluví ten, kdo mluvit neumí,

až nepokojný zhlédne světla na nebi,

až pokorná vrátí život živým,

pak vyvolený přivede život k oblakům

a holubice potrhá sněžného tygra.“

Nik seděl v předklonu a přemýšlel. Miska u jeho úst se netrpělivě pohnula.

„Tak, a teď otevři pusu.“ Hlas, který poroučel.

Poslušně ji otevřel. Polévka byla horká, odporná.

„Je to opravdu hnusný. Co to je?“ otřásl se.

„Houby z Benetnaše.“

„Benetnaš? Neznám. Kde to je?“

„Daleko. Hodně daleko. Benetnaš je hvězda. A na jedné z jejích planet rostou tyhle houby.“

Mlčel a zíral. Pak to nevydržel.

„Co je to planeta?“

Podíval se na něj a zakroutil hlavou.

„Svatá prostoto! Planety jsou světy, na kterých žijeme. A hvězdy jsou slunce.“ Přiložil mu znovu misku k ústům.

Nik polkl a zašklebil se odporem.

„Degeneration?“ zeptal se.

Starý muž přikývl a opět mu podal misku.

Polykal a přemýšlel.

„Jak se jmenuje můj svět? Vlastně… Tedy moje planeta,“ opravil se.

„Jméno tvojí hvězdy je Sadira. A tvoje planeta se jmenuje Sadira II.“

„Krásné jméno.“

Starý muž kývl hlavou.

„A my jsme kde?“ zeptal se.

„Stále na Sadiře. Jsme v pevnosti Mrazivých, Poslů Mrazu, poddaných Ledové královny.“

„Takže mám šanci?“ zeptal se Nik s nadějí v hlase.

„Šanci na co?“

„Uprchnout domů.“

Starý muž zakroutil hlavou.

„Ne. Rozhodně ne teď a takhle. Musíme získat čas.“

„Kdo jsi?“ Nik naklonil hlavu a pátravě si starého muže prohlížel. „Jak jsem se sem vlastně dostal?“

Starý muž kývl hlavou.

„Na tohle jsem čekal, že se zeptáš jako první. Dozorce si všiml, co jsi provedl, a dostal strach, že by se Mraziví po tobě mohli ptát. Tak zavolal mě a já tě nechal přinést k sobě.“

„A ty jsi?“

„Já jsem doktor. Někdo musí léčit otroky, aby se ty nemoci nerozlezly všude a nechytili to Mraziví, anebo se to nerozšířilo moc a nevymřela jim pracovní síla. Jsem otrok jako všichni, jen jsem hluboko v zemi, je tu tepleji. Nechávají nás tu trochu v klidu, protože nás potřebují,“ vzdychl. „Teď lež, nemám tu jenom tebe. Bude se o tebe starat tady Teta.“ Ukázal na stařenu za Nikovými zády. „Je hluchá. Měla by být zabitá, ale tady je schovaná, a nějakým zvláštním smyslem pozná, že se blíží Mraziví, a dokáže se ukrýt a varovat ostatní. Zatím se měj a snaž se dát brzo dohromady. Zkusím tě udržet z dosahu Mrazivých, ale na Sadiru zapomeň, tunel v ledu hlídají stovky Seleleků.“

„Ale co mám potom dělat?“

„Prostě se zamícháš mezi ostatní otroky a budeme čekat.“

„A co když mě začnou hledat? Co když mě Mraziví budou chtít vidět? Neodneseš to?“

Ušklíbl se.

„Myslíš, že je pro doktora problém natřít mrtvole nohu na modro, nalepit tam tu trochu vlasů, co ti zbyla, trošku napodobit zbytky tetování a pak přivést dozorce? A tomu pak se smutnou tváří oznámit, že jsem dělal, co se dalo, ale bohužel…” Usmál se a odešel. Nik ho sledoval, jak jde k dalšímu nemocnému a pak k dalšímu, a potom usnul.

S trhnutím se probudil. Otevřel oči. Před ním stál ten desetiletý chlapec, který ho varoval, že krále Ahonika čeká těžká smrt.

„Kdo jsi?“ zeptal se ho.

„To je Jadar. Můj nástupce,“ ozval se za ním Starý muž.

Otočil se za ním. „A promiň, že jsem se nezeptal. Ty se jmenuješ jak?“

„Říkej mi Doktore. Dává mi to pocit, že jsem důležitý,“ zachrčel. „Jadar tě má na starost. Zkusí tě naučit, jak to tady chodí.“

„Chodí?“ Smutně se podíval na svoji promodralou a nateklou nohu.

Doktor pokýval hlavou. „Kontroloval jsem to. Zlomený to nemáš. Ale špatně se to hojí, mám nedostatek léků. Potřebovali bychom čerstvé ovoce a maso. Ale jediný, co dostaneme, je šlichta z hub. Trochu nasytí, ale to je všechno. Pokusím se dostat z tebe tu špatnou sraženou krev.“ Odešel.

„Děkuji ti za varování,“ zašeptal k Jadarovi.

Pousmál se a kývl.

„Moc toho nenamluvíš.“

„Je to tak lepší,“ odpověděl mu chlapec. „Někdy tě zbijí jenom proto, že mluvíš. Jenom proto, že ti nerozumí.“

„Jasně. To bych se teda měl co nejrychleji naučit syčet po jejich.“

Jadar se usmál. „Není to nic těžkého. Za pět let to zvládne každej.“

„Pět let tady rozhodně trávit nehodlám.“

Jadar se zase usmál.

Ozvalo se šoupání nohou; doktor se vracel. „Mám tady něco, co by mohlo pomoci. Přiložím ti na tu nohu pijavice.“

„Pijavice?“

„Jojo. To by mělo pomoct. Ale škoda té krve. Už takhle jí máš málo.“

„Doktore?“

„Copak?“

„Potřeboval bych nějaké šaty.“

„Hadry jsou tady obrovský problém. Pořád jich je málo. Pokud mi sem jde nemocný nebo zraněný, většinou už bez šatů. Zkusím někde něco najít, ale bude to bída. Kousek hadru tu má pro někoho větší cenu než tvůj život.“

* * *

Seděli zamlkle u stolu.

„Já se o ten vůz opíral,“ kýval hlavou pán z Neumětel. „Byl jsem od něj takovej kousek. Nikdy si to neodpustím.“

„Možná už nebyl naživu,“ snažil se ho utěšit Loki.

Sledovali Magdu. Seděla otočena zády k nim, čelem ke krbu, a hrála si s ohněm.

„Magdaleno, je tu zima!“ přerušil Drakul mlčení.

Ani nezareagovala a dál žmoulala plameny do malých kuliček.

Otočili se znovu k sobě. Loki kývl prstem, aby se naklonili blíž. „Nejdřív jsem se bál hlavně o ni,“ zašeptal. „Ale teď začínám mít větší strach z ní.“

„Proč?“ zeptal se potichu Drakul.

„Nevím. Ale mám pocit, že se mění. Něco se s ní děje. Ahonik byl pro ni opora v tomhle světě. Byl jediný, koho měla, a hlavně jediný, kdo dokázal usměrňovat její sílu. Ale všimni si teď. Včera si ostříhala nehty. A teď je má zase jako drápy. Kytky okolo ní vadnou, tráva pod jejíma nohama šedne. Přibliž se k ní a máš pocit, že se začínáš dusit.“

Ostatní souhlasně pokyvovali hlavami.

„To je pravda.“ Pandora se opatrně podívala ke krbu. „Aniž to ví, vysává energii z okolí, její vztek se začíná měnit ve špatnou sílu.“

„Královna smrti?“ zeptal se pán z Neumětel.

Pandora a Loki znovu kývli.

Chvíli bylo ticho. Každý si v hlavě přemílal báje o Královně smrti, ukončovatelce života, ničitelce běhu věcí. Po chvíli se zase k sobě sklonili.

„Ale co s ní?“ zeptal se Drakul. „Jestli se opravdu přemění v Královnu smrti, zastaví ji něco? Možná by bylo lepší včas…“ A přejel si hranou ruky po krku ve známém gestu.

Loki se podíval na Pandoru, a ta odevzdaně zakroutila hlavou. „Na to je asi pozdě. V tomhle stadiu už ji nezastaví nic. Už je silnější než ta paní s kosou.“

* * *

Na nohu už mohl došlápnout. Hojilo se to pomalu, ale hojilo. Belhal se s mrtvolou na zádech až dozadu, pak ještě dál. Prošel do jiné místnosti. Uprostřed byla vyhloubena velká díra, ze které vycházelo jasné světlo. Hodil mrtvolu dovnitř. Ozvalo se žuchnutí těla a světlo trochu pohaslo. Když přinesl další, už zase zářilo naplno.

„Kolik dneska?“ zeptal se Doktor.

„Nevím. Okolo dvaceti.“ Utřel si čelo.

„Hm. Na zítra tě čeká skoro stejný počet.“

„Hodím je tam hned.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Protože na dnešek na ně můžu vyfasovat polívku. Kdyby mě kontrolovali, tak vždy můžu tvrdit, že umřeli před okamžikem. A polívka se rozdělí mezi ostatní.“

Pokýval chápavě hlavou.

„Proto dostávám dvě polívky místo jedné.“

„Ano. A ještě něco dostanu výměnou za hadry, když je někde nestihnou sundat. Ale to se snažím spíš vyměnit za nějaké léky nebo zeleninu.“

„Asi bych měl vypadnout. Zbytečně tu užírám jídlo.“

Doktor kývl hlavou.

„Měl. Mohli by tě tu objevit. Nohu už máš skoro zdravou, zesílil jsi taky dost. Než odejdeš, něco ti ukážu.“

Došli k jednomu lůžku. Ležela tam mrtvola rozmlácená k nepoznání.

„Kdo to je? Měl bych ho znát?“ Nik si prohlížel zohavený obličej.

„Tvůj dozorce. Mraziví si znovu pro tebe přišli a nenašli tě. Tak si vymlátili vztek na něm.“

Prohlížel si mrtvolu a mlčel. Doktor ho pozoroval.

„Co cítíš?“ zeptal se ho potom.

„Mám na ně vztek. Chtěl jsem si ho umlátit sám.“

Doktor vzdychl. „Ty se nezměníš. Zítra jdeš mezi ostatní otroky.“ Otočil se a odešel.

Nik ještě chvilku mrtvolu pozoroval.

„Ne, Doktore,“ vycenil zuby v samolibém úsměvu, „v tomhle se opravdu nezměním.“

Než odešel, navštívil kout, kde Doktor schovával hadry na výměnu. Chvilku tam hrabal a třídil. Pak si vzal několik kousků hadrů. Zašel k místnosti, kam házel mrtvoly. Věděl, že otroci nesmějí mít žádnou zbraň, ale rozhodně nepatřil k těm, kteří se řídí nařízeními. Opatrně sáhl do štěrbiny ve skále a vytáhl kostěnou jehlu a malý nožík, také z kosti.

Látku, kterou ukradl Doktorovi, několikrát přehnul a nitěmi z jiného kousku látky z ní udělal popruh. Párkrát zkušebně máchl tak, jako by přehazoval domnělé oběti přes hlavu. Přehodil, zaškrtil a nohou se opřel o záda. Tenhle druh zabíjení se naučil od asasínů, nájemných vrahů, když byl otrokem u Šáha. Na rozdíl od šňůry nenechával na krku rýhu, a tak se, pokud přálo štěstí, na vraždu nepřišlo. Popruh lehce přišil k bederní roušce, aby se dal trhnutím sundat. Už předtím dostal od Doktora pár kusů hadrů a potají si je přešil a vybavil skrytými kapsami a záhyby. Nožík a jehlu ukryl v jednom z takových záhybů, které měl upraveny tak, aby se nedaly při běžné kontrole zjistit.

Pak se znovu podíval do skrýše. Nožíků a jehel tam schovával několik.

Nedělalo mu problém ulomit z některé mrtvoly kus kosti. Často to byly těžké úrazy a kosti samy trčely ven z toho, co dříve bylo lidským tělem. Potom z nich pomalu, opatrným broušením o kámen, dokázal udělat nástroj, který byl potřeba.

Hadry si na sebe oblékl a vyzkoušel, jestli mu někde něco nepřekáží. Pak si několikrát zacvičil a zatančil capoeiru. Noha ho trošinku pobolívala, ale bolest patří k životu.

Přeskočil několikrát zkušebně díru na mrtvoly. Jednou mu to nedalo a podíval se dolů.

Žravá houba, která opatřovala světlo ze stropu, už mrtvoly obalila tak, že nebylo vidět nic.

Dopadl do kotoulu. Když se postavil, stál před ním Doktor a tvářil se vyčítavě.

„Vrátím to, Doktore. Vím, co je vděčnost.“

Doktor ztrápeně pokýval hlavou.

„Věřím ti, Niku. Smím si občas půjčit ty jehly a nožíky, co sis schoval v té škvíře? Samozřejmě, taky vrátím.“

Nik se zasmál. „Nevím, jak vám poděkovat.“

„Možná bys mohl občas zastavit svou ruku, když se rozhodneš zabíjet.“

Nik zvážněl. „I když půjde o Mrazivé?“

„Tam hlavně. Když jsi tehdy skalpoval ty vyslance, naházeli všechny Sadirovce sem do jámy. Muže, ženy, děti. Zaživa. Přežili jen ti, co nebyli v tu dobu na téhle planetě.“

Nik se otočil a podíval se na jámu. Chvíli pozoroval jasně žlutozelenou záři, která z ní vycházela. Pak se podíval zpátky na Doktora. Tvář měl jak z kamene.

„Už proto tu ruku nezastavím, Doktore,“ zakroutil hlavou. „A právě pro to, co jste mi teď řekl. Nezastavím. To vám tady nad tou jámou přísahám.“ Otočil se a vztekle odcházel z nemocnice.

Doktor lehce pokýval hlavou.

„Přesně tohle jsem si přál slyšet, králi Ahoniku. Přesně tohle jsem si přál slyšet,“ zašeptal.

Jadara našel, jak uklízí.

„Jdu mezi otroky,“ řekl mu.

Jen kývl a uklízel dál.

Sledoval ho, s jakým klidem uklízí směs zvratků, krve a výkalů. Tedy věcí, které většinou provázejí člověka při cestě na onen svět.

„Až tu budeš déle, stane se tohle pro tebe normální podívanou,“ řekl Jadar.

„Právě proto tu nechci být dlouho.“

„To nikdo, ale cesta odsud vede přes jámu,“ kývl hlavou směrem, kam Nik odnášel mrtvé.

Zkontroloval své dílo. Pak si prohlédl Nika.

„Možná tu opravdu nebudeš tak dlouho.“ Tentokrát se neusmál. „Pojď.“

Šli nahoru. Nemocnice, pokud se tomu tak dalo říkat, byla opravdu hluboko. Cestou minuli několik dozorců z řad otroků. Když šel okolo někdo z Mrazivých nebo nějaký Selelek, sklonili hlavy, a když byl blízko, tak se uklonili.

Čím byli výš, tím byla větší zima. Za chvíli měl Nik husí kůži.

„Tahle zima je tu pořád?“ zašeptal k Jadarovi. Ten kývl.

Opatrně se rozhlédl a pak odpověděl. „Někdy je to horší. Mrazivým vadí teplo. Jejich planeta je planetou mrazu.“

Nik si vzpomněl na vyprávění Nosáče o jeho horké planetě a uvědomil si, že ten musel trpět zimou mnohem víc než on.

„Kam jdeme?“ zeptal se Jadara.

„Do jeskyně, kde jsou ubytováni otroci.“

„Jeskyně?“

Jistě. Všechno je tady vykopáno a vylámáno pod zemí. Co sis myslel?“

„Myslel jsem, že jsme na hradě.“

„Buď rád, že nejsme na některém z jejich hradů. Je postaven z ledu. Ne. Tady jsme v podzemí. Vždycky se nejdřív kope a hledá prahmota.“

„Co?“

Mávl rukou. „To je na dlouhé povídání. Zeptej se nějakého jiného otroka.“

Zastavili před vchodem do jeskyně. Táhl z ní smrad a bylo cítit, že je v ní o trochu tepleji.

„Tak, a teď jsi jeden z mnoha stovek otroků,“ řekl Jadar už ne šeptem.

„Stovek? Slyšel jsem, že jich tu jsou tisíce.“

„Teď už tu tolik otroků není, ale když se tu lámal kámen, byly jich tu tisíce.“

„A kam zmizel ten kámen?“

„Přes bránu na planetu Etamin.“

„Bránu?“

„Bránu mezi světy. Tím se cestuje. Nedělej, že tohle nevíš.“

„Proč tam? Proč se vozilo kamení na Etamin?“

„Jsi opravdu hodně zvědavý, Niku.“ Jadar zvedl oči. „Planeta Etamin má bránu na vysoké hoře. Původní člověk to tak chtěl. Kdysi tam byly příbytky draků a on se na nich vozil. Když Mraziví vstoupili na tuhle planetu, nemohli dolů, skála je hrozně vysoká. Tak se všechno vozilo tam. Teď už je tam hromada suti a kamení, tak se Mraziví mohli dostat dolů.“

„Copak je zajímají draci? Nebo tam šlo o něco jiného?“

„Zabíjejí draky. Nenávidí vše, co není z jejich planety. Jenom nás nechávají žít o chvilku déle, dokud nás potřebují.“

Nik sevřel rty.

„Můžeš mi ukázat bránu?“

Jadar pokrčil rameny.

„Proč ne?“

Vyrazili. Prošli zase několik chodeb, až vstoupili do velkého sálu.

„Měj hlavu skloněnou a jdi rychle, jako že spěcháme,“ poručil Jadar.

Nik to tak udělal. Procházeli okolo velké černé díry uprostřed sálu. Před ní stály dva kříže, na nich dva přivázání otroci, před nimi dozorci s biči. Několik Mrazivých a otroků právě vstupovalo po široké cestě dovnitř. Vypadalo to, jako by vstupovali do tmavé místnosti.

Pak brána ještě víc ztmavla. Procházeli okolo. Z boku měla čočkovitý tvar. Když došli na opačný konec brány, zrovna trochu zesvětlala a vyvanul z ní proud teplého vzduchu. Pak začalo vystupovat několik desítek otroků s velkými balíky na hlavách a v rukou. Šli dál a Nik se bál otočit.

Když byli dost daleko, odvážil se Nik promluvit.

„Jednou stranou se vychází, druhou se přichází?“

Jadar kývl.

„A co ti ukřižovaní?“

„To jsou kouzelníci. Brána reaguje na původní krev. Nemůžou jí poručit Mraziví, ani ty nebo já. Jenom ti, co mají původní krev, teda čarodějové. Protože tý krve potřebují k otevření brány hodně, musí být dva, někdy tři nebo i víc. A musejí říct příkaz ve stejnou chvíli.“

„A co říkají?“

„Nevím. Myslím název planety. To stačí.“

„Tak proto potřebovali kouzelníky!“

„Ano, hlavně proto. Je několik kouzelníků, které dokonce vodí s sebou. Přivedou otroky třeba na nějakou nehostinnou planetu a tam je nechají dělat svoji práci. Otroci jsou závislí na dodávkách jídla. Jednou za čas tam přijdou s kouzelníkem, podle toho, jak se jim to líbí, tam nechají jídlo a zase odejdou. Otroci nemají kam utéct, sami bránou neprojdou a Mraziví si hlídají, aby se mezi otroky neobjevil klíčník.“

„Klíčník?“

„Tak se říká těm, co otvírají brány. Je to čaroděj tak silný, že bránu dokáže otevřít samotný.“

„Nepůjdeme zpátky? Chtěl bych ji ještě vidět.“

„Uvidíš ji mnohokrát. Snaž se odsud zmizet. Tady jsou na Sadirovce vysazený, mohl bys skončit v jámě.“

„Nechceš mi ukázat cestu k ledovému tunelu, co vede ven na Sadiru?“

„To bych mohl.“

Pomalu se vraceli, ale jinou chodbou a jiným patrem. Opět sál, kde se sbíhalo několik chodeb.

Doktor měl pravdu. Obrovská brána z masivních trámů byla zavřená. Před ní se rojila asi stovka Seleleků a několik Mrazivých. Otevřená byla pouze malá branka, a tou vcházeli a vycházeli jen Mraziví. Kdyby se mu nějakou náhodou podařilo brankou projít, čekala ho ještě dlouhá cesta tunelem plným nepřátel a pak cesta přes barbarská území.

Vzdychl a s hlavou skloněnou se vydal za Jadarem.

Došli zpátky k jeskyni. Asi byl večer, houba na stropě začínala tmavnout a do jeskyně se vraceli otroci. Někteří hodně vychrtlí, jiní se zkrvavenýma rukama, další plni boláků.

Tázavě se podíval na Jadara.

„Druhy práce. Ti s rukama nosí kámen, ti s boláky obnovují žravku.“

„Žravka je ta houba?“ Ukázal na strop.

Jadar kývl.

„Mám pocit, že někteří z otroků jsou si podobní. Nebo se pletu?“

„Ne. Je to tím, z kterého jsou kmene.“

„Zase něco, co nevím.“

„Dělí se na kmeny, klany, rody a rodiny.“

„E,“ Nik vyjádřil nepochopení.

„No, to je jednoduchý,“ podrbal se Jadar na hlavě. „Jsi z planety Sadira dvě, takže jsi kmen Sadirovci. Na Sadiře jsi z kterého kraje?“

„Kde jsem se narodil, nebo kde jsem žil?“

„Třeba kde jsi žil.“

„Naposledy pod Šáhem.“

„Takže budeš asi klan Šáhovci. Nebo jak se jmenoval poslední Šáh?“

„Jmenuje se Harum–al–Rašid a ještě, myslím, žije.“

„Žije?“ vyjádřil Jadar překvapení. „Oni ho nezlikvidovali?“

„Myslíš Mrazivé? Sadiru nedobyli, ani nedokázali zlikvidovat její vedení. I když se o to snažili.“

Jadar byl zmatený. „Aha. Tak asi budeš teda z klanu Rašidovců. Ale ono u vás je to jedno, před nedávnem všechny Sadirovce naházeli do jámy. Takže je vás tu jen pár, co se sem natahalo z jiných planet.“

Nik vztekle sevřel rty.

„A rody a rodiny?“ zeptal se.

„To je jen u velkých klanů. Je to tady taková uzavřená společnost. Jedinec nepřežije. Kmeny si pomáhají mezi sebou. V kmenech si zase klany pomáhají mezi sebou. V klanech zase rody a v rodech rodiny. Třeba dozorci jsou skoro všichni z kmene Chort, někdo mu říká Čort. Proto se dozorcům někdy říká Čorti. Čorti se tu dělí na několik klanů. Dva největší jsou Něvští a Donští. Něvským vládne Grigorij, ale zkráceně je to Greg. Dá se s ním vyjít. Proti Něvským stojí klan Donských, kterým vládne Valsidal. Ostatní klany Čortů tu nemají tak silné zastoupení. Kovářství zase ovládá kmen Minelava, z nichž klan Swenů se specializuje na výrobu zbraní. Rozdělování jídla a jeho úpravu si zase hlídá klan z Grassias. Ti připravují jídlo i pro Mrazivé a zároveň je obsluhují. Není to snadná práce, Mraziví se nerozpakují zabít kuchaře nebo číšníka jen tak, pro zábavu, nebo protože je zrovna poblíž. Ale zase je to jediný příjem jiného jídla, než dostaneš tady. Ale pokud něco chceš, musíš krvavě zaplatit.“

„A Sadirovci ovládají co?“

„Úplný hovno, Niku,“ usmál se Jadar. „Patří k těm mnoha a mnoha, co mají smůlu i jako otroci. Nejsou tu tak dlouho, aby si vybojovali nějakou výsadu, a není jich ani tolik, aby si ji udrželi.“

3

Sledoval svoje ruce. Kdysi je měl pěstěné, pak zničené, pak zase dobře ošetřované. Teď vypadaly asi nejhůře. Ulámané nehty, strhané mozoly. Časně ráno (pokud se tomu dalo říkat ráno – prostě najednou se žravka jasněji rozzářila, a to bylo znamení, že je ráno) začali dozorci řvát a biči vyhánět otroky do práce. Dostal se jako nováček samozřejmě na tu nejhorší práci. Lámat kamení, hloubit různé šachty.

Dostávali primitivní nástroje, které se pečlivě hlídaly. Kdyby se kousek ztratil, odnesl by to nejen ten, kdo nástroj ztratil, ale i hodně jeho spolupracovníků. Tak prostě jeden otrok hlídal druhého.

Jemu nástroj nesvěřili. Nabíral rukama suť a kamení a dával to do pytle nebo do nůše na zádech. Pak s tím vyšel několik pater a v jedné chodbě obsah vyklopil. Tam to zase nabírali jiní a odnášeli dál. Bylo to neefektivní a hloupé. Když se je snažil přesvědčit, aby se nůše a pytle s kamením rovnou předávaly, vysloužil si pár ran. Od té doby se do ničeho nemíchal.

Přesto měl oproti jiným velkou výhodu. Jeho ruce se nepředstavitelně rychle hojily. Kdysi dávno pronesené kouzlo od Magdaleny, když byli přibiti spolu na kříži: „Ať máme obě ruce zdravé,“ ještě pořád fungovalo. I když pomaleji, ale stále dobře.

Směna skončila. Bolelo ho všechno: ruce, nohy, záda. Párkrát ho chytili s málo naplněným pytlem, tak nad ním stál nějakou dobu dozorce a kontroloval ho a řval.

Vešel do knajpy. Tak se říkalo místnosti před tou, kam se chodilo spát. V knajpě se jedlo.

Nejdřív došel do jednoho kouta, kde ze stěny stékala voda. Byla ledově studená, protože vytékala z ledovce z venku, což ve studeném prostředí pevnosti Mrazivých, jak se tomuto hradu říkalo, bylo opravdu utrpení. Trochu se napil. Pak šel ke kádi s octem, namočil si tam hadřík a zběžně se prohlédl, jestli se na něj někde nenalepila žravka. Když se zkontroloval, přetřel si hlavu a tváře octovou vodou, chvilku počkal a pak jiným hadříkem setřel se stěny trochu žravky a rychle si projel tváře a hlavu. Žravka poškodila rašící chlupy a vousy, ale nezničila pokožku navlhčenou octem. Tuhle věc se naučil jako první. Tady se sice nehledělo na to, jestli máš nebo nemáš vlasy a vousy, ale při nedostatku základní hygieny byly zacuchané vlasy kolonií různých parazitů. Proto se většina otroků dobrovolně zbavovala porostu tímto způsobem. Pak vymáchal hadřík v octové vodě a znovu si jím očistil obličej a hlavu.

Vzal si z hromady něco, co vypadalo jako půlka kokosového ořechu, a stoupl si do fronty na polévku. Když přišel na řadu, nastavil misku kuchařovi. Ten sebral naběračkou něco z vrchu kotle a dal mu to do misky. Nik naštvaně sevřel rty. Nahoře byla jen voda, hustá polévka seděla dole.

Už několik dní trpěl čím dál větším hladem. Věděl, že až obyčejní otroci projdou knajpou, nastoupí dozorci a jiní protekční otroci. A podle důležitosti dostanou víc jídla nebo lepší, ve výjimečných případech přidáno.

Někdy dovnitř vtrhli Mraziví. Buď rozdali pár ran, nebo chodili s bičem a jen se pásli na strachu otroků. Jednou za čas vytáhli nějakého otroka, a pak už ho nikdo neviděl.

Dojedl, nebo spíš dopil svoji porci a hodil misku na hromadu. Zítra si z té hromady zase vezme nějakou se zaschlými zbytky polévky.

Pak šel dozadu. Už se tam choulilo k sobě několik Sadirovců. Pět mužů, tři ženy, jedno dítě.

I tady se rodily děti, v těch nejprimitivnějších podmínkách, a co bylo zvláštní, občas i přežívaly. Byly špinavé a věčně hladové, postižené nedostatkem vitamínů a čerstvé stravy. Ale tohle bylo narozené ještě na svobodě.

Předčasně dospělé, zvyklé pracovat, jak jen to šlo, aby dostalo svůj díl polévky.

Pozoroval to stvoření, velká hlava, drobounké tělíčko, a cítil, jak se jeho nenávist k Mrazivým mění v posedlost.

Vmáčkl se mezi příslušníky kmene. Takhle se zahřívali, děti uprostřed. Trvalo několik dní, než se naučil spát vpolosedě.

Vedle něj Bezzubý, což byla přezdívka jednoho ze Sadirovců. Zuby tady měl málokdo, brzo vypadávaly nedostatkem vitaminů. Ale ke konzumaci polévky nebylo kousání tolik potřeba. Aspoň vám nebylo co vyrazit, žertovali ti, kteří už pevnou stravu nikdy nerozkoušou.

Z druhé strany seděl Baron. Tvrdil o sobě, že je šlechtic, ale Nik mu to ani za mák nevěřil. Tipoval spíš na sedláka nebo hejska z města.

Bezzubý se zavrtěl. Pak vstal a šel dozadu ke stěně. Vykonal tam potřebu a pořádně se prohlédl. Stávalo se, že se někdo občas lehce otřel o žravku a ona se někde usadila na těle. Dala se rychle objevit, postižené místo brzo začalo svědit a pak pálit. Otroci měli stále u sebe hadřík s octem. Přesto bylo potřeba se stále kontrolovat.

Bezzubý se vrátil a zavrtal se mezi ostatní.

Nik nemohl usnout, tak vypouštěl páru z úst a zkoušel dělat kroužky.

Stále mu to nešlo.

„Nemůžeš usnout?“ zašeptal Bezzubý.

„Nee,“ zkusil Nik znovu kroužek. „Mám pocit, že noc a den jsou jinačí než na Sadiře.“

„To jo. Vše se řídí podle žravky a ta má režim podle Benetnaše. Tam je delší den i noc.“

„Byl jsi na Benetnaši?“

Chvilku bylo ticho.

„Byl jsem na Nair Al Saif,“ odpověděl potom.

„O té jsem slyšel. Prý je to krásná planeta. Plná kouzel a divů, velkých měst…“

Lehce zavrtěl hlavou. Tak, aby nevzbudil ostatní. „Bývávalo,“ zašeptal potom. „Představ si provazy, na nich se suší tisíce hub. Pak je sbíráš a namáčíš do octové vody. A pořád dokola. V horku. Krása. Pohoda. Mrazivých málo, nemají to tam rádi. Města tam nejsou. Jen ruiny, kde hvízdá vítr. Občas hony na uprchlé otroky. Jo. To byla nádhera.“

„Takže lepší než Benetnaš?“

„Určitě. Benetnaš, planeta bez návratu. Planeta šíleného člověka.“

„Bez návratu? To se z ní nikdo nevrátil?“

Kývl hlavou.

„Pár jo. Jinak bychom to nevěděli. Planeta bílé a černé mlhy. Přes den je tam bílá mlha, která se během okamžiku změní v černou. Představ si: ráno stojí stovky otroků u brány. Ta se při rozednění otevře. Otroci vyběhnou ven a ztratí se v mlze. Musí hledat houby. Nanosit deset nůší hub za misku polívky. Vyběhneš ven a okamžitě se ztratíš v mlze. Najednou se před tebou objeví obrovská masa dřeva. Kmen stromu tak obrovského, že obejít ho trvá pěknou chvíli. Je celý porostlý žravkou. Ale ani ona ho z nějakého důvodu nedokáže sežrat. Běžíš dál. Občas zazní gong z hradu, abys našel cestu zpátky. Houby okolo jsou už vybraný od těch, co tě předběhli. Musíš koukat pod nohy, boříš se do půlky lýtek do mechu. Najednou bažina. Obrovský mlok tam sedí na ostrůvku mechu a poulí na tebe oči. Chceš se napít vody z bažin, a okolo proplave hnusná krysa, velká jako kočka. Běžíš dál. Konečně narazíš na houbu, měl jsi štěstí. Je velká, zaplní ti třetinu nůše. Je sice okousaná od šedých netopýrů, ale to nevadí. Takhle naplníš tak sedm, osm nůší. Za každou nůši dostaneš malý kamínek. Pak je večer. Gong ohlašuje rychlý návrat. Stihneš to jen tak tak. Slyšíš zoufalý bušení na dveře někoho, kdo to nestihl. Pak křik, vypísknutí a ticho. V noci tam létají černí netopýři. Nejsou vidět a sají krev. Během chvilky člověka obalí a vysají. Dneska jsi bez jídla, u sebe máš jen sedm kamínků. Ale zítra tři doplníš. Ráno se dveře otevřou. Přeskočíš nočního smolaře, je to už jen hromádka zelené plísně, jak ho žravka obalila. Najdeš dvě houby, najednou uslyšíš poplach. Gong bije jak o závod. Běžíš zpátky. Vyběhneš k baráku pro otroky, někdy se mu říká hrad, na jediný kopec, který na tý zasraný planetě je. Pod tebou se valí masa vody. Prý tam na nebi jsou dva měsíce, a když se k sobě přiblíží, zvedne se tak obrovský příliv, že se převalí přes celou zemi. Můžeš jen sedět, protože příliv odplavil vše, co tam zbylo. Houby, lidi, co to nestihli, a já nevím, co ještě. Musíš počkat, až ti šedí netopýři, co žijí vysoko na stromech, vyserou ty svoje hovna. A z těch zase začnou růst houby. Takže další den bez jídla. Vydržíš to tak jeden nebo dva měsíce, pokud máš štěstí. Když ne, zhebneš hlady, nebo se utopíš v bažině, zakopneš o kořen a spadneš na žravku, nestihneš večerní návrat, ať už nechtěně, nebo se rozhodneš s tím skoncovat, a počkáš si v noci na upíry. Prostě, planeta bez návratu.“

„Asi je hloupost se ptát, jestli se ty houby, co sbíráš, nedají jíst.“

„Nedají. Musí se vysušit na slunci. Na to je nejlepší slunce Nair Al Saif. Pak se musí máčet v octu, aby se odplavil jed. Jinak se začneš dávit.“

„Znáš dobře, jak to chodí na Benetnaši?“

Bylo ticho.

„Pokud je to planeta bez návratu,“ pokračoval Nik, když Bezzubý neodpověděl, „jak ses odtamtud dostal ty?“

Trvalo chvíli, než se Bezzubý odhodlal k odpovědi. „Houby odnášejí nosiči. A ti potom suší houby na Nair Al Saifu. Když můžeš zaplatit, můžeš se tím nosičem stát. Ale to musí jeden nosič chybět.“

„Prozraď mi, jak jsi to udělal, ať mám výhodu, kdybych se tam dostal.“

„Na to nemáš žaludek. A navíc, ten dozorce už tam není.“

„Jestli se bojíš o můj žaludek, tak mně nedělá problém někoho zabít.“

„A dělat někomu tři měsíce děvku? Měsíc je tam delší než tady. To je asi půl roku zdejšího času…“

Pár vteřin bylo ticho. „Máš opravdu silnější žaludek,“ vzdychl Nik.

Ráno zase práskání bičem a rychle do práce. Prošel knajpou, namočil si hadřík do octa a řadil se venku, kde dozorci přebírali otroky. Čekal, že půjde zase nosit kamení, ale dostal se k přenášení jiných věcí. Nejdřív nosil náklad od brány. Konečně měl možnost si ji pořádně prohlédnout. Sledoval kouzelníky na kříži. Nebyli přibiti, jak si prvně myslel, ale pouze přivázáni. Opravdu, když chtěl někdo projít, přikázal čarodějům a oni pronesli ve stejnou chvíli na prásknutí bičem stejné slovo. Pak brána jakoby zesklovatěla, a kdo chtěl, mohl projít. Pokud se nic nedělo, zase během chvilky zešedla do původního stavu.

Nosil od brány balíky, které krásně voněly kořením. Tahal je až skoro nahoru, kde se kámen měnil v led a kde měli Mraziví svoje příbytky a sály. Jadar měl pravdu, tady byla velká zima.

Byla to namáhavá práce, párkrát po ledových schodech uklouzl a vysloužil si pár ran od dozorce. Navíc zde bylo více Mrazivých, musel se často klanět i s těžkým nákladem.

Proto byl rád, když byla práce od brány hotova. Cestou zpátky dozorci oddělili několik otroků a postavili je k bráně. Znamenalo to, že je odvedou na jinou planetu. Když se tak dělo, přiklonil se jeden otrok k Nikovi a zašeptal:

„Kmen Hadír, najdi Lisanu a pověz jí, co se stalo. A vzkaž jí, že na ni nezapomenu.“ V očích měl slzy.

Nik nepřítomně kývl. Až po chvíli si uvědomil, co se stalo. Vzpomněl na Tu z kuchyně a krk se mu sevřel bolestí.

Zapráskání bičem ho donutilo zrychlit.

Došli na další místo. V jednom sále bylo velké dřevěné kolo, které museli roztáčet. Těžká a jednotvárná práce. Podle zvuku poznal, že nejspíš čerpají vodu odněkud z nižších pater. Když byl večer, měl toho opravdu dost.

Dopotácel se s ostatními do jeskyně pro otroky. Rychle se otřel a hltavě vypil řídkou polévku. Pak šel dozadu k Sadirovcům. V polovině cesty si vzpomněl na vzkaz a začal hledat kmen Hadír. Bylo jich asi dvacet. Lisana byla jako ostatní. Hubená, velké oči, ztrhaný obličej. Když jí předal zprávu, sedla si na zem a složila hlavu do dlaní. Po chvíli se zeptala Nika, jestli nezná jméno planety, ale ten to nevěděl.

Otočil se a odešel ke svému kmeni. Bolel ho žaludek od hladu a ruce a nohy od práce.

Přitulil se k ostatním a přemýšlel, jak dál.

Z přemýšlení ho vyrušil křik.

Valsidal, druhý nejvyšší dozorce a šéf klanu Donských, zase provokoval.

Chodil mezi otroky a vyzýval je na souboj. Posměšně si ťukal koncem karabáče do dlaně a nabízel polévku tomu, kdo mu bude dělat otloukánka. Končilo to tím, že někdo byl natolik hladový, že se za misku polévky nechal zmlátit.

Nik měl skloněnou hlavu a snažil se nevyčnívat. Kolikrát si totiž Valsidal vybral někoho, kdo se mu nelíbil.

Kroky se přibližovaly a štěrk pod jeho nohama křupal.

„Co třeba ty?“ ozvalo se nad ním.

Zvedl hlavu. Valsidal z pohledu zdola vypadal obrovský.

„Nemám zájem se nechat mlátit,“ odsekl.

„Dneska ses nějak vyhýbal práci. Musíš být plný síly. Tak co?“

„Jak jsem řekl. Nemám zájem.“

„Tak si vyber. Buď půjdeš dobrovolně a dostaneš misku polívky, nebo si tě vytáhneme a budeš to mít horší a bez ní.“ Našpulil rty a nechal z nich skápnout slinu na Nika.

Nik vstal. Teď byli stejně vysocí.

„Kolik je polívek za to, když ti rozkopu držku?“ zeptal se.

Valsidal otevřel pusu a zíral.

„Troufáš si,“ řekl po chvilce.

„Tak kolik?“

Naklonil se k němu. „Kolik sežereš.“

„Dobrá nabídka,“ kývl Nik hlavou. „Jdi první.“

Poslechl ho a bylo vidět, že začíná být nesvůj.

Došli do knajpy. Nebyl tu žádný nábytek. Když přišlo víc otroků, stáli, když bylo místo, sedělo se na zemi.

Tady si mohl každý sníst svoji porci v klidu. Hlídal tu klan Něvských. Byli to dozorci, pro ránu nešli daleko, ale Greg – Grigorij, hlava klanu Něvských, hlídal, aby nikomu někdo jeho jídlo nesebral. Možná proto tu přežívaly i děti. Pokud jsi ale šel s polévkou dozadu, do hotelu, tak tam už jsi o ni mohl přijít, pokud jsi nebyl někdo.

Když vešli dovnitř, posedávali tam dozorci, kuchaři a jiní privilegovaní otroci a pojídali polévku. Moc pozornosti jim nevěnovali. Nik šel ke kotli a nakoukl dovnitř.

„To jsem zvědavej, jak splníš svůj slib,“ otočil se na Valsidala. „Řekl jsi, že můžu mít polívky, kolik sežeru, a přitom jsou tam tak dvě tři porce.“

Tahle drzost od obyčejného otroka všechny zaskočila. Přestali se krmit a otočili se na Nika.

„Ho, ho!“ zasmál se Valsidal. „Krmíš se polívkou, která ti ještě nepatří.“

„Už mi patří.“ Udělal dva kroky k Valsidalovi a rozhodl se vyzkoušet svůj nárt. Levou nohou si nakročil a pravou obloukovým kopem, nártem přímo na čelist. Valsidal ztratil rovnováhu a začal se kácet na stranu. Přešlápl si a než dopadl, poslal mu do obličeje tři přímé kopy tak, jak ho to učil Žabák. Propnuté chodidlo a zvednuté prsty u nohou, aby si je nezlomil.

Valsidal dopadl na zem. Z přeraženého nosu se mu valila krev a ret měl rozmlácený na cucky. Přece jenom byla Nikova chodidla ztvrdlá od chůze v kamení.

Byl v bezvědomí. Proto ho ani Nik nechtěl dodělat patou, jak měl původně v úmyslu.

Otočil se, vzal si misku a vyklepal z ní pár kapek polévky po někom.

„Dostal jsem od něj slib, že můžu sežrat polívky, co snesu, pokud mu rozkopu držku,“ otočil se k ostatním. „Myslím, že si tu polívku zasloužím.“

Bylo ticho. Otočil se ke kuchařovi.

„Mám si nabrat, nebo mě obsloužíš?“

Kuchař se rozhlédl okolo, ale když viděl, že všichni mlčí, zvedl se a nalil Nikovi do misky. Nik studenou polévku vypil na jeden zátah.

„Ještě.“ Nastavil misku. Znovu dostal a znovu vypil.

Potřetí už sběračka jezdila jen po stěnách kotle.

Nik nakoukl dovnitř. „Rozhodně aspoň já jsem svůj slib splnil.“ Podíval se na kuchaře. „Možná bys mi příště nemusel nalívat tak řídkou polívku, podívej, co se zbytečně usadilo u dna.“

Kuchař mlčel.

Nik se otočil do vchodu do hotelu. Stálo tam několik dozorců a pohupovalo karabáči. Vykročil proti nim a bylo mu všechno jedno. Dozorci se rozpřáhli a rozvinuli biče.

„Možná byste se měli postarat o svého šéfa,“ ozval se za ním hluboký hlas. „Jednou to tak muselo dopadnout.“

Otočil se. Za ním stál Greg a s ním i část Něvského klanu. Donští sklopili ruce s biči a začali se vracet na místa. Nik stál a čekal, co se bude dít.

Greg vyčkával, dokud se Donští neuklidí na místa. Pak sjel pohledem na Nika.

„Udělal sis dost velkého nepřítele.“ Sklonil lehce hlavu.

„Můj jedinej a největší nepřítel nosí bílý vlasy,“ odpověděl Nik.

Několik Něvských se po sobě vyděšeně podívalo. Někdo přidušeně vykřikl.

„Za tuhle větu můžeš skončit v jámě.“

„V jámě můžu skončit úplně za nic. Prostě jenom pro jejich rozmar. A o to je víc nenávidím. Tak pokud tam skončím, bude to aspoň pro něco.“

Ozvalo se zachrčení. Valsidal se začal probouzet. Otočili se tím směrem.

Snažil se posadit. Z nosu a pusy mu pořád stékala krev.

„Vemte si to hovno a někam si ho odneste,“ houkl Greg směrem k Donským. Ti ho poslechli.

„Udělal jsi mi radost,“ pokračoval Greg. „Začínali si dost vyskakovat. Teď od nich bude chvilku pokoj. Co jsi za kmen?“

„Sadirovci.“

Pokýval hlavou. „Byli jste tu mocným kmenem.“

Nik se podíval stranou. „A ptáš se mě, kdo je můj nepřítel.“

Greg mlčel.

„O svoji výhru nepřijdeš,“ řekl pak. „Choď si pro jídlo později, budeš dostávat dvě porce.“

„To Donský dost vytočí,“ pronesl někdo za Gregem.

„To právě chci.“

Nik zvedl oči v sloup. Zase byl vmanipulován mezi mlýnské kameny.

4

Nik vypil svoji polévku a šel si pro přídavek. Kuchař zalovil na dně a vybral tu nejhustší. Vzal misku a šel s ní na hotel. Pomalu ji nesl, aby ani neukáplo.

Sledovaly ho stovky hladových očí, ale nikdo se neodvážil mu polévku sebrat. Rozkopal držku Valsidalovi a byl chráněncem Grigorije, šéfa dozorců. To stačilo, aby si s Nikem nikdo nezačínal.

Došel až k Sadirovcům. Opatrně podal misku Bezzubému. Ten si trochu lokl a podal to dalšímu. Tak to šlo dokola, a co zbylo, dostalo dítě.

Sám si nevzal. Jedna miska mu stačila. Dostával ne polévku, ale hustou kaši ode dna, a ta nasytila.

Choulili se k sobě, aby se zahřáli, a pomalu usínali. Náhle Nika probudil dotek.

Před ním v podřepu byl jeden z Krysáků.

„Co chceš?“ zeptal se Nik.

Krysák se opatrně přikrčil.

„Doktor chce s tebou mluvit.“

„Teď?“

Krysák kývl.

Nik cítil nebezpečí. Proč by Doktor posílal Krysáky? Krysáci byla zvláštní skupina otroků. Udavači, patolízalové, poskokové dozorců. Nikdo je neměl rád.

„Řekni mu, že až ráno.“

„Prý je nějaký problém u jámy.“

Nik zbystřil. Ve štěrbině měl schované nástroje, které vybrousil z kostí. Možná to mohl být ten problém.

Vyšel ven. Prošel vchodem. U něj hlídali Donští, ale nechali ho jít.

Šel dolů po schodech do nemocnice. Chodby byly potemnělé a liduprázdné.

Vešel do nemocnice a překvapilo ho, jaké tam je teplo. Dokonce měl pocit horka, za těch pár dní si zvykl na zimu.

Prošel nemocnicí a vstoupil do místnosti, kam házel mrtvoly a kde měl ukryté nástroje.

Před jámou stála postava.

„Doktore?“ zvolal..

Postava se otočila. Byl to Valsidal. Nějaké ruce ho uchopily zezadu a zkroutily mu ty jeho.

„Ponížil jsi mě! Urazil jsi mě!“ prskal mu Valsidal do obličeje. „A za to je jen jeden trest. Víš jakej?“

„Neprskej na mě,“ odsekl mu.

Přistoupil ještě blíž. „Budeš následovat svůj kmen,“ zasmál se.

Nik se zaklonil a uštědřil Valsidalovi pořádnou hlavičku. Zlomený nos znovu křupl a Valsidal se složil.

„Do jámy,“ huhňal. „Hoďte tam toho šmejda.“ Držel se za nos a přes prsty na rukou se mu valila krev.

Táhli ho k jámě. Nevzpíral se, jen povolil nohy, aby ho museli vléci. Nezvyklé horko způsobilo, že se všichni potili a špatně se jim držel, jeho ruce jim klouzaly.

Když byl několik metrů od jámy, najednou se odrazil a svoje nohy roztáhl před ty jejich. Zakopli o ně a on rukama zatlačil. Jak ho nechtěli pustit, srazili se před ním. Svalili se na zem. Jeden ruku pustil, druhý tu Nikovu stále držel.

Nik se rozpřáhl a klouby prstů zaútočil na toho, co ho držel. Několik úderů na ohryzek mu uvolnilo druhou ruku.

Ten, co ho držel, se chytil za krk a chrčel. Vrazil mu prsty do očí, a tím ho vyřadil z boje. Ten, co ho pustil jako první, se snažil dostat zpod chrčícího.

Měl jednu nebo dvě vteřiny. Rychle zkontroloval Valsidala. Běžel proti němu, v ruce napřažený karabáč.

Tak jak byl v podřepu, pootočil se a jako pružina vyrazil. Srazil se s Valsidalem. Ten se začal kácet dozadu.

Objal ho nohama a hlavu mu tlačil od sebe. Těsně před dopadem na zem nohy vyhákl a ještě víc zatlačil na hlavu.

Valsidal dopadl zátylkem na kamennou zem. Bylo slyšet jasné prasknutí lebky a jeho oči se okamžitě obrátily v sloup. Nečekal ani chvíli a vrhl se na posledního, který se dostal konečně zpod svého zraněného druha a teď se snažil utéct. Doběhl ho a zezadu mu obtočil ruku okolo hlavy pod nosem a chytil ho za bradu. Lehce mu hlavu pootočil a prudce vymrštil nohy vpřed, zatímco si druhou rukou přidržoval předloktí. Tvrdě dosedl na zem, ale suché lupnutí mu bylo důkazem, že to, co chtěl, splnil.

Bylo po boji. Šel dopředu dorazit prvního útočníka, ale ten byl také mrtvý.

Sedl si na zem a oddychoval. Ruce měl v jednom ohni, jak se dostával z jejich sevření, a zadek měl pořádně naražený.

Když konečně popadl dech, vstal a znovu zkontroloval poražené. Byli opravdu všichni mrtví. Strhal z nich hadry a mrtvoly naházel do jámy. Pak vzal hromadu hadrů a odnášel je tam, kde si kdysi nabral od Doktora.

Opatrně je zpřeházel a zamíchal mezi ostatní.

„Vracíš dluh?“ uslyšel za sebou.

„Jo,“ zabručel.

„Bylo to nutné?“

„Byly jen dvě možnosti. Buď tam budu ležet já, nebo oni,“ otočil se k Doktorovi.

Ten mlčel.

„Kdyby se někdo ptal, řekněte pravdu. Že jsem si od vás vypůjčil hadry a dneska jsem je vrátil.“

„To byli dozorci?“

„Jo.“

„Možná bys měl zmizet ze Sadiry. Na jinou planetu.“

„Možná.“ Otočil se a odcházel.

Když už byl skoro u schodů, Doktor ho zavolal zpátky.

„Kam chceš jít?“ zeptal se ho.

„Mezi otroky.“

„V noci?“ podivil se. „Pokud tě uvidí venku v noci, je to jistá smrt. Zůstaň tady a ráno se zamícháš mezi ostatní.“

„Budu chybět při vstávání.“

Doktor dal ruce za sebe, podíval se na strop a pousmál se.

„Po dnešní noci se trošku karty změnily. Už po tý rvačce v knajpě jsi utkvěl některým lidem v paměti.“

„Vy o tom víte?“

Doktor si vytáhl z hromádky hadrů jeden, opatrně ho složil a posadil se na něj.

„Sedni si, Niku. Je tu teplo a do rána vydržíš. Byla by škoda, kdyby tě venku uviděl nějaký Mrazivý.“

Nik se posadil. „Víte, že mi někoho připomínáte?“ pronesl zamyšleně.

Doktor se vsedě narovnal, až mu v zádech zapraskalo.

„A koho?“ zeptal se.

„Jednoho člověka ze Sadiry. Jmenoval se Staroch. Rozuměl doktořině. Ale nemohl to být uprchlý otrok odsud, protože měl na Sadiře rodinu. Dokonce i vnoučata.“

Doktor pokýval hlavou.

„Pokud si myslíš, že Mraziví o Sadiře vědí jen pár let, tak jsi na omylu. Planet s otroky je mnoho a nemůžou všechny obsadit. Tak je pomalu sledují a nenápadně míchají kartami, aby je oslabili. Pokud jim to někde začne vycházet, začnou se více angažovat.“

„Takže je možné, že Staroch …“

„To nevím,“ povzdechl si Doktor. „Lidé umírají hrozně rychle, pokud by se někdo dostal na Sadiru už před mnoha lety, nebude mít tady nikoho. Ani klan, ani kmen. Protože Mraziví systematicky likvidují otroky. Je už několik světů, jejichž původní obyvatelé jsou vyhubeni.“

„Copak se ještě nepodařilo se jim postavit?“

„Ne.“

Chvíli bylo ticho.

„Doktore?“

„No?“

„Kdo všechno ví o mně? O Ahonikovi?“

„Jen já a Jadar. Dál, myslím, nikdo.“

„A jak jste se o mně dozvěděli vy?“

„Kmen Grassias. Dělá kuchaře. Zaslechli něco, když obsluhovali Mrazivé.“

„Kuchaři!“ Nik si opovržlivě odfrkl.

„Měl bys je soudit trochu opatrněji. Vidíš jen to, co vidíš, ale jejich kmen hodně trpí.“

Nik mlčel a v očích měl nedůvěru.

„Vidíš jen, jak vás šidí u jídla. Ale oni také pracují a posluhují Mrazivým. A můžu ti říci, že jsou biti pro hlouposti.“

„Zadarmo to nedělají.“

Doktor kývl. „To ne. Díky zbytkům, co nedojí Mraziví a jejich polovičky, se dostává mezi otroky ta troška zeleniny a masa.“

„Oni tu mají ženy?“

„Kdo?“

„No kdo, Mraziví. Řekl jste jejich polovičky. Nikdy jsem je tu neviděl.“

Doktor na Nika pohlédl trochu udiveně a trochu s despektem.

„Králi Ahoniku, ty sis nikdy neprohlížel žádného Mrazivého? Ani když jsi je skalpoval?“

„Prohlížel.“ V Nikovi se začínalo probouzet hrozné tušení.

„A když sis je prohlížel, nevšiml sis některých anomálií na jejich těle? Něčeho, co odlišuje muže a ženu?“

„Nikdy jsem je nesvlíkal. Doktore, chcete mi říct…“

„Nemusels je svlíkat. Stačilo se pořádně podívat. Nosí přeci kalhoty. A tam, kde si je někteří hejskové dokonce vycpávají kapesníkem, oni nemají nic.“

„Chcete říct, že to jsou všechno…“ Nik se zatvářil zhnuseně. „Vždyť… Jinak vypadají jak chlapi. A kde jsou jejich… No. Muži?“

„No hádej! Když jejich ženy vypadají jako chlapi, jak můžou vypadat jejich muži?“

„Selelekové,“ vydechl Nik. „To nejsou jejich výtvory. Ta poslušná hovada jsou jejich… Jak to říct?“

„Jsou to jejich hovada. Jinak to říkat nemusíš.“

Nik si dal hlavu do dlaní. „To je hrůza. Zabíjel jsem a skalpoval ženské.“

„Niku.“ Doktor se podíval na Nika zpod obočí a poposedl si, jak ho země i přes hadr tlačila, „to nejsou ženské. To jsou opravdu chlapi. Rozdíl je jenom v tom, že tihle chlapi rodí děti.“

„Ble,“ udělal Nik gesto.

„A navíc,“ pokračoval Doktor, „oni je nerodí. Co vím, tak tyhle bytosti snášejí vejce.“

„Co? Doktore, ty si snad děláš legraci!“

„Ne. Slyšel jsem to a věřím tomu.“

Nik měl v obličeji takový úžas, že se Doktor musel smát.

„Několikrát jsem je viděl. Nemají prsa. Dokonce ani bradavky. Řežeš jim skalp, a na tohle se nekoukáš.“

„Tehdy mě nenapadlo je zkoumat. Měl jsem dost práce s okolím, než abych se jim mohl věnovat. A navíc, co bych viděl na nahatým chlapovi.“

„Velká chyba.“

Bylo ticho.

„Dal bych si panáka,“ zatoužil Nik.

„Zrovna jsem ti to chtěl navrhnout.“

„Doktore?“

„No co koukáš? Alkohol se dá udělat skoro ze všeho. Nabídl bych ti i nějaké houby, ale bohužel už tu nic nemám.“ Doktor se zvedl a rázoval do jiné části nemocnice. Nik za ním jako stín.

„Tady zůstaň,“ otočil se Doktor.

„Ale Doktore...“

„Ne, Niku, rozhodně ti neukážu, kde to schovávám.“

Nik si uraženě sedl na zem. Doktor se za chvíli vrátil a nesl tři misky naplněné páchnoucí břečkou.

„Na,“ podal mu jednu. „Jako u tebe na hradě to není, ale buď rád aspoň za to.“

Nik upil. Chutnalo to příšerně, ale byl to alkohol.

„Doktore, je to báječný!“

Doktor se pousmál a také upil.

„Pro koho je ta třetí?“ zeptal se Nik.

„Jo, vidíš, pojď se mnou,“ otočil se Doktor směrem, kde leželi nemocní. Nik ho poslušně následoval.

Na zemi pod krvavými obvazy ležela nějaká postava. Doktor opatrně začal sundávat hadry z obličeje.

„Pojď sem, Niku. Zvedni mu hlavu. Dám mu trochu napít a pak mu tím zbytkem potřeme rány.“

„A není toho škoda?“ řekl Nik, ale okamžitě zmlkl, když poznal, o koho se jedná.

Opatrně zvedl Grigorijovi hlavu a Doktor mu přiložil jemně misku k ústům. Vrchní dozorce se napil a pak se zakuckal.

„Co se mu stalo?“ zeptal se Nik.

„Věc, kterou běžně dělají kuchařům. Hodí ti kus masa. Když ho zvedneš, zbijí tě, že jim kradeš jídlo. Když ne, zbijí tě, že opovrhuješ jejich dárkem.“

„Jak je na tom?“

„Dobře. Za pár dní bude chlapík.“

Grigorij něco zasípal. Nik se k němu sklonil.

„Dej si pozor,“ zašeptal Grigorij, „Valsidal něco chystá. Čeká jen, až bude mít volnou ruku.“

„Valsidal už nebude dělat problémy.“

Grigorij se lehce pousmál. „To je dobře. To je hodně dobře. Řekni Pavličovi, že má velení, než se vrátím. A, Niku, děkuju.“

„Nemáš zač, velkokníže. Chránil jsem svoji prdel,“ pohladil si Nik naražený zadek.

Grigorij sebou trhl. „Velkokníže?“ opakoval. „Jak to víš?“

„Podle chování. A podle různé šeptandy. Velkokníže Grigorij Něvský.“

„A ty?“

„Taky modrá krev. Ale taky otrok.“

„A jak vysoko je ta tvoje modrá krev?“

Doktor rychle přiložil Grigorijovi misku k ústům.

„Pij!“ poručil.

Greg se napil a zakuckal.

„Teď spi. Dopovíte si to jindy.“

Greg poslušně zavřel oči a Nik na Doktora děkovně zamrkal.

Opatrně odkryli velkoknížeti rány a jemně mu je otřeli alkoholem. Pak je znovu ovázali.

„Jen pohmožděniny a tržné rány. Nic zlomeného,“ konstatoval Doktor.

Když skončili, vrátili se do míst, kde měli z hadrů sedačky, a připili si.

„Co dál, Doktore?“ zeptal se Nik. „Jak je dál to proroctví?“

Doktor pokrčil rameny.

„To nevím. A co ty, Niku? Co ty hodláš dělat?“

„Taky nevím.“

„Jsi král. Máš venku přátele?“

„Doktore, všechno jsem posral. Schoval jsem se před přáteli do rybářské chýše. Nevědí o mně. Myslí si, že jsem zahynul v bitvě na Barbarských pláních.“

„Takže jsi na to všechno sám. Zvenčí pomoc čekat nemůžeme.“

Nik sklonil hlavu.

* * *

Posel poklekl. Pán z Neumětel kývl hlavou.

„Pane.“ Posel se odmlčel. „Nenesu dobré zprávy.“

„Mluv.“

„Přijeli jsme k barbarům. Chovali se k nám dost urážlivě.“

„Vynech tyhle podrobnosti. Chci odpověď.“

„Ano. Promiňte. Odpověď je, že nám nemusí dávat žádnou odpověď. A taky, že se necítí povinováni k nám žádnou vděčností a žádným přátelstvím.“

Chvíli bylo ticho.

„Svině!“ nevydržel to mladý kníže. „Když je brali do otroctví, tak přilézali. Teď vědí, že jsou mnohem silnější, tak obracej.“

„Na Barbarské pláně poslali jen málo bojovníků. Proto jsou silnější. Je jen otázkou času, kdy na nás zaútočí.“

„A je to zase při starým.“

„Všiml sis, kolik jich tam je?“ otočil se Drakul na posla.

„Hodně,“ kývl posel hlavou. „Mají velice kvalitní zbraně. A všiml jsem si ještě jedné věci.“

„Pokračuj,“ mávl Drakul netrpělivě rukou.

„Měl jsem pocit, že v jednom stanu sedí Bělovlasí.“

Podívali se na sebe.

„Je to jasný,“ povzdechl si Loki, „Nosáč má pravdu. Nevzdají se nás. Určitě už vědí, že jsme se totálně vyčerpali ohledně vojska. A jejich zálohy jsou prý obrovské.“

„To znamená?“

„To znamená, že je to velice špatné. Ztratili jsme Ahonika a druhý náš nejsilnější článek v tomhle boji se vymyká kontrole.“

„Pane?“ ozval se posel.

„Co?“ utrhl se na něj pán z Neumětel.

„Jsem poslem špatných zpráv. Podle tradice mám být potrestán.“

Pán z Neumětel si ho změřil tvrdým pohledem. „Kašlu ti na tvoje potrestání. To bude tvůj trest. Děsím se, jak budeme potrestáni my, až předáme tu zprávu dalšímu.“ Podíval se ke věži.

Všichni stočili pohled za ním.

„Prý si nevyzvedává jídlo ani pití. Je tam vůbec ještě?“ zeptal se mladý kníže.

„Je. Plameny svíček se stáčejí pořád tím směrem. A ten kruh mrtvé trávy zase postoupil.“

„Ale musí mít hlad.“

„Nemusí.“ Pandora si zaclonila oči a zadívala se nahoru. „Je živa ze smrti jiných. Podívejte.“

Velký havran se snášel na střechu věže. Všichni sledovali jeho let. Když byl několik metrů od věžní špičky, pochopil, že něco není v pořádku. Snažil se zoufale mávat křídly, ale nějaká síla ho stahovala dolů. Během chvíle jeho peří zbělelo. Ozvalo se smrtelné zakrákání a mrtvé tělo havrana dopadlo na střechu věže. Jak se pomalu kutálelo dolů, zanechávalo za sebou stopu bílého rozpadajícího se peří. Na zem už dopadla vyschlá mumie, která se během několika vteřin rozpadla v prach.

Kruh vesničanů a čumilů, kteří obklopovali věž, ulekaně vydechl a poodstoupil.

„Kdo jí to řekne?“ zeptal se Loki.

Podívali se po sobě.

„Já,“ sevřela rty Pandora.

„Ty?“

Kývla hlavou. „Prošly jsme spolu magickou bouří. Je malá naděje, že její síla na mě bude málo působit, a navíc zkusím jako čarodějnice malý trik.“

„Jaký trik?“

„Poženu před sebou stádo dobytka.“

V noci se strhla bouře. Vítr ohýbal mladé stromky a kácel ty staré. Blesky křižovaly oblohu, ale hrom bylo slyšet z dálky. Na zem nespadla ani kapka vody, spíš jako by se zem vysušila. O půlnoci se ozvalo divoké ržání.

„Můj vraník! To je můj vraník!“ Pán z Neumětel vyběhl z ložnice. „Poznám jeho hlas.“

„Nevěděl jsem, že máš vraníka.“ Drakul vyšel ze svého pokoje a protíral si oči.

„Chcípnul před dvěma lety.“

Vyklonili se z okna. „No. Možná, že hlas je tvého vraníka. Ale tohle monstrum dole se mu rozhodně nepodobá,“ pronesl ztišeným hlasem Loki.

Zvíře, které čekalo před vchodem věže, se opravdu nepodobalo žádnému známému příslušníkovi koňského rodu. Srst černá, že světlo v její blízkosti ztrácelo barvu. Hříva planoucí namodralým plamenem a přeskakujícími jiskrami. Oči koně měly v sobě smutek roky týraných zvířat a na kom spočinuly, na tom ulpěla tíseň a zoufalství. Dým, který mu vystupoval z nozder, nutil každého v okolí k trýznivému kašli. Země pod jeho kopyty pukala a sténala.

„Je to můj vraník,“ smál se pán z Neumětel, „musím ho jít pohladit. Kde mám cukr?“ Vyrazil ven.

Drakul po něm skočil a chytil ho za nohy.

„Pomozte mi!“ zařval na ostatní. „Musíme ho svázat!“

„Nechte mě,“ smál se pán z Neumětel, „chci si ho jen pohladit.“

Spoutali ho prostěradlem.

„Ještě někdo má pocit, že si ho musí pohladit?“ zeptal se Loki.

Zavrtěli hlavami.

„Jsme tu vůbec všichni?“

Prohlíželi se a počítali. Vypadalo to, že jsou.

Ozval se příšerný řev trpícího člověka. Vrátili se k oknu. U koně dohořívala zhroucená postava.

„Podkoní,“ pronesl suše Drakul. „Asi měl vraníka taky rád.“

Na koni se zhmotňovala temná postava. Když nabrala obrysy ženy v černých šatech, vraník vyrazil k severu.

„Myslím, že se Pandora nemusí namáhat. Nejspíš slyšela všechno, co jsme si tu řekli,“ otočil se Loki od okna.

„Co teď?“

„Já nevím jak vy, ale já jedu za ní. Tenhle tanec si hodlám prohlídnout, ať to stojí, co to stojí.“ Drakul se otočil a zmizel ve svém pokoji.

„Mám jen obavu, abychom nestáli sami uprostřed parketu.“ Loki se sklonil a přeřízl pouta z prostěradel. Pán z Neumětel se postavil.

„Můj koníček,“ pronesl nejistě.

„Koníček vám sviští směrem k barbarům. Pokud ho chcete ještě jednou vidět, oblíkněte se a vyrážíme za ním.“

5

Snažili se sledovat stopu Magdaleny, ale koně odmítali jet tou cestou. Naštěstí se pán z Neumětel v kraji vyznal, vedl je různými pěšinami. Přesto několikrát museli protnout trasu, kterou Královna Smrt projela. Byla to cesta bez života. Jen zkroucené stromy a křoví, sežehnuté žárem bez ohně a pokryté bílým popelem, ukazovaly sílu, kterou nevědomky Magdalena ze země sála. Tam, kde byla cesta kamenitá, zůstávalo kamení zčernalé a ještě po stovkách let si lidé ukazovali ve skalách otisky kopyt smutného koně Královny Smrti.

Přestože se podzim přehoupl do své druhé poloviny, panovalo v okolí dusno jak před bouří. Magda se jim vzdalovala, protože na rozdíl od nich nepotřebovala spát a jíst. Druhého dne cesta náhle zabočila.

Trvalo půl dne cesty, než jim došlo proč. Magda potřebovala nabrat sílu, nebo se vyzuřit na vesnici barbarů. Nosáč a Loki se pozvraceli, a přestože si Magda udělala takovou zajížďku ještě několikrát, už ji nesledovali a jeli rovnou na Barbarskou pláň.

Tak se stalo, že dojeli na místo jen o několik hodin později než Magdalena.

Protože po bitvě na Barbarské pláni zůstalo obrovské množství brnění, zbraní, ostruh a jiných věcí, obsadil toto místo okamžitě jeden barbarský kmen. Byl to ten kmen, který poslal knížeti z Neumětel urážlivou odpověď a u kterého posel viděl dva Bělovlasé.

Teď měl za to zle zaplatit.

Když přijeli, kmen už v podstatě neexistoval. Magda seděla nehybně v sedle a stejně nehybně před ní stálo několik postav.

Zastavili. Nosáč sjel se zaúpěním z koně a začal se znovu dávit.

„Tohle jsem nechtěl, tohle jsem nečekal,“ šeptal Žabákovi.

Na Drakula a pána z Neumětel neudělala spoušť v okolí žádný dojem. Drakul opatrně slezl z koně, prohlédl si to, co bývalo táborem, a pak se šel vymočit.

„Mám pocit, že tihle se už nikdy paktovat s Mrazivými nebudou,“ řekl, když se vracel.

Pán z Neumětel seskočil na druhou stranu a sprostě zaklel. Chvilku bylo slyšet mlaskání a hekání a pak se vynořil zpoza koně s dost neurčitým výrazem.

„Tak, a boty můžu vyhodit!“ prohlížel si nohy, zabořené po lýtka do hromady masa a krve. „Tady budou mít lišky a supi dlouho co žrát.“

„Copak jí to nevadí?“ kývl mladý kníže bradou směrem ke zbytku barbarského tábora.

Pandora odevzdaně pokrčila rameny.

„Asi budu taky blinkat,“ zašeptal Loki potichu.

Nosáč se opatrně nadechl. „Kdysi Nik vysvětloval priority mojí ochrance. Nějak jim naznačil, že já jim dávám peníze a on je ten, kdo jim může darovat život. Nikdy se mu už nepostavili do cesty.“

„Tady asi nebude taky nikdo, kdo bude stát v cestě.“ Pandora sledovala zajatce, jak se chytili za hrdlo a pak znehybněli.

„Vždyť je ani nevyslechla.“

„Prošla se jim v hlavě. Nemusí se na nic ptát.“

„Bolí to?“ rozechvěle se zeptal Nosáč.

„Nedokážeš si představit jak. Po tomhle je jen smrt, nebo šílenství.“

Nosáč polkl.

„Copak, Nosáči? Máš nějaké tajemství, co tu skrýváš před přáteli?“ Drakul zvedl zvědavě obočí.

„Ne. Je mi jen hrozně zle z tý krve.“

„To mě pohled na krev uklidňuje. Máme to prý v rodě.“

Pandora zvedla ruku a Drakul zmlkl. Všichni zaměřili svou pozornost na Magdu. Ta slezla z koně, poplácala ho po krku a sedla si na zem s nohama zkříženýma.

Kůň se otočil a rozběhl se směrem od ní. Jak se vzdaloval, začínal se jakoby sesychávat, černá barva se měnila v mrtvolně šedivou a najednou se vše sesulo a z hromady prachu vyrazila koňská kostra. Uběhla několik kroků. Pak se kosti rozpadly a sesypaly na jednu hromádku.

„Máte vraníka zase zpátky, pane z Neumětel. Tak, jak teď opravdu vypadá.“ Drakul smutně sledoval hromadu kostí.

„Byl to můj nejmilejší a nejlepší kůň,“ sevřel rty pán z Neumětel, „ale tak, jak vypadal, když ho měla kněžna Magdalena, tak tak bych ho nechtěl.“

Přestali sledovat hromádku kostí a stočili svůj pohled znovu na Magdalenu.

„Co se tam děje?“ Pandora si zaclonila rukou oči.

„Nevím, jak u vás, ale u nás se tomu říká pozice lotosového květu.“

„Toho jsem se bála.“

„Co se děje?“

„Sbírá sílu.“

„Na co? Copak jí už nemá dost?“

„Na něco, co stejně nemá význam. Zničí jen tenhle svět. Oni utečou jinam.“

„Počkej. Jak zničí tenhle svět?“

„Prostě zničí. Změní ho. Už to nebude takový svět, jako byl.“

„To se nedá ničím zastavit?“

„Ne.“

„Kecy.“ Drakul se vyhoupl na koně, vytáhl luk, natáhl a vypustil šíp směrem k Magdě.

Všichni sledovali jeho let. Když byl v nejvyšším místě oblouku, zablesklo se a šíp zmizel.

„Kur…,“ stihl říct Drakul, než jeho koně srazila nějaká síla na zem. Kůň se přes něj převalil, vzepjal se a začal utíkat směrem od Magdy.

Seskočili s koní a opatrně ho zvedali na nohy.

„Jsi v pořádku?“ Bylo vidět, že pán z Neumětel má opravdu starost.

Opatrně si ohmatával kosti.

„Určitě jsem si celý život přál, aby se po mně převalil kůň, když ležím na hromadě roztrhaných mrtvol,“ bručel mrzutě.

„Opravdu se nedá nic dělat?“ zeptal se Loki Pandory.

„Nic.“ Pandora si unaveně sedla na kámen pokrytý krví a kousky masa.

„Nik by věděl. Nevzdal by to.“

„Kdyby tu byl, nebylo by se tohle dělo.“

„Nik tu není, takže něco jiného. Silou ji nezmůžeme. Je možné něco jiného?“

„Silný impuls. Něco lidského. Aby se stala znovu člověkem.“

Bylo vidět, jak Loki úporně přemýšlí.

„Kolik máme času?“ zeptal se potom.

„Tak den, dva.“

„To je málo. Potřebuju nejmíň čtyři dny pro cestu tam a zpět, a to si vezmu vaše koně a budu přesedat.“

„A co chceš dělat?“

„Než bych to vysvětlil, uteklo by hodně času, a ten nemáme. A navíc, pokud slyšela, co si povídáme v hradu, mohlo by ji to varovat.“

Sesedli s koní a podali mu ohlávky.

Loki vyrazil.

„Počkejte tu na mě!“ stihl se ještě otočit v sedle.

„Copak můžeme dělat něco jiného?“ zabručel Drakul a snažil se ze sebe oškrabávat zbytky lidské krvavé kaše.

Na severu a jihu se začala kupit oblaka. Vzduchem probíhalo zvláštní chvění.

Na nebi se objevilo několik hvězd, a opět zmizelo. Nad hlavami jim prolétla loď, řízená užaslým kormidelníkem.

„Jestli je tohle jen začátek, nechci vidět zítřejší den,“ pomyslel si Loki a popohnal koně k rychlejšímu běhu.

* * *

Nik zrovna s několika dalšími táhl opracovaný trám, když okolo proběhl jeden z Mrazivých. Trámy vynášelo několik nosičů z časoprostorového tunelu. Musely být ze zvláštních stromů, které na Sadiře nerostly. Nosili je k bráně a tam je skládali.

Protože Mraziví nikdy neběhali, muselo se dít něco opravdu zvláštního.

Nadhodil si trám a vyrazil rychleji.

Když došel k bráně, všude panoval zmatek. Mraziví a Selelekové pobíhali před branou jako stádo mravenců. Selelekové se formovali do řad a brána se začínala pomalu otevírat. Všude panovala nervozita.

Nik složil trám na hromadu ostatních a protáhl se.

Zapráskání biče mu nedovolilo se déle zdržovat.

Pomalu se začal šourat zpátky.

Brána již byla otevřena a legie čekaly na rozkaz, který nepřicházel.

Nik se ještě několikrát vrátil s novým nákladem, ale nic se nedělo. Brána byla dokořán a před ní několik stovek Seleleků, připravených na povel vstoupit do tunelu.

Ale stále nic. Občas v tunelu zmizelo několik Mrazivých, nebo se z něj vynořilo, ale to bylo vše.

Nastal večer, žravka začínala tmavnout, a tak se museli vrátit.

„Byl někdo dneska nahoře?“ Nik usrkl polévky a rozhlédl se po knajpě.

„Já jsem tam hlídal, co chceš vědět?“

„Je teď na Sadiře den, nebo noc?“

„Když jsme odcházeli, začínalo svítat. Je v tom hroznej zmatek, Sadira a žravka mají jinak dlouhý den a noc, tak je to pokaždé jinak.“

„Vím,“ zavrčel. „Takže se muselo něco stát vlastně včera odpoledne. Na Sadiře.“

„Co tě, Niku, k tomu vede?“ Grigorij přestal srkat polévku a otočil se od své misky.

„Ptal jsem se, jak dlouho trvá cesta ledovým tunelem. Prý skoro den. Podle toho všeho jsem si spočítal, že se něco muselo na Sadiře stát k večeru.“

„Myslíš vojsko?“

„To asi ne…“ Chtěl říct, že Sadira žádnou armádu nemá, ale pak si to rozmyslel.

„Tak co?“

„Nevím. Nemám zvenku jedinou zprávu. Ale možná, že by věděl někdo z ostatních.“ Nik se zahleděl tázavě do Gregova obličeje. Modřiny a monokly v jeho obličeji měnily barvu z černé ve žlutou, jak se tkáň hojila.

Nik nikomu neřekl, co se stalo u jámy, ale všem to bylo jasné. Nevyprávěl to, protože věděl, že nejistota ho chrání. Jeho nepřátelé z řad Donských si mohli myslet, že mu někdo pomáhal, a tak se soustředili na hledání.

Nik se stále pátravě díval do Gregova obličeje. Ten sklonil hlavu.

„Nemám nikoho, kdo by to věděl.“

„Co my víme?“ začal se Nik rozčilovat. „Co víme o dění okolo? Co víme o ostatních světech? Proč se tu nemluví o velkých bitvách a bojích? Co víme o Mrazivých a o jejich planetě? Sedíme tady a nikoho nic nezajímá, jen to, jak přežít do dalšího dne.“

„Až tu budeš déle, bude tě taky zajímat jen tohle.“

„Tak to opravdu raději smrt než tohle. Copak vás neláká vrátit se domů? Na vaši planetu?“

Dozorci a ostatní se po sobě podívali.

„Niku.“ Pavlič se podíval skrze něj. „Naše domovy už neexistují. Po tom, co je Mraziví dobyli, zničili je. Naše krásná města vypálili, naše kostely zbourali. Co neodvlekli do otroctví, to pobili. Možná se tam schovalo několik lidí, ale to se nedovíme. Na náš svět už cesta nevede. Je zapečetěná.“

„Nerozumím.“

Pavlič se podíval po ostatních. „Když Mraziví vytěží z dobyté planety to, co se jim hodí, začnou tu zem likvidovat. Systematicky ji ničí. Půdu zasypávají žravkou, kterou pěstují v podzemí. Věř mi, viděl jsem takhle už pár planet. Jen písek a skály. A nic jiného.“

„Proč to dělají?“ zhrozil se Nik.

„Likvidují nás. Už desítky let. Nenávidí nás, nebo nevím co. Niku, kdybys viděl věci, které jsme viděli my, byl bys opravdu rád za každý den.“

„Například?“

„Jeden z mnoha. Berou otroky, ty vyválej ve žravce a pak je vypouštěj do lesa. Nebožák běží a snaží se setřít tu příšernou bolest. O stromy, o kameny, o trávu, a tak vlastně žravku roznáší do okolí za velmi veselého smíchu přihlížejících. Z lesa pak slyšíš jen příšerný řev umírajícího. Viděl jsem to na vlastní oči. Stál jsem tam a modlil se, abych nebyl na řadě jako další.“

„To je opravdu příšerný.“

Dozorci pokývali hlavami.

„O tom se těžko mluví. Nikdo z těch, kdo to někdy viděli, se o tom moc nerozšiřuje.“

„Takže žravka se takhle rozšíří po celém světě?“

„Asi ano. Přes den ne, světlo ji zabíjí, ale v noci se pomalu plíží a rozšiřuje. Schovává se pod kameny, v norách, jeskyních, odkud vítr rozfoukává její částečky do okolního světa. Takhle vlastně zničí celý svět. Až jí je nakonec tolik, že pohltí veškerý život na planetě. Zůstane jen prach a žravka.“

Nik zakroutil hlavou. „To není možný. Přece nemůže sežrat celý svět.“

Pavlič pokrčil rameny. „Nevím. Viděl jsem to, co jsem viděl. Pak se na ten svět přestane chodit. Jeho jméno se vymaže z knih, aby žádný čaroděj nemohl vyslovit jeho jméno a na tento svět vstoupit.“

„Nezničí bránu?“

„Ne,“ zakroutil hlavou. „Brány se asi zničit nedají.“

„Takže by se na ty světy dostat dalo.“

„Těžko. Když nevíš jméno, brána se ti neotevře. A co tam, když je planeta zničená?“

„Je to přece domov.“

„Domov!“ odfrkl si někdo. „Jen skály a písek.“

„No a? Copak jste zapomněli, jaké je to žít beze strachu?“

Mlčeli. Nik vzdychl a dál usrkával polévku. Pak si dal další porci a s ní odešel na hotel.

V noci ho probudilo nezvyklé světlo.

A nejenom jeho. Uprostřed jeskyně svítil jasný bod, který žhnul a pálil. Rychle vstal a sledoval ho.

„Co to je?“ zašeptal Bezzubý, který stál vedle něho.

„Nevím.“

Opatrně se přibližoval ke světlu, cloně si oči.

Pak najednou světlo zčervenalo a zmizelo.

„Co to bylo? Co se děje?“ slyšel okolo sebe.

Pod nohama cítil jemné dunění. Najednou jedna stěna skály popraskala a sesula se. Dovnitř se vplazil obrovský narůžovělý červ. Všichni uskakovali, jak se zmítal, někteří ještě oslepeni. Pak červ zabořil předek hlavy do skály a během několika vteřin v ní zmizel. Zbyl jen velký tunel, kterým mohl v klidu projít dospělý muž.

Všude se najednou udělala tma.

Nik utrhl kousek hadru a rozhlédl se po žravce. Ale ta zmizela. Opatrně se vydal ke stěně a hledal nazelenalou záři. Až za kouskem kamene ji objevil.

„Světlo ji zabíjí,“ napadlo ho bezděčně. Otřel hadřík o žravku a počkal, až se na hadru silněji rozzáří. Pak se vydal směrem do tunelu. Žravka vydávala jasné světlo, jak hadr požírala. Začal mít strach, aby nemusel trhat další oblečení. Ale po několika desítkách metrů tunel končil. Překvapilo ho to. Několikrát se dotkl konce tunelu, aby se přesvědčil, že ho smysly neklamou. Náhodou si všiml drobného pohybu u svých nohou. Sklonil se a uviděl dešťovku. Opatrně červa vzal a prohlížel si jej. Pak ho odhodil a vrátil se.

Před tunelem stál dav.

„Co to bylo?“ zeptal se Grigorij.

„Podle všeho žížala. Na nějakou chvíli zvětšená a pak zmenšená.“

V jeskyni se rozpršelo. Lidé se polekaně rozhlíželi okolo sebe a tiskli se k sobě.

„Co se to tu, kurva, děje?!“ rozkřikl se Grigorij.

„Magie. Nekontrolovaná magie,“ pochopil Nik. „Rozejděte se! Jděte dál od sebe, rozejděte se. Když jste blízko, je to silnější!“ rozkřikl se.

Uprostřed jeskyně vyrostl strom. Během chvilky se obsypal plody.

„Nerozcházejte se. Buďte u sebe.“ Nik se vrhl ke stromu a začal trhat jablka, hrušky a broskve.

„Sakra, tohle nemá cenu,“ vztekal se, když se mu z náruče vyrojila hromada molů. „Někdo tu mává s celou planetou. Běžte od sebe, ať se to nekoncentruje.“

Okolo projel rytíř na koni. Bylo vidět, že je zmatený. Pak zase zmizel.

„Niku! Ničemu nerozumím!“ Bezzubý zaklapal pusou plnou krásných zubů.

„Nějaký opravdu silný čaroděj nekontrolovaně užívá svoji moc. Protože vše, co je ze Sadiry nebo je z hmoty, mu podléhá. Musíme dál od sebe. Nechci vidět, jak to asi vypadá venku.“

Nik vběhl do knajpy. Dozorci a kuchaři seděli na zemi se zkříženýma nohama a horní půlkou těla se kroutili do rytmu píšťaly, na kterou vyhrával obrovský fakír. Rychle si zacpal uši a vyběhl ven. Vítr mu vmetl do obličeje hrst písku z pouště. Pod nohama mu proběhl zajíc s velkou mrkví a za ním naštvaný sněhulák bez mrkve.

Jen tak tak uskočil před podivným železným vozem. V otevřené korbě vozu sedělo několik divně oblečených lidí. Pak se ozvala rána a muž na zadním sedadle sebou trhl a zhroutil se. Jeho žena ho držela v náručí a něco křičela, ale nebylo slyšet ani slovo. Pak vše zmizelo.

Nik přiběhl k hromadě suti a schoval se za ni.

K ránu se vše uklidnilo. Všude panoval zmatek. Občas se ještě někde projevila neřízená magie, ale jinak se to již dalo vydržet. Několik otroků zmizelo a v jednom sále dozrávalo obilí.

Nik se opatrně proplížil do nemocnice.

Doktor si ho podezíravě měřil.

„Co to máš?“ zeptal se a ukázal na jeho rameno.

„Poklad, Doktore, poklad,“ zasmál se Nik a shodil soudek na zem. „Pravej námořnickej rum! Ne ty vaše patoky uplácaný z kdoví čeho. Doneste misky, dáme si do nosu.“

Doktor byl vmžiku zpátky. Nalili si a uznale pomlaskávali.

„Jak jsi k němu přišel?“

„Zůstalo to po tý magický bouři.“

„Co to bylo?“

„Nekontrolovaná magie. Někdo nabral víc síly, než mohl v sobě udržet. Pak to jde ven a dělá to takový psí kusy.“

„A ty víš, kdo?“

„Tuším. Ale neřeknu.“

Doktor pokýval hlavou a pak se zaměřil na soudek.

„Tohle tu nesmí zůstat. Za to je rychlá smrt.“

„Zahrabeme ho do místnosti u díry. Je tam trhlina ve skále a v ní je jen kamení.“

Doktor mlčel. Nik vzal soudek znovu na rameno a vyrazil.

„Co tady? Jak to tady probíhalo?“ zeptal se přes rameno.

„Pár zázračných uzdravení, jeden pár rukou navíc a Teta umřela.“

„Hmm.“ Nik si na Tetu moc nepamatoval, ale bylo vidět, že Doktora to mrzí.

U díry složil Nik soudek na zem.

„Je váš, Doktore. Ale něco za to chci.“

Doktor naklonil hlavu.

„Chci se naučit důkladně řeč Mrazivých. A chci zjistit vše, co se o nich dá. A vůbec, chci vědět vše, co víte vy a co tajně učíte Jadara. A pokud něco ví někdo jinej, chci se s ním seznámit. Třeba na jiný planetě.“

„Třeba kdo?“

„Třeba Muž bez tváře.“

„Muž bez tváře?“ Doktor se záhadně usmál. „Až přijde čas. Ale s tím ostatním souhlasím. Budeš mi k ruce jako pomocník. Ale spát musíš nahoře, na hotelu.“

„Proč?“

„Abys neztratil kontakt. Abys věděl i co se děje jinde. A abys viděl utrpení a neukrýval se před ním.“

Nik zamyšleně přikývl.

6

Ohnivá stěna postupovala kupředu. Kdo mohl, utíkal. Pomalu se sunula kupředu, ale rozšiřovala se i na všechny strany. Sníh vybuchoval, jak se měnil okamžitě v páru pod obrovským žárem. Už několikrát ustoupili. Přes ohnivou stěnu bylo vidět, jak občas někde vyskočila ze sněhu nějaká postava a běžela směrem, kde tušili vstup do tunelu.

„Koukám, teplo jim vadí.“ Drakul s pobavením sledoval jednoho Bělovlasého, který to nestihl a teď se kroutil a černal žárem.

Ozvalo se zadupání kopyt. Loki přijížděl a za sebou měl dva uzlíky.

„Co to je?“ zeptala se Pandora.

„Děti. Sirotci. Viděl jsem je žebrat u hradu. Koupil jsem je od žebráka za dva měďáky.“

„No, to šly ceny nahoru,“ odfrkl si Drakul.

„Tak jaký máš plán?“ zeptala se Pandora.

Potřebuju se k ní dostat. Dokážeš udělat na malou chvíli průchod, aniž bychom uhořeli?“

„Ne.“

„Musíš. Aspoň to zkus. Tady to není tak vidět, ale cestou jsem spatřil věci, který bych nikomu nepřál vidět. Celý svět je v pohybu.“

„Co například?“

„To je na dlouho. Jedu pouští a najednou městem. Pak po vodě, vteřinu na to jsem v lese. Chvilku jsem letěl, protože můj kůň měl křídla. Asi minutu jsem byl moucha, nebo jsem si aspoň tak připadal. Tady nic?“

„Ne. Jenom ta stěna.“

„Musím se přes ni dostat.“

„Můžu ji zkusit zeslabit, ale je to dost nejisté.“

„Risknu to. Je vidět, že to, co dělá, není dobrý pro tenhle svět.“

„To tam jdeš s těmi dětmi?“

Kývl hlavou. „Slíbil jsem jim dobrodružství, tak to musím splnit,“ podrbal dvě špinavé a rozcuchané hlavy.

Pandora kývla. „Jsi si jistý tím, co děláš?“

„Ne,“ zakroutil hlavou.

„Ledový tunel!“ zavolal Žabák a ukázal.

Opravdu. V dálce ve sněhové stěně se objevila pravidelná díra.

„Dáme se do toho, než se to celý zhroutí. Ve městě se lidi dusí a padají na zem.“

Pandora poklekla a vztyčila před sebe ruce.

„Zkusím to. Stoupněte si tam k té skalce. Budete mít pár vteřin. Možná…“

„Počkej,“ poručil pán z Neumětel. Vzal svůj plášť, namočil ho v rozsedlině ve zbytku rozbředlého krvavého sněhu a podal ho Lokimu. Ostatní udělali totéž.

Loki doběhl s dětmi ke skalce. Přikryl se plášti. Pak se otočil a kývl na Pandoru. Vzal děti pod paží a neobratně se rozeběhl ke stěně.

Okolo něj se rozesvištěl ledový vítr, jak se ho Pandora snažila ochladit. Přesto byl žár nesnesitelný.

Nadechl se a proskočil stěnou. Za ní bylo ticho. Jako by tam svět neexistoval. Nebyla tam ani zima, ani teplo. Ani vítr, ale ani bezvětří. Ani světlo, ani tma.

Koukl se pod nohy. Ani písek, ani popel. Jenom jemný šedý prach.

Podíval se na děti. Byly v pořádku, i když pláště začaly doutnat. Strhl je z nich a znovu si je prohlédl.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

„Jasan,“ kývli oba. „Zopakujeme si to?“

„Doufám, že ne,“ vzdychl. „Jdeme!“ Vzal je za ruce.

„Kam?“

„Zkusíme probudit jednu paní z těžkého snu.“

Vykročili kupředu.

Trvalo skoro hodinu, než dorazili k Magdě. Visela asi dva metry nad zemí, oči strnule upřené před sebe, pomalu plynule plula kupředu, tlačíc stěnu před sebou.

Loki se pomodlil v rychlosti všechny modlitby, na které si vzpomněl, a pak pokynul dvojčatům.

„Teď!“ zavelel.

„Mami!“ zakřičeli z plných hrdel.

Chvíli se nic nedělo. Loki už chtěl dát znovu znamení dvojčatům, aby zakřičela, když v tu chvíli Magda lehce pohnula očima dolů. Byl to jen slabý mžik. Pak znovu. O chvíli déle. Sklonila hlavu, vypadla ze soustředění a spadla na spálenou zem. Zvedla se na rukou a dlouze si je prohlížela. Mrkala, snažila se upamatovat.

„Loki,“ pronesla bolestně, „proč mi tohle děláš?“

„Vrať se. Prosím, vrať se mezi lidi.“

Sledovala děti a oči se jí zalily slzami. Zvedl se mírný vánek a plamenná stěna začala mizet. Z nebe se spustil déšť.

Položila hlavu na zem. Kapky deště dopadaly okolo ní a zvedaly malé obláčky prachu.

„Jsem tak sama. Jsem tak hrozně sama.“

Loki ji vzal do náruče.

„Nejsi sama. Jsme s tebou.“

Seděli u ohně uprostřed rozbředlé bahnité břečky. Ochlazovalo se a déšť se změnil ve sníh. Milosrdně zasypával okolí a celý ten svinčík.

Pán z Neumětel se pomalu přiblížil s koněm, za kterým byla naskládána na primitivním smyku hromada dřeva.

„Tohle nám vydrží přes noc a zítra se vrátíme.“ Podíval se úkosem na Magdalenu.

Mlčela.

„Magdo?“ zvýšil hlas.

„Slyším tě. Nemusíš mě hlídat.“

„Promiň.“ Pandora natáhla ruce k plamenům. „Ale musíme.“

„Nemám sílu. Jsem zesláblá. Cítím to.“

„Sílu zase získáš. Ale nesmí se to zvrhnout. Nesmíš se znovu proměnit v Královnu smrti.“

„To už mi nikdo neodpáře,“ smutně se ušklíbla Magda.

„To ne,“ pokývli všichni.

„Ale proč ne?“ zeptal se Loki. „Královna smrti proti Ledové královně. Poslové Ohně proti Poslům Mrazu?“

Bylo ticho.

„Prý jsem zničila náš svět.“

„Nezničila. Jen pozměnila.“

„Nik asi už nežije.“

Zase bylo ticho.

Nosáč si odkašlal. „Jestli žije nebo ne, to nezjistíme. Ale my přestat nemůžeme. Nenechají tento svět na pokoji. Od barbarů vědí, že jsme bez armád. A znovu na nás zaútočí.“

„A co budeme dělat? Bez armád, bez vojsk?“

Nosáč mlčel.

„Budeme hledat. Budeme bojovat.“ Drakul si odplivl do ohně a sledoval, jak slina syčí na kusu zčernalého dřeva. „To, co už o nich víme, nám jasně ukazuje, co nás čeká, jestli zklameme.“

„Prostě to bitvou na Barbarské pláni nekončí.“

„A čím to skončí?“

„Posledním Mrazivým, Poslem Mrazu, nebo jak se tomu říká. Smrtí Ledové královny. Osvobozením všech lidí. Nejenom tady, ale i jinde.“

„Bez armád, bez lidí?“

„Dum spiro spero,“ vytáhl odněkud citát pán z Neumětel.

„Dokud dýchám, doufám.“

Zase bylo ticho. Dvojčata si nad ohněm opékala už asi podesáté kus chleba a cpala ho do sebe.

„Je to pravda. Vezměme si příklad z Ahonika. Kolikrát byl poražen, kolikrát byl na kolenou. Jako otrok, jako odsouzený na smrt. Zmrzačený a slepý. Přibitý na kříži. V hladomorně si ubrousil o kameny pouta a snažil se prokopat ven.“

„No, tím směrem, kam kopal, by kopal ještě dneska.“

„No a? Ale kopal by. Neseděl by u ohně a nekňoural. I kdyby měl zbourat celou hladomornu, prokopat se přes celou zem, bojoval by a doufal. Je dost možný, že už nežije, ale zrovna tak je možný, že někde zase bojuje. Sám. Ale nevěřím, že sedí a kňourá.“

„Máš pravdu.“ Magda si přetáhla víc kapuci, aby se kryla před sněhem. „Když jsme byli spolu přitlučeni na kříž, chystali se ho tehdy vykastrovat a oslepit, a já se ho tehdy ptala, jestli i potom bude bojovat. Řekl, že to zkusí. A co my? Zkusíme to? Nebo jsme na tom hůř než tehdy on?“

„To nejsme,“ připustili.

„Tak si tady přísahejme, že nikdy neustaneme v boji proti Ledové královně a jejím poslům. A i když nás dostanou, i když skončíme někde v nějaké kobce, když půjdeme na popraviště, když budeme umírat, tak nikdy nepřestaneme bojovat. Nikdy se nevzdáme. Protože kdybychom to udělali, pošpinili bychom vůli našeho velitele, znesvětili bychom památku tisíců mrtvých, kteří tady zemřeli. Přísahejme si.“

Chvíli bylo zase ticho.

„Ale jo. Barbaři už nejsou a já v posteli umřít nehodlám.“ Pán z Neumětel si pohladil zcuchaný vous. „Přísahám, že všechny své síly a statky obětuji boji proti nepříteli, který vtrhl na náš svět, a neustanu, dokud poslední uchvatitel bude naživu.“

„K tomu není co dodat. Také přísahám,“ přidal se Drakul.

„Přísahám,“ ozvalo se z úst všech ostatních.

„Co teď?“

„Vrátíme se. Budeme hledat, kde a jak nepřítele znovu porazit. Jak ho přemoci. Jak ho zničit. Založíme organizaci, spolek, církev nebo cokoliv jiného, která se bude věnovat jenom a pouze zničení Poslů Mrazu.“

„Poslové Ohně?“

„Ano. Poslové Ohně.“

Dlouho do noci diskutovali. Usnuli až k ránu. Probudila je zima.

Magda zmizela. Její stopy zasypával sníh, ale přesto byly ještě patrné.

Našli ji brzy.

Stála před tunelem s hlavou sklopenou. Sníh jí dopadal na vlasy a ramena a v tichoučkém šustění se sypal dolů.

„Možná jsem neměla přestávat,“ zašeptala, když se k ní připojili.

„Nic bys tím nedokázala,“ položila jí Pandora ruku na rameno. „Utekli by branou na jiný svět. Jen bys jim pomohla ve zničení téhle země. A Nik by možná zahynul v tvém plameni. Musíme jinak. Opatrně.“

Kývla hlavou a polykala slzy.

Pak se nadechla. Sáhla do kapsáře, vytáhla baňku s ohněm a vysypala si její obsah do dlaně. Chvilku jej žmoulala, pak výslednou kouli mrštila do ústí tunelu.

Chvíli se nic nedělo, pak se ozvalo silné zadunění a v dálce nad obzorem se zvedl sloup dýmu.

„Tohle je jen začátek, vy sráči! Vyřiďte tý ledový couře, že Královna smrti se na ni chystá!“ zařvala do hlubiny tunelu.

Otočila se na ostatní, kteří zkoprněle stáli okolo.

„Copak? Jsem naprosto v pořádku. Prostě, člověk si musí občas ulevit a sprostě zanadávat. Že ano, pánové?“

„To jo.“ Drakul opatrně nakoukl do ústí tunelu. „Ale ty výbuchy nám u toho nějak nejdou.“

Otočili se k tunelu zády a pomalu se vydali zpět.

* * *

Bylo vidět, že se něco děje.

Mraziví pobíhali sem a tam a nevšímali si otroků. Nik odhodil kámen, který zrovna nesl, a běžel směrem, kterým běželi Mraziví.

Dozorce zvedl ruku s karabáčem, ale když poznal Nika, dal ji zase dolů.

Proběhl několika chodbami. Pak schody a zase chodba.

Dostal se až k do sálu, kde ústil tunel. Z tunelu vyběhlo několik Mrazivých a něco křičeli. Někteří měli popálené vlasy a oblečení, jiní byli popáleni celí.

Panika vrcholila. Selelekové zavřeli dveře a začali je podepírat trámy. Vojáci rychle sháněli a kupili přede dveře, co se dalo. Bylo poznat, že jsou vystrašeni, používali vlastní ruce, ani nevolali na otroky. Nik se rozhlédl a zjistil, že je tu za otroky jedině on. Pomalu začal couvat, hlavu skloněnou, ale nikdo si ho nevšímal.

Když byl dále, dal se do běhu. Najednou mocný výbuch otřásl celou pevností. Všude se sypalo kamení a vše zmizelo v oblaku dýmu. Nad hlavou mu prolétl doutnající dveřní trám.

Tlaková vlna ho srazila na zem a zasypala prachem.

„Tohle je jen začátek, vy sráči! Vyřiďte tý ledový couře, že Královna smrti se na ni chystá!“ ozval se z ústí tunelu hlas, který dobře znal.

Nezapomněli na mě, pomyslel si s radostí. Možná si myslí, že jsem mrtvej, ale nezapomněli na mě. Je krásné mít přátele.

Zvedl se a sklepával ze sebe prach. Okolo běžel jeden z Mrazivých a něco syčel. Nik se mu výsměšně podíval do očí a pak sjel na jeho skalpovanou hlavu. Mrazivému projel v obličeji výraz vzteku, pak úžas poznání, potom zděšení. Rozběhl se chodbou od Nika, něco kašlaje.

Nik ho několika skoky doběhl, srazil na zem a klekl si na něj. Sáhl si pod hadry a utrhl popruh z roušky. Když se Mrazivý snažil nadzvednout a něco zakřičet, přehodil mu popruh okolo krku a utáhl.

„Za Sadirovce, šmejde. Za Sadirovce,“ šeptal mu do ucha a utahoval.

Ozývalo se chroptění, které utichalo. I zmítání se změnilo v posmrtnou křeč.

Povolil popruh a rozhlédl se okolo. Nedaleko ležel trám ze vrat. Rychle k němu došel, opatrně ho vzal a položil na mrtvolu. Utřel si čelo. Pak se rozhlédl a zkameněl.

Asi v polovině chodby stál jeden z Krysáků. Když uviděl Nikův pohled, otočil se a začal utíkat.

Nik se za ním rozběhl, ale vzdálenost byla moc velká. Na konci chodby se mu ztratí ve změti jiných.

Když byl Krysák skoro na konci chodby, otočil se a udělal na Nika posměšné gesto. Zakličkoval, oběhl hromadu suti a chystal se zmizet.

Najednou se hromada pohnula, objevila se v ní ruka s karabáčem a švihla směrem k utíkajícímu. Konec biče se mu omotal okolo nohou a podrazil je. Udavač sebou praštil na zem a začal skučet.

Z hromady suti se vynořil Grigorij a chytil ležícího jednou rukou za krk a druhou sáhl po kusu kamene. Jedna rána do zátylku, pak druhá a třetí.

Konec.

Nik doběhl celý udýchaný.

„Děkuju. Zachránil jsi mi život,“ řekl dozorci.

Ten se vztyčil v celé své výšce.

„Ty kriple! Ty idiote! Myslíš, že jsem to dělal kvůli tobě, ty hromado blbosti? Dělal jsem to kvůli sobě. Nebo si snad myslíš, že by někdo přežil, kdyby to tohle hovno u mejch nohou vykecalo? Teď ho, ty sráči, seber a hoď do jámy. Ale nejdřív mě zase zahrabej, ty kupo hnoje.“ A vlezl si pozpátku jako rak mezi suť a odpadky, kde měl udělaný malý úkryt.

Nik ho opatrně zaházel.

„Vidíš?“ zeptal se.

„Jo. A jestli někde vykecáš, že tady mám pozorovatelnu, tak skončíš v jámě taky. Do prdele, Niku. Když jsem viděl, co jsi udělal, podělal jsem se hrůzou.“

Dny se zase začaly navlékat s pravidelností a beze změn. Tunel na Sadiru byl uzavřen a před ním byla vystavěna pevná zeď z masivních kvádrů. Nik se několikrát pokusil dostat ven, ale nešlo to. Navíc ho dal Grigorij hlídat.

Měl výhody. Nemusel pracovat a jídla měl, co chtěl. Doktor mu také podstrojoval, dokonce měl pocit, že se ho snad snaží vykrmit. Hodněkrát spolu diskutovali o životě, Mrazivých a jiných věcech, ale stále měl pocit, že mu Doktor pořád něco zamlčuje.

Od Jadara se naučil základům jazyka Mrazivých. Chtěl se k nim dokonce dostat i jako obsluha, ale Grigorij to nedovolil. Protože otroci plnili vše, co měli, Mraziví si jich tolik nevšímali a připravovali jiné plány. Vše se ale změnilo.

Nik zrovna hledal svůj soudek s rumem, když se za jeho zády ozvalo zakašlání.

„Doktore,“ otočil se naštvaně Nik, „byl to můj alkohol.“

„Nebyl. Dal jsi mi ho za to, že tě naučím, co budu moci.“

„To jo. Ale...“

„Žádné ale! Nějak rychle se tu ten rum vypařoval. A ty už ho tolik potřebovat nebudeš.“

„Nerozumím.“ Nik vstal a podíval se, jestli poblíž doktora není něco nebezpečného.

„Přišel tvůj čas.“

„Jakej čas?“

„Chceš další vědomosti? Dneska sem přijdou Selelekové s hromadou otroků. Potom je budou odesílat zpátky. Zamícháš se mezi ně. Jiný otrok si to s tebou vymění.“

„Poznají mě.“

„Musíš být opatrný.“

„Co to je za planetu?“

„Přicházejí z Etaminu. Z planety draků.“

„A tam je Muž bez tváře?“

„Tam je to další, po čem paseš. Vědění.“

Otroci shazovali ze zad a hlav objemné balíky. Spořádaně je skládali na hromadu a řadili se k odchodu. Nik je sledoval a přemýšlel, jak se k nim dostat. Vypadalo to až moc jednoduše.

„Kde jsou dozorci?“ zeptal se okolojdoucího Grigorije.

Pokrčil rameny. „Cestou sem je hlídali a mlátili Mraziví se Seleleky a cestou zpátky už žádnej dozor nepotřebujou.“

Bylo to logické. Nik opatrně procházel okolo. Po očku sledoval Mrazivé, kteří se bavili na jiném konci řady.

„Ssss,“ zasyčel jeden z otroků. „Nevíš, je tady ještě Lisana? Kmen Hadír.“

Nik se opatrně přiblížil.

„Nevím. Ale nechceš se přesvědčit sám?“

„Co?“

„Dělej, vyměníme se.“

Přiblížil se k otrokům. Ten vystoupil z řady a Nik si stoupl na jeho místo.

„Nikdy ti to nezapomeneme,“ zašeptal otrok k Nikovi. „Jak se jmenuješ?“

Než stačil Nik odpovědět, čarodějové u brány vykřikli jméno planety a otroci se dali na pochod.

Myslím si, že se to dozvíš, usmál se pro sebe spokojeně Nik, když míjel vytřeštěné oči Grigorije.

Greg seběhl do nemocnice.

„Ten idiot se zamíchal mezi ty odcházející!“ vzrušeně vykřikl.

„Myslíš Nika?“ Doktor opatrně sundal nějakému zraněnému z rány hadr a přivoněl si k němu.

„Koho jiného?“

„A sakra. Gangréna.“ Doktor se zašklebil.

„Co teď? Víš, kam jdou? Jsou určený k likvidaci.“

„Jistěže to vím. Co můžeme dělat? Teď už je na všechno pozdě.“ Doktor si znovu přičichl k hadru a znovu se zašklebil.

Greg se na něj podezřívavě podíval. „Možná ho tam někdo poslal.“ Nadhodil si karabáč.

„Myslíš Donské? Ne. Ti by na takovouhle sviňárnu nepřišli. Myslím, že to je jen Nikova soukromá iniciativa. Dáš si panáka? Mám výbornej námořnickej rum.“

Greg vyvalil oči.

„Rum?“ zeptal se. „Kde by se tady vzal rum?“

„Od Nika. Mimochodem, víš, že Nik je král?“

„Coooo?“

„Jistě, velkokníže Grigoriji. A kromě toho je to nejvyšší vojevůdce na Sadiře.“

„To jsem nevěděl.“

„Nebylo vhodné, abys to věděl. Tak Nik je na planetě bez návratu. To znamená, že se musíš připravit na cestu i ty.“

„Já?“

„Jistě. Musíš se dostat na Sadiru. Nik mi řekl hodně o její hierarchii, takže ti povím, s kým se máš setkat. Musíš je varovat. A říct jim, že se mají připravit na další invazi.“

„Ubrání se?“

„To nevím. Nemají ani jediného vojáka.“

7

Neměli tolik koní, tak se střídali a pomalu se vraceli zpátky. Magda se sice nabízela, že pomůže kouzlem, ale ostatní to odmítli. Bylo stejně nejisté, jestli by se jí to povedlo. Vypadala hodně vyčerpaně. Na svoji přeměnu si pamatovala jako na sen, přesto se obratně vyhýbali zničeným barbarským vesnicím.

Když dorazili do hradu pána z Neumětel, který byl nejhlouběji v území barbarů, na několik dní se zastavili. Přestože nastala zima, na polích dozrávalo obilí. Vesničané se o překot snažili úrodu sklidit, protože se začínalo rychle ochlazovat. Někde se urodilo zvláštní zrno. Jinde vyrostly na poli kříže. V noci se procházely po okolí přízraky a z lesů se začínala stahovat divná stvoření. Pandora všechny ujistila, že tahle zima bude obzvláště krutá. Příští rok by se ale země měla začít vracet k normálu.

Rozdělili se. Knížata se rozjela do svých hradů, aby se začala opevňovat proti zlu, které vzniklo Magdinou proměnou.

Loki, Pandora, dvojčata a několik dalších pokračovali do Šáhovy říše. Po oficiálním přivítání na tajném setkání Šáhovi Rašidovi vysvětlili poslední události. Slíbil jim pomoc, jak bude moci. Ale bylo vidět, že toho mnoho nemá. Muži v nejlepších letech pomřeli ve válkách a nová generace ještě nedorostla.

Projeli Šáhovou říší a dostali se do Magdina knížectví. Tam se opět rozdělili. Slíbili si, že se sejdou, jakmile sejde sníh. Do té doby musí najít řešení.

A pak nastala zima. Krutá a zlá. Mrazy dosahovaly takové síly, že lidem, pokud vyšli ven ze svých ubohých chýší, popraskala pokožka na obličeji. A pak se během noci oteplilo a rány okamžitě zhnisaly. Na obloze se kupila krvavá mračna, která vytvářela děsivé obrazce. Sněhové bouře byly doprovázeny blesky, jaké nebývaly ani v nejteplejších letních měsících.

Zvěř se stahovala z lesů k lidským obydlím, kde hledala ochranu. Ale ráno po nich zbyly většinou jen krvavé mršiny a okolo se ve sněhu táhly stopy obrovských dravců.

Většina lidí hledala úkryt v pevných hradech. Ty, co to neudělali, již nikdy nikdo nespatřil.

A pak se vše začalo uklidňovat. Krutá zima se začala měnit v mírnou, přišlo předjaří a pak krásné jaro.

A jednoho krásného jarního večera se připotácel k bráně Magdina hradu osamělý poutník. Byl oblečen v zakrvácených hadrech, záda zjizvená od ran bičem a ruku v pásce. Na nohou zčernalé omrzliny. Vousy a vlasy slepené, plné cizopasníků. Přesto v něm bylo cosi, co nutilo ostatní v jeho blízkosti tišit hlas a uctivě se hrbit.

Suverénně prošel okolo strážných u brány. Ti znejistěli, měli zakázáno kohokoliv k bráně pouštět, ale tady se neodvážili postavit poutníkovi do cesty.

Ten jistou rukou uchopil klepadlo na bráně, chvilku zaváhal, jako by si vychutnával tu chvíli okamžiku, a pak mocně několikrát do brány udeřil.

„Velkokníže Grigorij Něvský žádá kněžnu Magdalenu Dobromilu Aricii Travis o slyšení!“ rozlehl se jeho hlas nádvořím.

Pak poklesl v kolenou a sesunul se podél pomalu se otevírající brány.

* * *

Nik vstoupil. Trochu se ho zmocnila závrať; měl pocit, jako by se mu zablesklo před očima, ale byl to jen mžik. Zamrkal a snažil se zaostřit.

Do těla ho udeřil náraz horkého vlhkého vzduchu. Zalapal po dechu. Okamžitě měl všechno promočené.

Další otroci se hrnuli za ním a tlačili ho před sebou.

„Benetnaš,“ zaúpěl otrok za ním. Pak se sehnul k nohám, vytáhl nožík z kosti a vrazil si ho do krku. Nik nestačil uskočit, a tak ho potřísnila horká krev.

Než stačil zareagovat, zmizel nůž a všechno oblečení, co měl otrok na sobě. Dozorce je rozehnal karabáčem. Pak nastavil ruku.

„Ten nůž,“ otočil se na Nika.

„Nemám ho.“ Nik byl ještě otřesen.

„Tak kdo ho má? Byl jsi u něj nejblíž.“

„Nevšiml jsem si.“

„Chceš dělat potíže?“ Druhý dozorce si stoupl za něho. Mezitím si k nim razili cestu i další.

„Ne, seběhlo se to rychle. Jestli chcete, můžete mě prohledat.“

Dozorce se rozesmál. „Tak ty nám milostivě dovolíš, abychom tě prohledali?! To je mi jasný, že už ho u sebe nemáš.“ Švihl po Nikovi bičem.

Muž s krysím obličejem něco zašeptal dozorci do ucha. Ten se prudce otočil, hrábl mezi otroky a vytáhl jednoho, kterému chybělo ucho.

Zkušeně ho složil na zem a okamžitě prohlédl.

„Tady je.“ Zvedl nůž vítězně nad hlavu.

Zvedl otroka na nohy a strhal z něj šaty. Ostatní dozorci mu v tom pomáhali. Pak otroka vzali a dovlekli ke dveřím. Ty byly dokořán a dovnitř se valila mlha. Venku ho svázali popruhy, natrhanými z jeho hadrů.

„Tak. A až se večer zavře, poznáš, co je strach ze tmy,“ odplivl si dozorce.

Nik stál stále jako opařený a lapal po dechu. Mezitím se ostatní otroci rozeběhli a snažili se nevyčnívat.

„Co stojíš, posral ses strachy?!“ strčil do něj nějaký otrok.

Zatřásl hlavou a vrávoravě se vydal ke stěně. Snažil se rychle zorientovat. Tak Benetnaš. Správně to je Banat na'sch, z východního nářečí. V překladu je to První mezi truchlícími. To už věděl. Plačka. Ta, která je na pohřbech placena za to, aby se předváděla. Nějak celou dobu tušil, že se na tuhle planetu dostane. Ale nenapadlo ho, že takovýmto způsobem.

Kde udělal chybu? Doktor mu přece řekl, že to bude Etamin. Ne. Doktor mu řekl, že pocházejí z Etaminu. Ne, že další zastávka je Etamin. Doktor to věděl. Věděl, že otroci jsou určeni k vyhlazení. K upracování, k smrti hladem. Proto ho sem poslal. Chtěl se ho zbavit? Nesmysl. Zase nějaká hra, zase manipulace. Proč mu to, kurva, neřeknou rovnou?

Pomalu projížděl pohledem okolí. Daleko neviděl. Mlha, ale ne moc hustá, se valila dovnitř otevřenou branou. Moc otroků tu nebylo. Nebyla tu káď s octovou vodou, jedna ze základních věcí. Potom, podobně jako na Sadiře, hromada misek, kotel s polévkou a kuchaři. A dozorci. Mnohem více dozorců. Velká místnost. Nebyla vytesána ve skále, ale postavena z mohutných kvádrů. Vzadu portál, tunel, brána na jiný svět. A za ním hromada hub a pytlů, nejspíš se sušenými houbami. A další zvláštnost, pod kotlem hořel oheň. Stálým, namodralým plamenem. Nejspíš hořlavý plyn z trhliny v zemi. Takže polévka se rovnou dělala tady. A nůše. Hromada nůší upletených z lýčí nebo něčeho podobného. Na stěnách žravka. Ne silná vrstva, jen tenká vrstvička. Světlo jí nedělalo dobře. Ale tady světlo nebylo. Jen mlha. Dovnitř vběhlo několik otroků s nůšemi. Rychle doběhli dozadu, k několika vahám, které tvořilo jen dřevěné vahadlo. Na jeden konec zavěsili nůši plnou šedivých hub a s vyděšenýma očima sledovali vahadlo. Když je nůše převážila, ulehčeně si vydechli. Dozorce sundal nůši z vahadla, vysypal ji za sebe a dal otrokovi malý kamínek. Ten si ho zasunul někam za hadry, podezřívavě se rozhlédl okolo sebe, popadl prázdnou nůši a vyrazil zase ven.

Vzadu tahal nějaký dobře živený otrok, nebo možná dozorce, za provaz. Vždy, když zatáhl, ozvalo se zadunění gongu. Pravidelné, hluboké.

Nik se přišoural k nůším, jednu si vzal a pomalu se vydal ven. U brány byl stále svázaný otrok, který ukradl nožík. Nik se zpotil ještě víc, když si uvědomil, co by ho čekalo, kdyby ho dozorci opravdu důkladně prohledali.

Stál na kopci. Udělal několik kroků a měl pocit, že je v jemném chladivém koberci. Bořil se do hlubokého mechu. Udělal několik desítek kroků dolů z kopce a otočil se. Za ním mizela v mlze obrovská budova z velkých kvádrů. Udělal ještě několik kroků a budovu už neviděl. Čím níže byl, tím byla mlha hustší. Dal si nůši na záda a vykročil dál. Po chvíli se zarazil. Neviděl ani na pět kroků. Otočil se a nevěděl, kde je. Neviděl vůbec nic. Snažil se určit směr, kterým přišel, ale nedokázal to.

Náhle se ozvalo zadunění.

Tak k tomu sloužil ten gong. Aby se dala najít cesta zpět.

Otočil se zády ke zvuku a šel dál. Sledoval mech pod svýma nohama a najednou narazil na něco našedlého. Opatrně se sehnul a prohlížel si úlovek. Houbu velkou jako dlaň. Přičichl, ochutnal, vyplivl. Chutnala trpce a svíravě.

Náhle se za ním ozvalo supění. Instinktivně se přikrčil a čekal.

Z mlhy se vynořil otrok s nůší, proběhl okolo, aniž si ho všiml, a běžel dál.

Malé houby u nohou si ani nevšiml. To znamená, že někde jsou houby větší. Anebo ty velké vysbírali ráno a teď musí dále.

V každém případě, s polévkou dneska nepočítal.

Opatrně si stiskl několik míst na šatech. Když se dozvěděl, že půjde na jinou planetu, pro jistotu se zásobil. Jeden z kuchařů mu poradil malý trik. Hustá polévka se přecedí přes hadr. To, co proteče, se sní, a to, co zůstane, se mačká a lisuje v hadru a pak usuší. Pokud se vše podaří, vzniknou malé vylisované sušené kousky, které se v nejhorší době dají jíst a hodně zasytí. Protože měl polévku navíc a v nemocnici další možnosti, zásobil se takhle dopředu. Ale v téhle vlhkosti asi sušené kousky moc nevydrží. Musí si to schovat někam do tepla a sucha. Ale kam?

To vyřeší večer, teď se musí naučit přežít z místních zdrojů. Většina otroků tu zahyne nebo zmizí do třiceti dnů. On k nim patřit nechtěl.

Rozběhl se tím směrem, kterým viděl běžet otroka před chvílí. Během několika kroků zase ztratil směr a dunění gongu slyšel ze strany, místo aby ho slyšel zezadu. Opravil si směr a znovu se rozeběhl. A opět. A opět po několika krocích zvuk odjinud.

Rozhodl se, že nebude zmatkovat, a vydal se rychlým krokem.

Náhle se před ním objevila obrovská nazelenalá masa. Zarazil se a opatrně přišel blíž.

Skála?

Ne, na Benetnaši skály nejsou. Takže je to jeden z těch pověstných obřích stromů.

Pomalu se přibližoval. Jasně. To, co vypadá jako obrovská kláda ležící na zemi, je jeden z jeho mnoha kořenů. Opatrně, aby nezavadil o žravku, kořen překročil. Pak si uvědomil, že nemá žádný ocet, kterým by si případně žravou houbu setřel. To ho vyvedlo z míry. Žravka si mechu pod jeho nohama nevšímala, musí být pro ni nejedlý.

Sehnul se, utrhl kus mechu a začal ho žvýkat. Byl opravdu silně kyselý. Vyplivl nazelenalou hmotu na kus hadru a zkušebně s ním přejel přes kousek kořene.

Fungovalo to. Žravka se na hadr nepřilepila. Ulehčeně si vydechl.

Znovu a silněji začal třít žravku na kořeni stromu, ale vrstva na něm byla velmi silná. Na dřevo se přes ni nebylo možno dostat. Cítil, jak se pod žravkou něco prohýbá, jako by strom byl z medu.

Přišel ke kmeni a snažil se zaostřit nahoru. Viděl jen bílou mlhu. Začal strom pomalu obcházet. Šel pořád a pořád. Přeskakoval kořeny, ty větší obcházel. Nakonec si nebyl jistý, jestli je na správném místě. Zvuk gongu zněl zase odzadu. Tak jinak.

Sundal nůši, položil ji na zem a znovu vykročil. Tentokrát počítal kroky. Když znovu došel k nůši, měl odpočítáno devět set jedenáct kroků.

Zkusil si představit stromy na Sadiře a podle jejich obvodu a výšky vypočítat výšku stromu na Benetnaši. Vyšlo mu hrozně zmatené číslo, tak to zatím vzdal. Chvilku přemýšlel, proč jsou okolo kmene stromu malé římsy v pravidelných vzdálenostech, ale na nic nemohl přijít.

Nechal strom stromem a vydal se hledat houby. Náhle se počal do mechu bořit hlouběji a hlouběji a pod nohama mu začala silně čvachtat voda. Udělal opatrně ještě několik kroků a cítil, jak se mech pod ním houpe. Před ním se objevila vodní plocha.

Opatrně se naklonil nad vodu. Byla zářivě čistá, viděl mech a drobné klacíky v hlubině. Lehl si na břicho a doplazil se na kraj bažiny. Zkusil se natáhnout pro klacky, ale musely být hluboko, čistota vody zkreslovala. Nabral vodu do dlaní a přivoněl si. Nikdo mu neříkal, že by voda na Benetnaši nebyla pitná, a v budově, kde byli otroci, také žádnou vodu neviděl, tak pokrčil rameny a napil se.

Chutnala skvěle. Voněla lesem a houbami.

Znovu se napil, pak vylovil ze záhybu kousek sušené polévky a strčil si ho do úst.

Opravdu, nebyl už tak suchý, jako když si ho tam ukládal. Do zítřka z toho bude rozblemclá kaše.

Proto si vzal ještě několik kousků. Pak opatrně začal couvat od bažiny.

Ještě zahlédl ve vodě několik malých rybek, ale nevěnoval jim pozornost.

Zaposlouchal se do gongu. Jeho zvuk zněl jinak. Rychleji a varovněji.

Rozhodl se vrátit. Pokud najde někoho ze Sadiry, zeptá se, pokud ne, musí si sehnat informace, jak to půjde.

Běžel po zvuku gongu. Šlo to dobře, zvuk byl slyšitelný a dobře naváděl. Vyběhl na kopec. Okolo něho probíhali jiní, mnohem rychlejší. Náhle se mu do cesty postavili dva otroci.

Zastavil se.

„Co chcete?“

Pátravě si ho prohlíželi.

„Jsi nový?“

Kývl.

„Co jsi za kmen?“

„Sadirovci.“

Vítězně se usmáli.

„Naval nůši.“

Podal jim nůši. Obličeje se jim zkřivily zklamáním.

„Jednu malou houbu?“

„A co jste čekali od nováčka?“

Hodili mu nůši k nohám, otočili se a odcházeli.

„Hajzlové,“ pronesl polohlasem. Zastavili se.

„Co jsi to řekl?“ zeptali se, aniž se otočili.

„Šmejdi zasraný, zlodějský,“ opakoval.

Otočili se a začali sestupovat dolů.

Připravil se. Raději hned tady, než někde, kde je moc lidí a dozorců. Nohy použít nemohl, bořily se mu do mechu. Navíc měli výškovou převahu.

První po něm hmátl. Hloupě, neuměle.

Takhle jsem se snad nerval ani jako kluk, napadlo ho. Chytil ho za ruku, kterou se ho protivník snažil uchopit za oblečení, a trhl s ním dolů.

Chlap proběhl okolo něj. Snažil se brzdit, ale sklon kopce mu v tom bránil. Nakonec si kecl do mechu a jel po zadku, dokud nezmizel v mlze.

„Tak, a co teď s tebou?“ řekl tomu druhému. „Beze svědků, v tichosti tě zabiju.“

V očích se mu objevil strach a zoufalství.

„Ne! Pane, prosím, ne!“ snažil se pozpátku couvat nahoru.

„Stůj!“ poručil mu. Poslušně se zastavil.

„Naval!“ přikázal, aniž věděl, co chce.

Druhý útočník rychle pokýval hlavou, hrábl za hadry a natáhl ruku. Nik nastavil dlaň. Do ní mu spadly tři malé kamínky.

„Vypadni!“ Sevřel dlaň.

Otočil se a zmizel v mlze. Nik vzal nůši, poodešel stranou a sedl si. Pátravě se podíval do dlaně.

Malé kamínky, podobné knoflíkům, i s dírkou uprostřed. Modré s červenými žilkami. Na Sadiře je nikdy neviděl.

Opatrně je nastrkal do úzké kapsičky. Pak vstal a šel nahoru. Okolo probíhali jiní. Nevšímali si ho.

Gong začínal zrychlovat. Proto se dal taky do běhu. Proběhl bránou a překvapeně se zastavil.

Stovky a stovky otroků. Tlačili se, přebíhali z místa na místo, dohadovali se a sesypávali nůše, aby měli nějakou plnou. Mumlání a křik.

Mezi tím se zkušeně proplétali dozorci. Mávali biči. Občas někoho přetáhli.

Snažil se zahlédnout nějakého Seleleka nebo Mrazivého, ale žádný tu nebyl. Vzadu bylo vidět nosiče, jak vystupují z brány a pod ochranou dozorců odnášejí velké vaky. Když se podíval pozorněji, viděl jiné, jak tlačí do vaků houby, které brali z hromady hub nasypaných v rohu. Byly tam i malé hloučky dozorců, byl vidět i rychlý obchod mezi nosiči a jinými otroky. Nejspíš tu kmeny podporovaly svoje lidi, samozřejmě za úplatu dozorcům.

Žravka na stěnách zářila jasněji a gong umlkl. Otroci se opřeli do vrat, zapráskání bičů dozorců a dveře se pomalu zavíraly. Škvírou proběhlo několik opozdilců a najednou se setmělo. Tma přišla, jako když se sfoukne svíčka.

Dveře se se zaduněním zavřely.

Žravka svítila natolik jasně, že bylo jakž takž vidět. Mumraj pomalu utichal. Otroci se řadili do front a vybírali si polévku za svoje kamínky. Neobešlo se to bez hádek a strkanic. Okolo otroků ve frontě se kupilo pár žebráků, kteří škemrali o kamínek a slibovali hory doly. Většinou marně.

Nik shodil nůši na hromadu jiných i s houbou, co za ten den sebral. Měl trochu hlad, proto sáhl opatrně pod vlhké oblečení a nahmátl měkkou hmotu. Opatrně ji bral a po kouskách si ji dával do úst. Procházel mezi hloučky otroků a vyptával se na Sadiru. Odpovědí mu bylo pokrčení ramen nebo zakroucení hlavou. Až jeden z otroků mu ukázal směr, kde by se mělo pár Sadirovců nacházet.

Vydal se tím směrem. V koutě se tam opatrně krčil jeden vyhublý špinavý otrok. Vlasy zacuchané, vousy také. Z hadrů jen cáry.

„Sadirovec?“ zeptal se Nik.

Otrok zvedl udiveně hlavu. Pak pokývl hlavou. Nik se posadil opatrně vedle. Otrok se ale posunul tak, aby měl Nika před sebou, a upřeně si ho prohlížel. Nikovi to bylo dost nepříjemné.

„Jsi tu dlouho?“ zeptal se otroka.

Žádná odpověď. Jen otrok se ještě upřeněji na Nika díval.

„Na něco jsem se tě ptal. Mluvíš?“

Zase nic, jen upřenější pohled.

„Sakra. Jestli nic neřekneš, seberu se a jdu si sednout jinam,“ rozčílil se Nik.

Otrok několikrát otevřel pusu, ale zase ji zavřel.

Pak vyhrkl:

„Nebylo nám, Niku, u vyslance a paní Magdaleny jako otrokům lépe?“ zeptal se Ahonika.

Nik se pozorně zadíval otrokovi do obličeje.

„Matěji!“ vykřikl tak hlasitě, až se po něm několik otroků naštvaně otočilo.

8

Matěj se vrhl Nikovi do náruče a pevně ho objal.

„Niku! Niku!“ vzlykal. „Niku, kde ses tu vzal? Co tu děláš?“ šeptal.

„Přišel jsem sem sbírat houby,“ odstrčil Nik Matěje. „A kde se tu bereš ty?“

„Já?“ Matěj si utřel slzy a rozmazal si špínu po už beztak špinavém obličeji. „Já jsem tu už dlouho. Už ani nevím, kdy jsem sem přišel. Ani si nepamatuju, co je za den.“

„To já už taky nevím. Všechno se změnilo.“

Matěj sklonil hlavu. „Bylo nás tu víc. Ale zemřeli. A pak se tu přestali Sadirovci objevovat. Jsi po mnoha dnech první.“

Nik pokýval hlavou.

„Jak ses sem vůbec dostal?“ zeptal se Matěje.

„Niku, nevím. Nějaká zlá kletba mě sem dostala. Uklízel jsem u vyslance v pokoji pro hosty, najednou se strhla obrovská bouře. Šel jsem k oknu, nic jsem neviděl. Pak se zablesklo a já stál uprostřed holé pláně. Šel jsem asi půl dne, večer mě chytili barbaři a prodali Mrazivým. Prostě mě nějaké kouzlo poslalo až daleko na sever, na území barbarů.“

„To se ti stalo při té magické bouři u vyslance?“ otevřel Nik překvapením ústa.

„Ano. Později jsem se dozvěděl od jiných otroků, že se tam přehnala nějaká vichřice a zničila celé město. Hodně lidí zahynulo. A co ty? Byl jsi tam také. Nic se ti nestalo?“

Nik zakroutil hlavou. „Ne. Měl jsem štěstí.“

„A co ostatní? Nataniel, Žabák, Nosáč? A co Ta z kuchyně? Pána prý zabili a knížete také. A paní Magdalena, jak tě nenáviděla, ta prý se ztratila.“

Nik si dal hlavu do dlaní.

„Matěji. Je toho hodně na vyprávění. Hodně bolesti a hodně radosti uběhlo od té doby. Musím ti toho hodně povědět a ty mi toho také povíš hodně. Máme teď snad dost času.“

Matěj jako by se od Nika odtáhl „Tolik času nemáme. Tohle je planeta smrti. Za pár dní zemřeš.“

Nik zvedl hlavu.

„Co jsi to říkal?“

Matěj se na něj koukal soucitným pohledem.

„Pokud nemáš kmen, do měsíce umřeš. Pokud máš, tak máš naději přežít tu půl roku.“

„Co to meleš, Matěji?“ poklepal si Nik na čelo. „Nehodlám umírat tak brzo. Jak dlouho jsi tu ty? Sám nevíš, ale déle než měsíc. A kmen nemáš. Tak mi řekni, proč bych nemohl přežít i já?“

Matěj mlčel.

„No, povídej.“

„Skoro nikdo nedokáže donést tolik nůší, aby dostal jednu polívku za den.“

„Tak se budu živit něčím jiným.“

Matěj pokrčil rameny.

„Uvidíš sám.“

Chvíli si ještě povídali, ale pak bylo vidět, že je Matěj hodně utahaný. Nakonec se složil a usnul.

Nik seděl ve slabém svitu žravky a nemohl usnout. Namlouval si, že je to tou změnou prostředí, ale věděl, že tomu tak není. Matějova slova jím otřásla víc, než zvěsti, které se k němu dostávaly od jiných lidí.

Přemýšlel, jak přežít. Mysl mu horečně pracovala. Rozhodně se nehodlal zaměřit na nošení hub. To byla pomalá smrt. Tak co se stát dozorcem? Na Sadiře měl štěstí, že se stal ručičkou na vahách mezi bojujícími klany a měl obrovskou podporu od Doktora. Ale kde je tady autorita?

Sledoval dozorce, jak se ve svém rohu cpou jídlem. Okolo několik ženských. Povyk a smích. Vůbec jim nevadilo, že ostatní chtějí spát.

Vyžraní, vysmátí. Jejich šéf byl nepřehlédnutelný. Hromada masa a svalů. Ležel rozvalený na kupě hadrů, z každé strany jednu ženskou, a předstíral, že spí. Ale Nik nějak vycítil, že bedlivě sleduje okolí.

Okolo dozorců byl kruh prázdna. Nějaká zóna, kterou se nikdo neodvážil překročit.

Až na jednoho otroka. Po kolenou přilezl blíž a o něco žadonil. Dozorci zpozorněli. Pak jeden vzal misku, nabral z kotle polévku a šel k žadonícímu. Když byl kousek od něj, když už se otrok natahoval pro polévku, dozorce obsah polévky i s miskou hodil do ohně. Pak, za hlasitého smíchu ostatních, chytil otroka a táhl ho k ohni. Ten se bránil, kroutil se, až se mu podařilo vysmeknout a padnout na zem. To dozorce rozzuřilo. Možná chtěl předtím jen otroka postrašit nebo popálit, ale teď na něj celou svojí vahou skočil. Ozval se praskot lámaných kostí a řev bolesti. Dozorce ještě několikrát prudce dupl otrokovi na hlavu a krk, dokud řev neutichl. Pak se vrátil k ostatním, kteří jeho počínání sledovali s veselým zájmem.

Nik sledoval, jestli neuvidí nějaké nesouhlasné gesto, ale nic.

Dozorcem v žádném případě nebude, rozhodl se.

Podíval se po okolí a sledoval reakci ostatních. Nic se nepohnulo, někteří otroci klidně spali dál, jiní se jen netečně podívali na kruté divadlo a zase se odvrátili. To znamená, že je to tu běžné.

Nik se otřásl a naskočila mu husí kůže, když si vzpomněl na dozorce, který ho málem utýral v cele, když se dostal na Sadiře do zajetí Mrazivých.

Tehdy ho měl chuť zabít. Tohle vypadalo na stejnou sortu.

Pomalu se mu začínaly zavírat oči a usnul. Spal tak, jak byl zvyklý ze Sadiry. Vsedě.

Ráno se probudil s trhnutím. Okolo něho hluk a shon. Otroci se shromaždovali u brány a hučeli. Podíval se po Matějovi. Nebyl tam.

Zvedl se a vydal se k bráně. Otroci se tlačili a předbíhali. Neobešlo se to bez hádek a postrkování. Matěje našel vzadu, spíš náhodou.

„Co je?“ poklepal mu na rameno.

„Kde máš nůši?“ otočil se Matěj.

„Támhle, na hromadě.“ Ukázal na hromadu nůší.

„Tak si ji rychle vem. A běž. Snaž se dostat dopředu. Ale opatrně, ať tě nezmlátěj.“

„Proč?“

„Proč co?“

„Proč by mě měli mlátit?“

„Protože se cpeš dopředu.“ Matěj zakroutil hlavou. „Když jsi vzadu, všechny houby vysbírají ti před tebou.“

Ležérně došel k hromadě nůší a jednu si vzal. Pak si stoupl za Matěje.

„Máš někde svoje místo?“ zeptal se.

Matěj sebou cukl a nervózně se otočil.

„Jaký místo?“

„No, na houby. Svůj plácek.“

„Niku, prosím tě, nech mě. Teď se musím soustředit,“ odsekl mu Matěj.

„A na co? Tohle je sbírání hub, a ne souboj na meče.“

„Tohle je souboj o život.“ Matějova slova zanikla ve skřípění otevírající se brány. Otroci se vyvalili ven. Někde někdo zakopl a pár lidí se svalilo přes něj.

Další a další se hrnuli z kopce do údolí. Dovnitř se začala valit mlha.

Chtěl se něco zeptat Matěje, ale ten už byl daleko.

Měl pocit, že uplynulo jen pár okamžiků, a obrovský sál se vyprázdnil. Zůstalo jen několik otroků a dozorci.

Podíval se na otroky. Někteří byli mrtví, jiní nemocní nebo umírající. Pak bylo pár otroků, kteří asi patřili k vůdcům klanu. Chodili mezi sebou a diskutovali.

Několik otroků vynášelo mrtvoly a házelo je dolů z kopce. Jiní šli asi pro vodu do kotle. Ti vypadali v pohodě, v klidu. Měli nejspíš svoji porci jistou. Poskokové dozorců. Vzpomněl si na vyprávění Bezzubého a otřásl se. Za ním se ozval gong.

Vyrazil dolů. Když byl asi v polovině kopce, začal potkávat první otroky s nůšemi hub. Snažil se je prohlédnout a zapamatovat si, jak asi mají být nůše vrchovaté.

Šel dál a dál, až mlha zhoustla, že v ní zabloudil. Pomalu se procházel a snažil se najít houby. Občas něco našel, ale šlo to pomalu. Najednou se mu půda začala houpat pod nohama. Byl zase u bažiny. Chtěl jít zpátky, ale všiml si postavy skloněné nad vodou.

„Nazdar, Matěji,“ zavolal, když poznal, o koho jde.

Matěj se polekaně vztyčil a otočil se.

„Kurva, Niku,“ vyjel vztekle, „proč mě sleduješ?“

„Já tě nesleduju,“ urazil se Nik. „Hledám houby.“

„Tak si je hledej jinde.“

„A proč nemůžu tady?“ Nik začínal být naštvaný.

„Protože tady jsou bažiny. Tady houby nerostou. Je tu na ně mokro.“

„Tak co tu děláš ty?“

„Já?“ znejistěl. „Chci se napít.“

„To tu jiná voda není?“ Nik si stoupl vedle Matěje a pátravě se zahleděl do vody. Nic neviděl, jen pár malinkých rybek plovoucích opodál.

„Je. V každý větší prohlubni. Ale mně chutná tahle.“

Nik se pátravě zahleděl do Matějova obličeje.

„Kdyby ti ta voda tak chutnala, jak říkáš, neměl bys tak špinavej ksicht.“ Otočil se a odcházel.

Matěj ho sledoval, než zmizel v mlze. Pak se znovu otočil nad vodu a pátravě ji pozoroval.

Večer seděl Nik o kus dál. Matěj si sedl vedle něj.

„Seš naštvanej?“ zeptal se.

„Jsem smutnej.“

Chvíli bylo ticho.

„Niku, nezlob se.“

„Nezlobím se. Jen se děsím toho, co se tu děje. Viděl jsem rvačku pro trochu polívky. Viděl jsem zabíjení pro nic. A zažil jsem zklamání v člověku, kterého jsem několik let hledal a o kterém jsem si myslel, že je mrtvý.“

„Promiň.“

„Neomlouvej se. Vím, že nejsi takovej. Jsi vyhladovělej k smrti. Na,“ sáhl pod hadry a vytáhl něco mazlavého.

„Co to je?“

„Měl jsem sušenou polívku. Ale rozteklo se mi to v tom vlhku.“

Matěj se vrhl na mazlavou směs.

„Opatrně, mám tam prsty,“ cukl Nik rukou.

Chvilku trvalo, než mu Matěj dočista olízal ruku.

Nik zašátral znovu a vytáhl kus hadru.

„Na, v tomhle jsem ji měl zabalenou.“

Chvilku nevěřícně zíral na Matěje. Pak zakroutil hlavou.

„Pobleješ se.“

Měl pravdu. Matějův žaludek nesnesl takové množství a za chvíli Matěj u stěny zvracel zpátky ten hadr, který předtím spolykal.

„Kdo chce moc, nemá nic,“ pokýval hlavou, když se Matěj připotácel.

„Byl to jen ten hadr.“ Matěj si otřel pot. „Ostatní jsem do sebe dostal zpátky.“

„Ještě mi to zopakuj jednou a jsem tam u tý stěny taky,“ otočil se Nik od Matěje.

Bylo ticho. Matěj potichu říhal, jak mu žaludek pracoval. Pak se zeptal.

„Kolik bylo nůší?“

„Tři.“

„To je hodně málo.“

„Mohly být čtyři. Ale jedna byla moc lehká.“

„Poslali tě zpátky?“ Matěj pokýval hlavou.

„Svině. Mohli mi počkat, pak bych přihodil v další várce. Takhle jsem musel znovu dolů a nahoru a ztratil jsem hodně času.“

„Kdybychom byli velký kmen, dělá se to tak, že se přebytky shromažďujou. Přiběhneš, odsypeš. Pak jdeš vážit. A vůdce klanu stojí poblíž a po případě dosype.“

„Mohl bych být vůdce klanu,“ usmál se Nik.

Matěj se také usmál.

„Ještě jednou se ti omlouvám.“

„Nech toho,“ mávl Nik rukou, „kdoví, co budu dělat já za pár dní.“

„Ty jsi jinej. Ty umíš umírat důstojně.“

Nik mlčel a přemýšlel o Matějových slovech. Pak vzdychl.

„Je to opravdu hrozné. Pokaždé jsem musel o hodně dál a dál. A když jsem šel s tou třetí nůší hub, trvalo mi skoro hodinu, než jsem došel do tohohle hradu. Jak tomu tady vlastně říkáte?“

„Barák, budova, někdy taky hrad.“

„Nevíš, kdo to postavil?“

„Nevím. Ale zeptej se támhle,“ ukázal Matěj hlavou směr.

„Kdo to je?“

„Kmen Nair Al Saif. Ti vědí všechno. Kdybych nevěděl, že u nás Mraziví nebyli, myslel bych si, že Nosáč patřil do tohohle kmene.“

Nik se nadechl k odpovědi, ale pak zavřel pusu. Zvedl se a vykročil.

„Kam jdeš?“ zeptal se Matěj.

„K nim. Říkal jsi, že znají odpověď.“

„To ano. Ale zadarmo ji nedostaneš.“

Nik přišel k houfu sedících lidí.

„Potřeboval bych mluvit s někým rozumným,“ pronesl neurčitě.

„Každý rozumný je po smrti. Jenom hlupák se snaží přežít.“

„Tak bych si rád promluvil s někým jako hlupák s hlupákem.“

„Z jakého jsi kmene?“

„Jsem Sadirovec.“

Většina očí se otočila směrem k Matějovi.

„Mrtvej kmen,“ poznamenal někdo.

„Ještě ne. Potřebuji informace.“

„První zdarma, druhá za kamínek. Třetí za dva kamínky, čtvrtá za tři kamínky. Jedenáctá je zdarma jako bonus.“

Nik si s úžasem odfrkl.

„Není to trochu drahé?“

„Je… Tím jsi vyčerpal první otázku zdarma. Ale nic si z toho nedělej, nejsi první ani poslední.“

„Chtěl bych vědět, kdo postavil tuhle budovu.“

„Jeden kamínek.“

Dal kamínek.

„Původní člověk.“

„To vím taky.“

„Tak proč se ptáš?“

„Odpovím za jeden kamínek,“ odsekl a otočil se. Za ním se nesl pisklavý smích.

„Tak co?“ zeptal se Matěj.

„Hajzlové. Udělali ze mě blbce a ještě se mi vysmáli.“

Matěj vzdychl.

„Prošli jsme si tím skoro všichni.“

Zamračeně sledoval Nair Al Saif. Pak se otočil k Matějovi.

„Jak teda nejrychleji nasbírat co nejvíc hub?“

Matěj si lehce říhl.

„Hned ráno vyrazit. Sbírat, co najdeš. Pak dál a dál, jak se vzdálenost prodlužuje.“

„Hm. Nic nového. A co jít hned dál? Měly by tam být asi větší houby.“

„To ano. Prý jsou obrovské. Ale pokud ti bude trvat cesta tam a zpátky čtyři hodiny, kolikrát se stihneš otočit i při takhle dlouhém dni, jaký na Benetnaši je?“

Nik přemýšlel.

„Asi tak pětkrát,“ kývl hlavou.

Matěj zvedl koutek v úšklebku. „Dělej to tak jako ostatní. Jiná cesta není.“

To bych se na to podíval, pomyslel si Nik.

Jiná cesta opravdu nebyla. To pochopil Nik za pár dní. Čím víc byl vyhladovělý, tím víc nenáviděl vše okolo. Dozorce za to, že mu dávali řídkou polévku. Kmen Nair Al Saif, že mu sebrali kamínek, Matěje, že mu tehdy dal ten rozblemclý zbytek polévky a že měl pravdu s tím hladem. Nenáviděl Doktora, že ho poslal na tenhle svět, kde si myslel, že má udělat něco, a nevěděl co. Nenáviděl Lisanu a toho otroka, se kterým se vyměnil. Nenáviděl ostatní otroky, kteří se mu pletli pod nohy, když běžel pro houbu. Nenáviděl ty, co ho jednou nečekaně ztloukli a sebrali mu těch pár kamínků, co si pracně ušetřil. Nenáviděl toho, kdo ho v noci okradl. Nenáviděl celý svět.

V noci se s trhnutím probouzel a hlava se mu točila hlady. Ráno vybíhal, a nohy se mu pletly. Úplně zoufale hledal houby a byl schopen zabít, kdyby ho někdo předběhl.

Za chvíli byl na tom hůř nežli Matěj.

Ten ho stále sledoval a byl čím dál nešťastnější.

Jednou ráno, když se Matěj probudil, nikde Nika neviděl. Chvíli panikařil, ale pak si ho všiml, jak se tlačí u brány a čeká na otevření. Dozorci je jako vždy nechali chvíli trápit a pak je začali biči odhánět od vchodu. Když bylo místo dost široké, kývli na svoje poskoky a ti otevřeli bránu.

Otroci vyrazili. Zase se udělal chumel a někdo někde zakopl, přes něj ostatní. Za chvíli bylo prázdno. Matěj probíhal mezi posledními a jen náhodou si všiml Nika, zhrouceného u veřejí brány. Rychle k němu přiběhl.

Nik klečel na čtyřech, z nosu a  pusy mu crčela krev. Nůši měl rozšlapanou opodál.

Matěj se nad ním sklonil.

„Říkal jsem ti, že se nemáš tlačit dopředu. Že tě zmlátí.“

Nik plival krev. „To je tím, že nemáme žádnej kmen. Každej si na nás troufne.“

„Proto se musíme držet zpátky.“

„Ale kdo je poslední, nenasbírá tolik hub.“ Nik se posadil a nechal krev kapat na hadry. „Jím jednou za dva dny. Bolí mě klouby a celý tělo. Nemůžu dýchat. Nemám sílu unést plnou nůši. Když jdu, nohy se mi motají. Měl jsi pravdu, už to dlouho nevydržím.“ Zvedl hlavu a zadíval se nahoru. „Hrozně bych chtěl ještě vidět slunce. Nenávidím tu mlhu.“

Matěj se podíval taky nahoru. Pak se rozhodl.

„Pojď, zvedni se,“ chytil Nika v podpaží.

„Nemá to cenu.“

Matěj opřel Nika o dveře a odběhl. Za chvíli se vrátil s novou nůší.

„Pojď!“ poručil mu.

Popadl Nika znovu pod rameno a vyrazili.

Spíš klopýtali, než šli. Netrvalo dlouho a došli k bažině. Matěj Nika opatrně položil do trávy a šel k vodě. Klekl si a chvíli pátravě pozoroval hladinu. Najednou se jeho ruka jako blesk ponořila do vody a hned ji vytáhl, sevřenou v pěst. Rychle přiběhl k Nikovi.

„Otevři pusu,“ nařídil.

„Co to je?“

„Neptej se a otevři pusu.“

Nik poslušně otevřel pusu.

„Zavři oči a zakloň hlavu.“

Udělal to. Ucítil, jak mu Matěj pustil něco slizkého do krku. Trochu se zakuckal, a polkl.

„Co to bylo?“

„Ryba.“

„Živá?“

„Ne, vykuchaná a opečená na dřevěném uhlí.“

„Kdybych ji viděl, asi bych to nespolkl.“

„Proto jsem chtěl, abys zavřel oči.“

„Tak tohle je to tvoje tajemství?“

Matěj smutně kývl.

„Proč jsi mi to neřekl dřív?“

„Je jich tu málo. Každý den je jich tu míň a míň.“

„Bál ses, že ti je vyberu?“ Nikovi se začal zvedat žaludek.

„Bál.“

„A už se nebojíš?“

„Bojím. Ale je mi to už jedno. Umřeme dřív nebo později oba. A já tu nechci zůstat sám.“

„Zvedá se mi žaludek.“

„To je tím, že nejsi zvyklý. Seď a snaž se to překonat. Já si jdu zkusit taky něco chytit.“

Šel k vodě. Nik opatrně za ním.

Tam, kde Matěj předtím chytil rybu pro něj, už nic nebylo. Ale o kousek dál zahlédl odlesky jejich stříbrných bříšek. Ukázal to Matějovi.

Ten opatrně, po čtyřech, aby pod ním mech nepovolil, dolezl k rybkám. Chvíli číhal a pak se jeho ruka jako blesk ponořila pod vodu. Rychle dal pěst k ústům a polkl.

Chvíli seděli.

„Jak ti je?“ zeptal se Matěj.

„Už líp. Můžu to taky zkusit?“

„Klidně. Teď už znáš moje tajemství. Ale najdi si jinou bažinu.“

„Nechceš mi to nejdřív ukázat?“

„Není co. Voda zkresluje. Dej si pod vodu kousek mechu nebo hadřík a snaž se ho rychle chytit. Časem se to naučíš.“

„Takhle ses to učil ty?“

Matěj příkývl. „Takhle jsme doma chytali mřenky na návnadu. Nikdy by mě nenapadlo, že se tím jednou budu živit.“

„Jdu to zkusit.“ Nik se zvedl a trochu se zamotal.

„Jestli se ti ji podaří chytit, nekoukej na ni, ale hned si ji strč do pusy. Jinak se ti sevře hrdlo a nespolkneš ji. Nekousej, jen ji pošli rovnou do krku.“

„Pokusím se. A děkuju ti, Matěji.“

„Neděkuj mi. Najednou mám pocit, že jsem zase člověk. Ani nevím proč.“

Matěj se sklonil nad hladinu a chvíli se pozoroval v jejím odrazu. Pak nabral vodu do dlaní a pořádně si propláchl obličej. Mezi prsty mu stékala špína. Znovu nabral vodu a znovu to zopakoval. Pak se zarazil a podíval se na Nika.

„No, běž už. Já už ti další rybu chytat nebudu.“

Nik šel schválně hodně daleko od Matěje. Opatrně procházel po okraji bažiny, až konečně našel hejno malých rybek. Pomalu, jak to viděl u Matěje, po kolenou přilezl na okraj. Ale asi při tom udělal hluk, rybky odplavaly kousek dál. Zkusil to znovu. Napotřetí se dostal blízko k nim. Rychle ponořil ruku do vody, ale vytáhl ji prázdnou. Vztekle to zkusil ještě několikrát, ale se stejným výsledkem. Nakonec se rozhodl poslechnout zkušeného a utrhl si kousek hadru a strčil ho pod hladinu. Chvilku jej sledoval a pak rukou jako blesk sjel pod vodu.

Vedle.

Zkusil to znovu a pomaleji. Voda opravdu zkreslovala.

Bolest v žaludku mu připomněla, že by se měl vážně rychle učit. Rozhodl se být trpělivý a dal si závazek, že musí hadr pod vodou chytit stokrát za sebou. Později to snížil na padesát. Když se mu podařilo chytit hadr dvacetkrát za sebou, usoudil, že to už umí.

Znovu se vydal hledat rybky, protože tam, kde zkoušel hadr, vyplašil vše živé. Hledal dlouho. Nakonec našel ideální místo.

Nedaleko rostl strom a jeho kořeny zpevnily mech, takže se nebál, že se propadne. A drobné kořínky pod hladinou dávaly zdání úkrytu několika rybkám.

Pomalu se sklonil nad vodu. Zaplavil ho neurčitý pocit, že je pozorován.

Ztuhl a pomalu se otáčel. Ale nic neviděl.

Znovu se sklonil nad vodu a znovu měl pocit, jako by ho sledovaly něčí výsměšné oči. Napjatě čekal, ale pocit zmizel.

Naklonil se nad vodu a pozoroval rybky. Pomalu se připravoval a očima vybíral tu největší. Jeho tělo se napjalo jako luk a ruka se ponořila pod hladinu. Sevřel ruku v pěst, a když ji vytáhl, ucítil v dlani něco živého. Okamžitě se zaklonil, zavřel oči a do krku si spustil svoji kořist. Rychle polkl a cítil, jak rybka sjela až do žaludku. Zůstal ještě chvíli v té póze, na kolenou, zakloněn dozadu, a měl pocit, jako by vyhrál a stal se Králem honu.

Pak otevřel oči a na vteřinu měl pocit, jako by mezi chuchvalci mlhy zahlédl sluneční paprsek.

9

Brána se se zaduněním zabouchla. Nik vsedě podřimoval.

„Proč si nelehneš?“ Matěj se posadil vedle něj.

Trhl sebou a otevřel oči. „Zvyk ze Sadiry. Tam jsme seděli takhle a hřáli se.“

Matěj pokýval hlavou. „Jak to šlo?“

„Tři,“ zašeptal Nik.

„Kamínky?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Ty víš, co.“

„To je dobrý, na začátečníka.“

„To je i s tou tvojí.“

Matěj vzdychl. „Kdyby jich bylo tak desetkrát víc. Tohle nás udrží při životě jen o pár dní déle.“

„Pár dní je dlouhá doba,“ smutně se pousmál Nik. „Nechceš mi říct, kde jsi vlastně byl celou tu dobu?“

„Nevyprávěl jsem ti to už?“

„Možná. Ale poslední dobou jsme zhltli polívku a hned usínali, jak jsme byli utahaní. A ty jsi nějak mluvit nechtěl.“

„Na Etaminu.“

„To je dračí planeta?“

„Jo. Mraziví tam ničí jejich vejce. A otravují draky.“

„Otravují?“

„Jo. Jsem rybář, tak mě poslali na Etamin. Chytal jsem ryby a oni do nich cpali jed. Pak se ty ryby poházely okolo dračích slují a otrávily draky. Hlavně vodní draky. Jiní se moc rybami neživí.“

„Tam je víc druhů draků?“

„No jeje! Různě barevní, různě vybavení. Dokonce jsou tam draci se šupinami ze zlata.“

„Fakt?“

„Jo. Jsou tam bílí draci, kteří jsou moudří a vědí všechno o světě. Jsou tam bojoví draci, se šupinami z kovu.“

„To musí být krásné.“

„Je. Ale draků je málo a Mrazivých hodně. A navíc, mají na ně hodně otroků.“

„Ale jak zabijou třeba takového bojového draka?“

„Donutí čaroděje nebo i nějaké jiné lidi, které natahají odevšad, a ti drakům zkusí poručit. Někdy to funguje. Drak přiletí a nechá se svázat. Pak ho zabijí.“

„Původní krev.“

„Co?“

„Jen jsem si tak řekl. Draci jsou výtvory lidí. A proto je musí poslechnout.“

„Ne vždy. Proto zkoušejí všechno možné. Někdy na draky používají píšťalky.“

„Píšťalky?“

„Jo. Jsou to takové flétničky. Pískají takovým přerušovaným tónem. Nám lidem je to nepříjemné, ale draky to zabíjí.“

„Tomu nerozumím.“

„Je to jednoduché. Pokud vypátrají draka někde v jeskyni, když spí, tak potichu přijdou, různě se poschovávají a pak najednou začnou všichni pískat. Viděl jsem to jen jednou, ale bylo to hrozné. Drak je úplně dezorientovaný. Mává křídly, mlátí sebou o stěny, pak se válí po zemi. Nakonec se z něj začne valit tmavá krev. Odevšad. Z očí, uší,  tlamy, ze zadku. Prostě všude jí je plno. A pak drak zcepení.“

„A co s ním dělají potom?“

„Někdy si vezmou zuby nebo něco na památku. Z bojových a zlatých draků samozřejmě kovy. A pak ještě rozmlátí vajíčka, pokud je najdou.“

„Nevím proč, ale nějak je mi těch draků líto.“

„Je to hrozný. Ale nejhorší je, když zabíjí bílého draka. Ten totiž neřve, ale pláče. Hrozně naříká.“

„Uf. Možná jsem rád, že jsem na Benetnaši. Asi bych to nevydržel.“

„Já naštěstí jen chytal ryby. Tak jsem to moc neviděl. Prý někdy, když za pomoci čarodějů chytí živého draka, tak mu vydloubnou oči a do nosu mu nasypou žravku, takže mu to tam vypálí. Pak ho pustí. Jednou se jim to vymstilo, protože chytili ohnivého draka, který byl asi starý, nebo prostě divně zabarvený, a mysleli si, že maj bahenního zelenýho. A když mu chtěli vydloubnout oči, tak po nich šlehl plamenem a asi deset jich spálil.“

„Dobře jim tak, šmejdům.“

„Upískali ho. Potom. Těma píšťalkama.“

„Škoda ho.“

„Ba, ba.“ Matěj začal usínat.

„Jak ses dostal z Etaminu?“

„Mnmmn…..“

„Prosím?“

„Chrrrrr.“

„Tak někdy jindy, kamaráde. Příteli.“

To ráno bylo jako každé jiné na Benetnaši. Tlačenice. Hádky a pak úprk pro houby.

Nik, Matěj a pár ostatních zoufalců jako poslední. Noc předtím se do sebe pustily dva kmeny, snad Sabikovci proti Minehavě. Do toho se zamotalo pár dalších kmenů, které si chtěly vyřídit účty. Pár mrtvých, pár raněných, hodně potlučených. Místo, aby si pomáhali, rvali se jeden s druhým. Pak u Sabikovců (neplést si se Sadirovci, ti mají na Benetnaši jen dvoučlenné zastoupení) vznikla rvačka mezi klany. Jeden klan obvinil druhý, že se málo zapojil do boje, a začalo to nanovo.

Proto se ráno těm nezúčastněným podařilo rychle se dostat před potlučené rváče a stihli nasbírat nůši hub, než účastníci silných kmenů vůbec seběhli dolů. Matěj s Nikem stihli dvě nůše a pak se rozhodli toho nechat a jít na ryby. To je ten den asi zachránilo, protože silné kmeny, naštvané, že je předběhli členové malých kmenů, si na ně u brány počkaly a většinu z nich pořádně zmlátily.

Nik nechal Matěje u jeho místa a šel na to svoje. Našel ho rychle.

Sklonil se opatrně nad vodou.

Sledoval, jak malé rybky pomalu proplouvají v průzračné vodě. Nejdřív se napil, opatrně se rty dotýkal vody. Jediné, co na téhle proklaté planetě bylo dobré, byla ta křišťálově čistá voda. Chutnala sladce a příjemně. Voněla lesem a houbami. Znovu se sklonil a sledoval ryby. Opatrně se připravil, jak ho to učil Matěj, a pak vyrazil.

Neminul. Rybka nebyla velká, vešla se do dlaně. Zaklonil hlavu a spustil si ji do krku. V první chvíli pocítil dávivý reflex, ale bylo to hned pryč.

Voda byla po jeho útoku zakalená a rybky byly pryč. Udělal několik kroků a postavil se k jiné části bažiny.

Znovu se sklonil nad vodu a čekal. Rybky se za chvilku objevily. Opět jeho ruka projela vodou jako blesk a znovu kořist.

Po dlouhé době měl pocit, že se najedl. Možná to bylo tím, že odvykl pevné stravě a rybky mu ležely v žaludku. Sklonil se nad vodu a sledoval hloubku pod ní.

Najednou měl zase pocit, že je pozorován. Nastražil všechny smysly a připravil se. Ale nic.

Pomalu se otáčel, ale v mlze stále nikoho neviděl.

Otočil se znovu nad vodu. Pár metrů před ním byl ostrůvek, a teprve, když se pořádně podíval, uviděl obrovského, asi jako noha velkého mloka.

Jeho zabarvení bylo podobné mechu, proto na ostrůvku splýval s okolím.

Jenom jeho velké, vodnaté oči Nika strnule pozorovaly a tlamu měl nastavenou tak, že vypadalo, že Nika pobaveně sleduje.

„Vylekal jsi mě,“ řekl mu Nik.

Ani se nepohnul.

„Chytám ryby.“

Zase žádná reakce.

Chvilku se pozorovali.

„Kdybys chtěl, taky ti chytím.“

Zase ticho.

„Tak jsme si popovídali,“ zvedl se Nik. „Musím do práce. Sbírám houby, chápeš.“ Pak si uvědomil, že někde nechal nůši, tak bez rozloučení odešel.

Večer se zeptal Matěje.

„Viděl jsem velkýho mloka. Dají se jíst?“

„Všechno se dá jíst. I upíři, ale mají hrozně tuhé maso. A krysy. Ale ty se některým eklujou.“

„Tak drž palce, zítra možná bude k večeři mlok.“

Druhý den vyrazil na stejné místo. Mlok tam stále byl.

„Nazdar, kamaráde. Nechceš se stavit?“ Nik přeměřoval vzdálenost k mlokovi.

Možná by tam doskočil, ale mech je měkký, nemá možnost pořádně se odrazit. A u mloka může být bažina. A co když bude mít mlok velkou sílu? Je přece jenom ve svém prostředí.

Utrhl několik výhonků kapradí.

„Na, puťa puť,“ ukázal to mlokovi.

Žádná reakce.

„Dobrá zeleninka.“ Sežvýkal pár kousků.

Zase nic.

„Nebo je pán masožravec?“

Jenom se zase usmíval.

„Tak chvilku počkej.“ Nik se sklonil nad hladinu. Chvíli trvalo, než se objevily první rybky. Rychle chmátl a jednu měl.

„Tak co. Rybičku?“ Zamával s ní na mloka.

Ten stále jako socha.

„Chytej, kamaráde!“ Hodil rybku před něj.

Zase žádná reakce. Jen lehce pohnul okem k rybce, která se před ním mrskala.

„Tak čím se živíš?“

Podíval se nad vodu. Už tam nic neplavalo.

„Ach jo. Nechceš mi ji poslat zpátky??? Ne???“

Chvilku ještě zevloval, pak vzal nůši a šel po svých.

„Tak co mlok?“ zeptal se večer Matěj.

„Daroval jsem mu život.“

Další den tam mlok nebyl. Chytil si dvě rybky a snědl kus kapradí. Pak se snažil dosáhnout na dno, ale nahmátl jen jemné bahníčko. Rád by se vykoupal, ale bál se, že by ho bažina mohla pohltit jako mnohé jiné. Kdyby byl poblíž aspoň Matěj, aby ho když tak vytáhl.

Tak si jenom utrhl trochu mechu, namočil ho do vody a utíral si s ním kůži.

Znovu fascinovaně obcházel stromy a hledal, kde by se na ně dalo vylézt. Ale žravka byla po celém kmeni a v silné vrstvě. Kdyby aspoň viděl, kde jsou větve, pokud vůbec nějaké mají.

Zvuk gongu ho vytrhl se zamyšlení. Sáhl pod opasek.

Pět kamínků. Od včerejška. Kdyby ho Matěj nenaučil chytat ryby, byl by už dávno mrtvý.

Vzal nůši a znovu se rozběhl po mechu.

Měl dobrý den. Nasbíral jedenáct nůší.

Večer si sedli s Matějem a povídali si. Krysáci okolo kroužili, ale když zjistili, že se nic neděje, odtáhli jinam.

Když usínali, zeptal se ho Matěj:

„Máš hlad?“

„Hroznej.“

„Nedařilo se ti?“

„Ale ano. Mám šestnáct kamínků.“

„Tak proč sis nekoupil večeři?“

„Snažím se to vydržet. Zítra přijde vlna.“

Matěj se vztyčil na lokti.

„Jak to víš?“

„Velký úlovky. Vždycky před vlnou je hodně hub. Pak to všechno spláchne. To znamená, že zítra nic nebude a pozítří budou jen malý.“

Matěj si znovu lehl. „Tak to budu jen o rybách. Co ty? Máš nějaký místo?“

„Mám.“

„A dobrý?“

„Jde to. Tak dvě tři ryby denně.“

„To stačí. Stejně to za chvilku vylovíš a budeš si muset najít jiné místo.“

„Matěji?“

„No?“

„Nemrzí tě, že jsi mi to ukázal? Vlastně ti vyžírám jídlo.“

Matěj vzdychl.

„To jo. Ale kdybys umřel hlady, ztratila by se ta poslední nitka, co mě spojuje s domovem.“

Další den ani nevyběhli ven. Jen se tak vyloudali, aby se neřeklo, a sbírali drobotinu. Opravdu se asi za půl hodiny začalo ozývat hučení a gong začal ohlašovat poplach. Otroci se sbíhali a shromažďovali na kopci.

Když se vlna převalila, bylo vidět hodně otrávených a zoufalých obličejů.

„Tak co, jdeme?“ zeptal se Nik.

„No jo. Ale v klidu a potichu.“

Vydali se opatrně, jen tak, jako by chtěli sbírat lišejník. Nebyli moc nápadní, protože hodně zoufalců vyrazilo s nimi dostat do sebe aspoň něco, co zaplácne žaludek.

„Víš, Matěji...“ začal Nik.

„No?“

„Napadlo mě… Ten lišejník je kyselej.“

„Všiml jsem si.“

„Kdyby se z něj dala ta kyselina dostat, mohli bychom si ty houby v klidu dělat potichu tady.“

„Musíš je usušit na prudkým slunci. Pak propláchnout, rozdrtit a znovu usušit. Propláchnout znovu přes plátno nebo sítko a znovu usušit. Pár otroků to tu zkoušelo, ale skončilo to křečemi v žaludku.“

Šli dál a mlčeli. Pak to Nik znovu zkusil.

„Nepřemýšlel jsi, co je tam nahoře?“ ukázal na stromy.

„Tisíce šedejch netopýrů,“ zamlaskal hladově Matěj. A tisíce neviditelnejch upírů.“

„A nad nimi?“

„Nebe. Hvězdy, jako u nás. Na Sadiře.“

„A nechtěl by ses tam dostat? Nahoru?“

Zastavil se a sledoval kmen stromu.

„Bude to asi celý porostlý žravkou.“

„A co když ne?“

„Niku,“ vzdychl. „Divím se, že tě ta tvoje zvědavost ještě nezabila.“

„Ještě ne. Ale kdybys věděl, kolikrát jsem měl namále.“

U jednoho stromu se rozdělili. Už se dokázal orientovat podle tvaru kořenů, tak nebloudil jako dříve a rychle našel svoji bažinu. Byla zakalená. Mělo mu dojít, že po vlně to tak bude. Tak jenom lišejník.

Žaludek se mu svíral bolestí z hladu. Sedl si a snažil se utřídit si myšlenky. Ale mysl se mu pořád vracela k jídlu. Hlavou se mu honily obrazy hostin a žranic, kterých se účastnil. Rozhodl se, že se vrátí a obětuje kamínky za jídlo. Raději hned, než se vrátí víc hladových. Možná by někdo mohl od hladu zešílet a vrhnout se na něj.

Zvedl se k cestě zpátky, když ho upoutalo zašplouchání. Otočil se znovu k vodě a uviděl tam pohyb. Přišel blíž a snažil se rozpoznat, co se v bahnité vodě děje.

Rvala se tam vodní krysa s mlokem. Teda, spíš se krysa snažila prokousnout mlokovi krk, a on se ji snažil od sebe dostat a uplavat. Na několika místech bylo již vidět krev.

Nik chvilku váhal. Pak ale najednou chytil krysu za široký ocas. Klouzala mu, jak byla celá od bahna, ale když si několikrát přehmátl, podařilo se mu ji vytáhnout z vody.

Byla velká jako mužské stehno a zmítala se na všechny strany. Nik přemýšlel, jak ji zabít. Praštit s ní do mechu nemělo účel, a kdyby s ní praštil o strom, žravka by ji sežrala dřív, než by s ní došel do hradu.

Než se stačil rozmyslet, krysa se ohnala zuby nebezpečně blízko jeho ruky, on se lekl a pustil ji. Vmžiku skočila do vody a byla pryč.

Nik v zoufalství rozhodil rukama.

„Takovýho masa,“ zanaříkal a bezmocně sledoval uklidňující se hladinu.

Do hradu se vrátil naprosto zničený a ani polévka, kterou si koupil, mu náladu nespravila. Matěj přišel chvilku po něm, v podobné náladě.

„Jsem už od hladu tak vyřízenej, že mi nedošlo, že tam nic neuvidím,“ šeptal zoufale.

Nik mu ani nechtěl říkat, jak blízko byl kusu masa.

Pak se strhla rvačka. Několik otroků se na sebe vrhlo. Někdo z klanu dlužil jinému za polévku a neměl na zaplacení. Tak se rody uvnitř klanu spolu porvaly. Jeden mrtvý. Dozorci ho hned hodili ze svahu, aby ho žravka dostala dřív než jinej otrok. Potom si jinej otrok prokousal zápěstí a pil svoji krev. Dozorce ho dorazil a s ním i ještě jednoho, co se snažil ke krvi dostat.

Všichni mlčeli a nikdo se nezvedl. Byli většinou hodně zesláblí a každý měl tichou radost, že je o tři sběrače míň.

Pak si dozorci stoupli ke kotli s polévkou a provokativně se krmili a přidávali si.

Nik cítil, jak mu po krku stékají sliny. Když se podíval na Matěje, bylo to to samé.

„Pojď ven. Nebo se zblázním,“ zašeptal.

Matěj sebou trhl, jakoby se probudil ze sna.

„Vtrhnu tam a skočím do toho kotle. Zabijou mě. Ale umřu s plným žaludkem,“ šeptal.

„Pojď ven.“ Nik ho chytil za ruku a táhl pryč.

Vyšli ven. Žravka ještě svítila temně, takže noc byla daleko. Chodili a trhali lišejník. Bolel je z toho žaludek. Zkusili znovu ryby, ale voda byla pořád kalná. Matěj se na Nika obořil, že kdyby mu řekl o vlně, že by si taky nechal polívku na druhý den, a Nik neměl sílu mu vysvětlovat, že na to přišel ve chvíli, kdy stál frontu na polévku a Matěj měl tu svoji dávno v sobě.

V noci se budili bolestí z překyseleného žaludku. Ráno stála hromada otroků u brány. Dozorci si dávali načas a bavili se jejich zoufalstvím.

Nik přemýšlel. Kdyby se všichni spojili, lehce by dozorce přemohli. Ale co pak? Čaroděje tu nemají, aby je dostal na jinej svět, a zásoby sušené houby by brzo došly.

Z přemýšlení ho vytrhlo otevírání brány. Otroci se zoufale vypotáceli do bílé tmy. Popadl svoji nůši a běžel ven.

K vodě doběhl tak rychle, že do ní málem spadl. Ani si nesundal nůši a sklonil se nad vodou.

Byly tam. Několik rybek si tam hrálo ve vodě. Opatrně, s vypětím všech sil se připravil a zajel rukou pod vodu. Vůbec si úlovek neprohlížel a rychle si rybku narval do pusy, až se rozkašlal. Nahnul se nad hladinu a doufal, že uvidí ještě nějakou, ale nic.

Tak znovu, o kousek dál. Podíval se do vody. Rybky tam byly, ale daleko. Zvažoval, jak by se k nim dostal, a najednou jeho zrak upoutalo něco stříbrně lesklého. Zarazil se a podíval se blíž.

Na břehu ležely tři ryby. Žádné mřenky do dlaně, ale větší, skoro jako celé zápěstí.

Skočil po nich, jako by se bál, že mu uplavou.

Ty se nedaly strčit do krku jako ty malé. Ty se musely kousat.

Udělal to s první, a čelisti ho rozbolely od nezvyklé námahy. Cítil, jak ho drobounké kostičky škrábou do krku, ale bylo mu to jedno. Pak chtěl i druhou, ale zarazil se. Žaludek se mu bouřil od hromady nezvyklého jídla. Oči měly hrozný hlad, ale věděl, že když si strčí jen kousek ryby do pusy, vše vyzvrátí.

Podíval se na ostrůvek. Mlok tam seděl a výsměšně ho pozoroval. Na krku už zaschlé kousance.

Chvilku si ho prohlížel.

„Děkuju ti, kamaráde,“ řekl mu. „Možná to nevíš, ale zachránil jsi mi život.“

Mlok zívl.

„Pokud jsem si všiml, tak ta záchrana byla oboustranná,“ odpověděl Nikovi.

10

Nik spadl pozadu do mechu.

„Mluvíš?“ zeptal se ho.

„Ne,“ odpověděl mlok, „to jsou halucinace z hladu.“

Nik znejistěl.

„Mluvíš,“ řekl přesvědčeně.

Mlok mlčel.

Nik seděl a koukal. Nakonec to mlok nevydržel.

„Možná bys měl pomoct tomu svému kamarádovi. Je na tom opravdu špatně.“

Nik se neodvážil pochybovat. Strčil zbývající ryby za hadry a běžel k Matějovi. Chvilku trvalo, než ho našel. Ležel na zemi a svíjel se bolestí.

„Co jsi to udělal!?“ vzal ho za rameno a otočil na záda.

Matěj byl v obličeji celý zelený.

Chytil ho v podpaží a dotáhl k vodě. Pak nabíral vodu do dlaní a lil ji Matějovi do krku. Nakonec mu do krku vrazil i prst.

Matěj se začal dávit. Vypadly z něj kousky houby a mechu.

Znovu vodu a znovu dávení. Při třetím začala Matějova pleť dostávat normální barvu.

„Měl jsem příšernej hlad,“ šeptal. „Zkusil jsem rybku, ale nechytil. Dneska zůstanu večer venku a počkám, až to za mě vyřešej upíři.“

„Neblbni, Matěji!“ Nik sáhl a opatrně vytáhl rybu. Pak vylovil z tajné kapsy malý kostěný nožík a rozřezal ji na kousky. Ty bral a opatrně je vkládal Matějovi do úst.

„Pomalu, kamaráde, pomalu,“ šeptal.

Když mu dal tak půlku, vzal si sám několik soust a zbytek schoval.

„Víc ti nedám, až za chvíli. Žaludek by to nesnesl.“

Matěj kývl.

„Nikdy jsem neviděl tak velkou rybu. Kde jsi ji chytil?“

„Nechytil jsem ji. A kdybych ti řekl, od koho jsem ji dostal, nevěřil bys mi.“

Seděli ještě chvíli. Pak Matěj poprosil ještě o kousek ryby. Nik zbytek rozdělil na dvě části a dal mu tu větší. Rozešli se. Matěj se ještě potácel, ale vzal nůši a šel.

Nik se vrátil pro nůši k mlokovi, ještě jednou poděkoval a šel taky.

Večer se zastavil u kmene Nair Al Saif.

Seděli v kruhu a šeptali si.

Když přišel, zmlkli.

„Mám zboží,“ zašeptal.

„Ukaž,“ odpověděl někdo šeptem.

Nik povytáhl rybku.

„Pche! Ryba. Těch tu plave.“ Otočili se.

Obrátil se taky a odcházel.

„Pojď zpátky.“

Vrátil se.

„Co chceš za ten šrot?“

„Dvacet polívek,“ zkusil to.

„Tak to běž zpátky.“

„Jestli se teď otočím, už se zpátky otáčet nebudu,“ řekl vážně.

„Tak si sem sedni.“ V kruhu se najednou udělalo místo. Sedl si mezi ně.

„Ukaž!“

Ukázal, ale z ruky nedal.

„Má cenu tak dvou polívek.“

„Všichni víme, že nemá.“

Potichu se radili.

„Dáme ti padesát kamenů a padesát ti budeme dlužit.“

Zakroutil hlavou. „Dám nabídku, která se neodmítá: sto kamenů a žádnej dluh. Vím, že bych mohl vyhádat víc, ale vážím si dobrejch vztahů.“

Chvilku bylo ticho. Pak mu někdo podal dvě šňůrky po padesáti kamíncích…

Dvakrát po padesáti. Přepočítej si to.“

„Ne. Vím, že byste mě neošidili, protože chcete, abych přišel znovu za váma. Nebo se pletu?“

Začali se potichu smát.

„A za kým jiným bys chtěl přijít?“ pochechtávali se. Podal rybu a šel po svých.

„Mohl jsi uhádat tak třináct polívek,“ řekl mu Matěj, když mu to večer vyprávěl.

„Mohl. Ale neměl jsem sílu a neumím to,“ odpověděl a pak zalovil v hadrech.

„Na,“ podal skrytě jednu šňůrku Matějovi.

„Proč mi to dáváš?“

„Protože potřebuju, abys žil. Jsi jediná nitka, která mě drží při životě,“ zasmál se trpce. „A kdyby se stalo, že by mě okradli, tak ať mi toho neseberou tolik.“

Druhý den šel zase k vodě. Nejdřív zkusil rybku, ale tentokrát měl smůlu. Pak šel pozdravit mloka.

Seděl zase na ostrůvku a výsměšně ho sledoval. Tam, kde byly včera ryby, ležela žlutá houba.

„Co to je?“ zeptal se ho.

„Bahenní houba. Roste tam, kde vychází z bahna jedovatý plyn. Nevím, co s ní děláte, ale vím, že po ní hrozně pasete.“

„Nikdy jsem ji neviděl.“

„Je jenom hluboko v bažinách. Tam se k ní nedostanete.“

Mlčel. „Nevím, co s ní,“ přiznal se nakonec.

„Já taky ne.“ Mlok zívl.

„Co za ni?“

Mlok mlčel.

„Zadarmo ani houby nerostou,“ pokračoval Nik.

„Víš,“ ozval se mlok, „s upírama si dokážeme poradit. Prostě se potopíme. Ale krysy nás trápí.“

Nik přemýšlel.

„Pár krys jsem viděl. Ale uplavou dřív, než se k nim dostanu. A pokud bych nějakou chytil, nevím, jak ji pořádně zabít. Kdybych měl luk a šípy! Nebo aspoň pořádný klacek.“

„Nevím, jak vypadá luk a šípy. Ale klacky pod hladinou jsou. Napadaný větve.“

„Jsou. Ale shnilý, moc to nedrží.“

„Zkusím se podívat. A jak vypadá ten luk?“

Snažil se mu to vysvětlit. Najednou mlok zmizel ve vodě.

„S kým si to tu povídáš?“ ozval se neznámý dívčí hlas.

Schoval houbu pod hadry.

„S mlokem. Seděl tady na ostrůvku a vylekala jsi ho.“ Otočil se. Vyšší dívka. Snědá, nabronzovělá pleť. Mrkala, oči jí slzely. Vlasy stočené do copů a nezacuchané. Havranovitě černé.

„Halucinace. To znám. Nesmíš čichat k bahenní houbě,“ kývla hlavou směrem k Nikovi.

„Ty znáš bahenní houbu?“

„Občas se objeví. Ale teď jsem ji dlouho neviděla. Dost velký jmění.“

„To tu musíš být už dlouho, když znáš bahenní houby,“ zkoušel Nik získat informace.

Sedla si vedle něj a spustila nohy do vody. Nebyla vychrtlá jako jiní na Benetnaši, spíš svalnatá. Nůši měla plnou hub.

„Jsem tu dlouho,“ kývla. „Ale ty tu nejsi dlouho. Docela se držíš. Divím se, že jsi přežil. A dokonce máš bahenní houbu. Nechceš mi ji dát?“

Zasmál se.

„Aspoň přivonět.“

„Co za to?“

„Řekni si.“

„Nebudeš upejpavá?“

Zakroutila hlavou a zasmála se. Měla hezké zuby, což je u otroka výjimka. Většině vypadnou hodně brzo.

„Tak jdeme na to?“

„Jo, ale nejdřív si přivoníme.“

Vytáhl houbu. Byla rychlá, ale on byl rychlejší.

„Tak to ne. Ještěrko!“

Zasmála se. „Tak ne. Dám ruce za záda.“

„Už ne. Přestávám ti věřit.“

„Přísahám. Prosím!“

Opatrně se přibližoval k jejímu nosu.

„Nechceš první?“ zeptala se.

„Já si nedám. Nebudu riskovat, že se probudím bez houby.“

Sledovala houbu.

„Je tak obrovská. Nedávej mi nadechnout podruhé.“

Přiblížil ji k nosu. Opatrně sála vzduch. Automaticky sál s ní, ale daleko od houby. Cítil podezřelou vůni. Proto přestal. Ale i to stačilo, aby měl najednou nádherný pocit. Svět zkrásněl. Barvy se zjasnily. Mlha se začala měnit z bílé v barevnou.

Ucukl rukou od jejího nosu.

Zavřela oči a lehla si do mechu, nohy pořád spuštěné ve vodě. Jemně jí vytáhl sukni nad pás. Nebránila se, ale on toho nezneužil. Stále pro něho bylo přednější jídlo, nedokázal myslet na nic jiného.

Podíval se na vodu.

„Tak, něco už víme,“ řekl tam, kde byly vidět mločí oči.

Mlok zamrkal.

„Jak dlouho to asi působí?“

Mlha se měnila v různé obrazce. Stromy se občas roztekly.

Zabalil houbu do kousku hadru a pak ji pevně přivázal k sobě. Když ji měl takhle relativně v bezpečí, lehl si taky do mechu a nechal se kolébat drogou.

Poprvé po dlouhé době se cítil šťastně. Byl doma na hradě a hrál si venku. Otec mu nechal dovést poníka a on poprvé jel v sedle. Matka se usmívala. Pak vše zmizelo.

Sedl si znovu do mechu. Barva mlhy se vytrácela a měnila se v bílošedivou. Stromy rostly zase normálně. Mlok zmizel.

Podíval se vedle sebe. Ležela jako předtím, se sukní vytaženou.

Stáhl sukni zpět a čekal.

Asi po deseti minutách se pohnula.

„To byla nádhera,“ posadila se. „Děkuji ti,“ zavrněla.

Kývl hlavou.

„Proč sis neposloužil?“

„Takhle to nechci.“

„Měla bych krásnější prožitek.“ Podívala se na něj. Oči už jí neslzely. „Dáš mi ještě?“

Zavrtěl hlavou.

„Nedám a ty víš proč.“

Posmutněla.

„Já vím. Brzo se vůně vyčerpá. Ale jestli ti můžu poradit, zabal ji do kousku hadru, tam se ta vůně bude držet déle.“

„Už jsem to udělal.“

„Vyznáš se.“

Kývl hlavou. „Jak se jmenuješ?“

„Kay Parkerová.“

„Divné jméno.“

„Na Sabiku normální.“

„Sabik je tvoje planeta?“

„Chytrej.“

„Tak promiň.“

Zasmála se. „Sabik je nejkrásnější planeta. Stáda bizonů, tichá městečka, ospalé vesnice, příjemné slunce, stany, mustangové….“

„Co jsou mustangové?“

„Divocí koně.“

„To je hezká planeta.“

„Byla,“ posmutněla, „ještě asi před sedmi lety.“

„Zdejšími?“

„Není to jedno? Je to dávno, ať to měříš, jakým chceš časem. A odkud jsi ty?“

„Sadira.“

„Neznám.“

„Malebná města, tiché vesnice, králové,“ vzdychl, „knížata a rytíři.“

„Co je tam teď?“

„Myslím, že stále je.“

„Ještě ji nedostali?“

„Ne. Měli jsme štěstí. Máme mocné čaroděje a ti jim zničili jejich legie.“

„Trošku lžeš.“

„Nelžu. Vím, že magie na ně neplatí, ale tady se to událo jinak.“

„Vyprávěj mi o tom.“

„Někdy jindy. Musím na houby.“ Zvedl se a popadl nůši. „Nejsem tak dobrej jako ty,“ ukázal na její.

„Máš houbu, která má cenu tisíce nůší.“

Kývl hlavou. „To neznamená, že si lehnu a nebudu nic dělat.“

„Líbíš se mi. Jak ti říkají?“

„Nik.“

„Niku, ještě nikdo mi nenechal přivonět jen tak zadarmo. A nic za to nechtěl. Ani toho nezneužil.“

„Kdo říká, že za to nebudu chtít nic v budoucnu?“ Hodil nůši na záda a zmizel v mlze.

Donesl plnou nůši, pak ještě jednu a ještě jednu. Nakonec stihl devět nůší, což při tom, že se zdržel u mloka, byl docela dobrý výkon. Při poslední se potkal s Kay.

„Jak to šlo?“

„Dobrý, ale ráno to bylo lepší,“ usmála se. „Tvůj kamarád na to kašle, co?“

„Co se stalo?“ lekl se.

„Leží u vody, kus od místa, kde jsme se setkali. A hrozně funí.“

Nik se rozeběhl za Matějem. Našel ho ležet na mechu.

„Matěji!“ zatřásl s ním. „Co jsi to zase udělal?“ zeptal se vyděšeně.

Matěj otevřel oči a blaženě zafuněl.

„Promiň mi to, Niku. Ale nevydržel jsem to a všechny kameny od tebe jsem utratil. Sežral jsem pět polívek a nemůžu se ani pohnout. Poprvé po letech mám plný žaludek.“

Nik si vydechl.

„Já měl takovej strach, že sis něco udělal!“

„Promiň. Já to nedokázal vydržet. Já ti to zkusím nějak nahradit.“

Mávl rukou. „Nemusíš. Mám bahnici.“

„Co to je? Nemoc?“

„Neznáš žlutou houbu?“

„Nee.“

„Aha. Tak na tebe jsem spoléhal. Musím to vymyslet jinak. Jak ti je?“

„Nádherně.“

„Chceš, aby ti bylo ještě líp?“

„Máš maso?“

„Ne. Ale...“ Nik sáhl za hadry a vytáhl balíček. Rozbalil první kus hadru a houbu, stále zabalenou v dalším kousku, mu podal.

„Přivoň si.“

„Divná vůně.“

„Teď zavři oči a odpočívej.“ Nik pohledem zkontroloval žravku a odhadoval, jestli se Matěj probudí dřív, než začne více zářit.

„Smím si taky přivonět?“ ozvalo se z druhé strany.

„Kay! Kde se tu bereš?“

„Sedím vedle tebe roztoužená od chvíle, jak jsi vybalil bahnici.“

„Jak jsi věděla? A jak to, že dokážeš přijít tak potichu?“

„Jsem částečně indiánka.“

„Co to je?“

„Narodila jsem se v lesích. Ve stanu. Matka byla bílá a žila u nás. Otec byl indián.“

„Barbarka?“

„Ne. Indiánka,“ zamračila se. „Když mi dáš přivonět, pomůžu ti s bahnicí.“

Podal jí houbu. Dala ruce za záda.

„Vezmi si ji do ruky. Věřím ti. Prosím, nezklam mě.“

Vzala balíček do ruky.

Držela ho a pomalinku otáčela. V očích měla slzy.

„Když si přivoním, jsem zase malá a jsem doma. U rodičů. Koupeme se s ostatníma v řece. Hrajeme si. A pak vše zmizí. Ale na chvilku jsem šťastná.“

Kývl hlavou.

„Přivoň si. Počkám tu s vámi, kdyby žravka začínala měnit barvu, zkusím vás dostat do budovy.“

„Jsi hodný Niku. Ale času je dost. Zvládneme to v pohodě. Ale mohli by nás okrást.“ Přivoněla si. Pak zavřela oči a lehla si do mechu.

Pozoroval chvilku ji a chvilku Matěje. Oba měli na tváři dojemně připitomělý výraz a on jim hrozně záviděl.

Matěj se probudil první.

„Niku! To byla nádhera!“ Posadil se a sledoval mlhu. „Je to tak barevný...“

„Je to krásný,“ kývl hlavou Nik. „Zdálo se ti o domově?“

„Taky. S tátou na rybách. Pak jsem seděl s tebou u stromu a přepočítával výhru, kterou jsem dostal od Nosáče. Jak jsi vyhrál ten souboj. Pak se mi tam objevilo něco jiného. Viděl jsem obra.“

„Obra?“ Nik se zarazil. „Měl jsi vidět domov.“

„Ne. Byl obrovský a šlapal po legiích Seleleků a rozšlapával Mrazivé.“

„To jsi viděl?“

„A taky jsem viděl naši paní v nádherných šatech, jak jede v čele obrovského vojska.“

„Magdalena? Nemá žádné vojsko. Všechno vojsko, co jsme měli, zahynulo na Barbarských pláních. To, co jsi viděl předtím, bylo monstrum, co vytvořili Loki s Pandorou a ještě se dvěma kouzelníky, a to opravdu zničilo třicet legií Mrazivých. Ale voják nepřežil ani jediný. Vím to. Sledoval jsem to. Kde by se vzalo další vojsko?“

„Byl to sen. Vojsko bylo nádherné. Na černých koních, zbroj se leskla, vojáci byli usměvaví a sebejistí. Na praporech byla vyšita bílá holubice. Vedle paní jel velký chlap v turbanu. Zahnutý nos a knír.“

Nik smutně zavrtěl hlavou. „Matěji, jestli jsi viděl tohle, tak je naše paní mrtvá. Ten chlap v turbanu se jmenuje Vzteklý Pes a zemřel taky na Barbarské pláni. To, co jsi viděl, je asi posmrtnej život.“ Nik sklonil hlavu do dlaní.

„Tak jediná naděje a je mrtvá,“ zašeptal.

Z druhé strany mu lehce někdo položil ruku na rameno.

„Všechno jsem slyšela,“ řekla Kay. „Takže vy jste opravdu porazili velké vojsko Mrazivých?“

Kývl hlavou a pak zvedl uslzené oči. „Porazili a zničili. Jsem poslední Sadirovec, který skončil jako otrok. Po mně bránu k tunelu na Sadiru uzavřeli a teď tam navíc postavili silnou zeď.“

„Žádná zeď nestojí. Slyšela jsem, jak se baví nosiči. Připravuje se další invaze na vaši zemi. Prý sem přijdou houfy nových sběračů. Budou to tisíce otroků ze Sadiry. Určených k likvidaci.“

11

Uplynul den a pak ještě jeden. Nik se stranil Kay a Matěje. Nakonec se k němu přidali večer oba.

„Niku, nic tím nezměníš. Jestli jsou nebo nejsou mrtví, ty jsi živý.“

„A co z toho?“

„Hele. Ta houba. Vím, že občas otvírá brány, kde vidíš dál. Měli jsme tu šamana, který jí kousek měl a dokázal v jejím opojení předvídat budoucnost. Třeba nejsou mrtví.“

„Ale Matěj ji viděl vedle člověka, kterého jsem já viděl umírat.“

„Třeba je to budoucnost. Třeba zemře za mnoho let a tohle jsou věčná loviště v budoucnu.“

„Ona ale nemůže jen tak zemřít. Je to největší čarodějnice na Sadiře.“

„Coo?“ trhl sebou Matěj. „Naše paní je čarodějnice?“

„Jo. To ona hlavně zničila legie Mrazivých. Nemůže jen tak umřít.“

„Aspoň vidíš, že to mohl být jen přelud.“

Nik se odmlčel. Pak se rozhodl. „Musím tomu věřit. Chci tomu věřit,“ přesvědčoval sám sebe.

„Tak vidíš. Dáš mi přivonět?“

„Ne. Nikdo už tady nebude čichat tu houbu. Nesnesl bych další přelud. Prodám ji co nejrychleji.“

„Aspoň maličko. Přivonět. Prosím.“

„Kay, vzpamatuj se! U nás na Sadiře bylo pár lidí, co pilo odvar z máku. A když jsem jim ho sebral, dělali přesně to, co ty teď.“

„Nevíš, jaké to je. Krásné.“

„Krásno si musíš vytvořit, ne o něm jen snít.“

„Trhni si, poučovateli!“ vyprskla vztekle a odběhla ke svému kmeni. Nik ji pozoroval, jak se posadila kus od kmene.

Překvapilo ho to.

Další den snědl dvě rybky a pak hledal mloka. Našel ho zase na ostrůvku.

Sledoval ho a mlok zase jeho.

„Máš klacek?“ zeptal se ho po chvíli.

Mlok si olízl nozdry dlouhým jazykem.

„Ne. Nenašel jsem nic, z čeho by se dalo udělat něco jako luk. Ale řekl jsem ostatním, snad něco najdou.“

„Kolik vás tu je?“

„Myslíš mloků? Mnohem méně než vás.“

„Hmm.“

„Zabíjejí nás ty krysy. Hlavně naše mladý. Z tisícovky se dožije dospělosti tak jeden.“

„Rád bych vám pomohl. A sobě taky. Mohl bych jím střílet i ty noční upíry.“

„To se ti asi nepovede. A je to škoda. Pokud byste mohli zůstat přes noc, dostali byste se dál než ten kousek od tý vaší budovy. Jsou tam houby, které jsou vyšší než ty.“

„To věřím.“

„Jde sem zase ta tvoje kamarádka.“

„Ty ji vidíš?“

„Ne, cítím. Ale ona tě za chvíli uvidí.“ Mlok sklouznul do vody.

Sledoval mlhu.

„Kay?“ zeptal se.

Vynořila se z mlhy. Mrkala a slzela.

„Promiň za ten včerejšek.“

„To je dobrý,“ mávl rukou.

„Jak to, že jsi mě viděl?“ zeptala se.

„Neviděl. Ale nějak ucítil. Jak je možný, že ty vidíš dál než ostatní?“

„Nevidím.“

„Vidíš. Nosíš něco na očích. Vždy, když přijdeš, tak hrozně slzíš. Pak to přestane. Tak co to je?“

Mlčela.

„Proto máš tolik hub. Protože vidíš dál.“

„Musím jít.“ Otočila se.

„Tajemství je prozrazené. Mám o něm říct ostatním?“

Zastavila se.

„To bys udělal?“

„Nevím.“

Stála otočená zády a nehýbala se.

„Kay?“ zeptal se.

„No?“

„Sabikovců je hodně. Proč se jich straníš? Je to přece tvůj kmen.“

„Kmen ano. Ale klan ne.“

„Proč?“

„Jsem míšenka. Napůl běloška, napůl indiánka. Na Sabiku to nevadilo, ale tady asi ano. Proto mě ani jeden klan nechce.“

„A k Sadirovcům nechceš? Jsme tu jenom dva, ale nevadí nám, že jsi jiná.“

„To říkáš proto, že chceš vědět moje tajemství.“

„Částečně ano. Ale pokud si ho chceš nechat pro sebe, nech si ho.“

Sedla si vedle něj do mechu.

„Máš ještě bahnici?“ zeptala se.

„Mám. Nějak nevím, jak ji prodat. Nechci zase mezi Nair Al Saif. Nedávno jsem jim prodal rybu a mohlo by jim to být divný, tak rychle za sebou. Chceš si přivonět?“

„Ne. Teď jsem docela šťastná i bez ní. Jestli mi ji svěříš, dokážu ji vyměnit. Po malých kouskách.“

Sáhl za hadry a vytáhl balíček.

„Jestli to dokážeš…“ Podal jí ho.

Chvilku ho převracela v ruce.

„Ne, nech si ho u sebe. Ukroj mi jen jeden plátek. Kdyby věděli, že mám celou, zabili by mě. Budeme dál dělat, že se moc neznáme. Takový tajný spojenectví.“

Kývl hlavou, vzal balíček a zastrčil ho zase za hadry.

„Myslela jsem, že ukrojíš ten plátek.“

„Aha, promiň.“ Sáhl znovu za hadry a tentokrát vytáhl ten pravý balíček, kde měl ukrytou bahnici. Opatrně ho rozdělal.

„Je už na plátky nařezaná. A proložená hadříky.“

„Vezmu si jeden plátek a jeden hadřík. Ten hadřík bude jako návnada, že bahnici opravdu mám. Kolik chceš z toho ty?“

„Půlku.“

„Půlku čeho?“

„Půlku toho, za kolik to prodáš.“

„To je moc velkorysá nabídka.“

„Jsme přece jeden kmen.“

„Jeden kmen,“ opakovala potichu.

Večer opatrně Kay zaplula mezi členy kmene Nair Al Saif. Bylo vidět, že se s ní znají, protože jí hned udělali místo. Sklonili hlavy dohromady a šeptali si. Okolo začali kroužit Krysáci, ale několik z Nair Al Saifanů vstalo a vyhnalo je.

Trvalo to dlouho. Většina otroků už spala, jen Nik byl jak na trní. Nakonec si sedl jako na Sadiře. Přesto nemohl usnout.

Sotva se mu to podařilo, měl pocit, že spal jen pár minut, když ho probudil jemný dotek. Lehce sebou trhl.

„Pst,“ zašeptala Kay.

Rychle se zorientoval. „Tak jak jsi dopadla?“ zeptal se šeptem.

„Špatně.“

„Povídej.“

„Houba je moc velká. Nikdo tady na ni nemá.“

„Můžeme ji prodávat po částech.“

„To nemůžeme. Upozornili mě na jednu věc, které jsme si hned nevšimli. Do několika dnů zplesniví.“

Nik si vzpomněl na svoji zásobu sušené polévky a uvědomil si, že Kay má pravdu.

„To je pravda. Co teď?“

„Dostala jsem návrh. Odevzdám jim celou houbu a oni se postarají, aby se dostala někam, kde ji vysuší. Buď nám potom zaplatí za náš díl, nebo jen za část a část houby nám budou vracet po kouskách, pokud ji budeme chtít sušenou.“

„Kolik za to chtějí?“

„Polovinu houby.

„Co?“ Nik se držel, aby nevykřikl.

„Je to hodně. Vzala jsem si čas na rozmyšlenou.“

„Kolik nabízejí za naši půlku?“

„Pět set polívek.“

„Polívek?“ Nik v duchu počítal.

„Jo. A splatné po malých částkách, aby to nebudilo pozornost. A nebudou si nic počítat navíc.“

„Co navíc?“

„Jako úschovné. Já mám u nich schované svoje kamínky. Berou si jeden navíc.“

„Dáš jedenáct kamenů a dostaneš deset?“

„Ano. Když jsi bez kmene, občas tě někdo okrade. V noci ve spánku nebo přes den, jen, že je silnější.“

„Chápu. Máš tam hodně?“

„Moc ne. Ale stačí to, kdybych onemocněla.“

„Hmmm.“

„Tak jak?“

„Nezbývá než souhlasit. Ale rozdělíme to. Půlka teda pro ně, ať puknou, hamouni. Čtvrtinu houby chceme usušenou pro nás a za tu zbývající čtvrtinu chceme dvě stě padesát polívek. Souhlasíš?“

„Já?“

„Nikdo jiný tu není.“

„Je to tvoje houba.“

„Je to našeho kmene. Tak souhlasíš?“

Lehce ho políbila na tvář a zmizela. Lehl si na záda a sledoval, jak žravka zeslabuje svoji záři. Blížilo se ráno.

Zase nemohl usnout.

Ráno se probudil s trhnutím. Matěj už byl vzhůru a stál na konci davu. Očima se snažil najít Kay, ale nikde nebyla. Trochu ho to vyděsilo. Rychle si sáhl pod hadry, jestli tam ještě bahnici má.

Byla tam.

Konečně ji uviděl. Stála bokem, na jiném místě než normálně. Očima zkontroloval její okolí.

Jistě. Několik Krysáků kroužilo okolo ní. A vypadalo to, že se o ni zajímají.

Otevřela se brána. Kay vyběhla a on za ní. Během chvilky se mu ztratila.

Nevěděl, co dělat. Nakonec ho napadlo jít k bažině.

Byla tam.

„Problémy?“ zeptal se.

„Jo. Dostalo se to ven. Nikdo zatím nic neví, ale ví se, že je tu velká bahnice.“

„Sledovalo tě pár chlápků. Krysáci.“

„Vím. Umím jim zmizet.“ Sáhla pod svoje hadry a dala mu vzorek bahnice.

„Na. Kdyby se mi něco stalo, ať je to u tebe.“

Opatrně vložil plátek bahnice k ostatním.

„Jak dopadl obchod?“

„Jak jsi chtěl. Souhlasili.“

„Aby ne, za tuhle cenu. Kdy se to uskuteční?“

„Kdykoliv to bude možné.“

„Musíme se jí zbavit co nejdřív. Riziko je moc vysoké.“

„Souhlasím,“ kývla Kay hlavou. „Jakmile ji budou mít oni, je to už jejich věc. Je to silný kmen, ohlídá si ji.“

„Dnes v noci?“

„Ano. Jdi do nejtemnějšího kouta.“

„Ne,“ zavrtěl Nik hlavou. „Budou tě sledovat. Kolik máš kamínků?

„Proč?“

„Dej mi všechny kamínky.“

„Proč???“

„Odvedu pozornost. Teď musím najít Matěje.“

„Nastal večer. Nik sebral kamínky i Matějovi a přidal ty svoje našetřené. Když se zavřela brána, stoupl si do fronty na polévku. Většina otroků, co si za ten den vydělala na polévku, už ji v sobě měla a usínala vyčerpáním, ostatní se zoufale snažili nějaké jídlo sehnat. Kousek od něj se dva otroci složili na jednu polévku a teď se ji snažili rozdělit do dvou misek. U prázdných misek stálo několik otroků a snažilo se je olizovat a dostat aspoň kapičku polévky. Běžný večer na Benetnaši.

Nik už se blížil na řadu, když si ho našel Matěj.

„Sebral jsi mi všechny kamínky!“ zařval.

„Potřebuju je,“ odsekl Nik.

„Mám hlad. Vrať mi je!“

„Trhni si.“

Matěj se s výrazem šílence na Nika vrhl. Vytáhl ho z řady a vrazil mu plnou do zubů. Nik zavrávoral a zakopl o ty dva, co si dělili polévku. Začal padat dozadu. V zoufalé situaci, ve snaze udržet rovnováhu mávl oběma rukama dozadu a z rukávů se mu vyhrnul proud kamínků. Obloukem se snášel k zemi a jako duhový déšť zmizel v hromadě otroků.

Vteřinu bylo naprosté ticho. Pak nastala vřava. Otroci se vrhli na kamínky a na sebe. Dozorci se snažili udělat pořádek. Fronta na polévku se rozpadla. Ti, co byli vzadu, se snažili dostat dopředu, zakopávajíce o probouzející se a nic nechápající druhy.

Nik se rychle vymotal z vřavy a utíkal, aby nechytil ještě jednu. Zakopl o nějakého rozespalého otroka, svalil se, ale rychle vstal a běžel dál.

Kay také vstala a rychle schovala houbu, kterou jí Nik podal, když o ni zakopl. Pak se zvědavě podívala na bitvu, která se odehrávala u kotle s polévkou.

Potom se otočila, kývla na jednoho z Nair Al Saifanů a odešla s ním dozadu k časoprostorové bráně. Jeden Krysák, který z ní nespustil oči, se vydal za nimi. Šel opatrně a potichu, proto se zarazil, když za sebou uslyšel zřetelné křupnutí písku a hlíny. Zamyslel se a otočil. Poslední, co v životě viděl, byl nárt Nikovy nohy.

Silná rána ho poslala do říše snů.

„Měl tě někdo poučit, že zvědavost zabíjí,“ pronesl polohlasem Nik, odtrhl si od pasu pruh látky a hodil ji Krysákovi okolo krku. Zatímco pruh utahoval, se zájmem sledoval, jak se vyvíjí bitva o kamínky.

Krysák sebou ještě párkrát trhl a bylo po něm, Nik ještě pro jistotu chvíli oprátku držel, pak si ji omotal okolo zápěstí a utáhl. Zítra si ji u bažiny v klidu přišije zpátky.

Otočil Krysáka na břicho a prohledal ho. Přemýšlel, jestli si nemá vzít jeho hadry, ale tady nebyla po oblečení taková sháňka jako na studených planetách.

Sedl si na Krysáka jako na lavičku a sledoval Kay. Už se vracela. Prošla okolo něj a lehce kývla.

Vydechl si ulehčením. Opatrně pohlédl na Nair Al Saifana. Zrovna se míjel s někým ze svého kmene a i ve svitu žravky bylo vidět, jak mu něco předal. Ten zase dalšímu, ale víc už vidět nebylo.

Ozvalo se zafunění a Matěj si sedl vedle Nika.

„Povedlo se to?“ zeptal se.

„Jo. Myslím, že jo.“

„Na kom to sedíme?“

„Nevím. Asi někdo, kdo umřel hlady,“ pokrčil rameny Nik.

Sledovali bitvu. Dozorci už převzali iniciativu a karabáče pracovaly ostošest. Hromada těl se rozpadala na menší bojující hloučky.

„Bylo to dobrý? Byl jsem dobrej?“ zeptal se Matěj.

„Tady máš aplaus k svému divadelnímu výkonu,“ ukázal Nik bradou na bitevní zónu. „Kdybys nebyl tak dobrej, nesežrali by nám to.“

Matěj spokojeně zachrochtal.

„Mám hlad,“ pronesl po chvíli.

„Dneska na polívku zapomeň. Ale jestli to dobře dopadne, máme na řadu dní po hladu.“

Šéf dozorců na Benetnaši Kvasiva Gizma Dunas (Chort, klan Severka) vypadal, že spí. Alespoň ten, kdo ho neznal, si to o něm mohl myslet.

Ležel na hromadě hadrů, hlavu lehce podloženou, a sledoval svoje království.

Oči měl přivřené, jen mezi řasami lehce pokukoval.

Byl napjatý.

Někde tady se objevila bahnice. A prý obrovská.

Bahnice znamenala velké jmění. Jenom její vůně dokázala uspat normálního člověka na několik desítek minut a přinést mu neuvěřitelně báječné sny.

Sám ji kdysi párkrát použil. Ne vůni, ale ždibíček bahnice louhovaný už asi podesáté v misce. Stačil hlt a ocitl se v jiném světě. Probouzel v lidech ty nejkrásnější pocity. Nosil nádherné sny. Otevíral dveře do budoucnosti.

Bahnice, o kterých věděl, byly malinkaté. Menší než nehet na malíčku. Přesto se jejich majitelé stali boháči v tomto zasraném světě.

V duchu se uchechtl.

Proč zasraném? pomyslel si.

On byl s tímto světem spokojen. Na Chortu by se nikdy takhle neměl. Jeho klan Seveřanů vedl válku s ostatními klany už velice dlouho. Byl zahnán do ledových pustin, kde se živil soby, zabíjel vlky a medvědy. Kdysi dávno upadl do zajetí a byl prodán Mrazivým. Tehdy ještě Chort jako planeta existoval.

Dostal se na Benetnaš a brzy se stal velitelem dozorců. Mohla za to jeho obrovská síla a houževnatost, kterou mu dodávala děsivá severská příroda. Kdysi lovil vlky a ranou do vazu jim lámal páteř. Sám se vydával na lov obrovských bílých medvědů jen s nožem a vítězil. Ale to nestačilo.

Jeho klan prohrál. Bylo jich již málo, proto je nepřátelé dobili a zajali a prodali. A teď se měl tak, jak by se na Chortu nikdy neměl.

Trochu se usmál a podrbal se po holé hlavě.

Měl všechno, co si přál. Jídla, kolik chtěl. Ženský se mu samy nabízely za misku polévky. Dostával sladkosti a pamlsky za to, že nechával klany a kmeny podporovat své lidi. Měl dokonce ukryté různé drobnosti, které se podařilo propašovat na Benetnaš nebo sebrat jiným otrokům. Mraziví sem skoro vůbec nechodili, protože vlhký teplý vzduch je nutil k těžkému kašli.

Udělal si tady svoji malou armádu dozorců. Hodně jich bylo z Chortu, ale i z různých klanů. Poslouchali ho na slovo, vlastně ani ne na slovo, spíš jenom na mrknutí oka, na lehký pohyb obočí.

Byl král.

Byl králem v tomto zvláštním světě. Měl stovky otroků a otrokyň. A jejich pravidelný přísun. Čím více jich tady zahynulo, tím více jich sem dodávali. A tím byli spokojenější.

Žil ze smrti. A jen kývnutím obočí rozhodoval, zda někdo zemře pomalu, nebo rychle. Hlady, nebo ranou do vazu. Bolestí, pomalu požírán žravou houbou, nebo bezbolestně, vysát pokojnou smrtí malých nočních upírů.

A teď si navíc mohl dopřát ještě dalšího potěšení. Jenom zjistit, kde je.

Pomalu bloumal očima po spících otrocích. Lehce přejížděl ta místa, kde byli nováčci. Ti houbu nemají, nevědí, co s ní, neznají ji. Musí to být někdo ze starších. Někdo, kdo je tu již dlouho.

Ale kdo?

Velký kmen.

Nair Al Saif? Obchodníci? Ne, ti se snaží nejspíš bahnici také dostat, ale sami ji ještě nemají, už by mu ji nabídli. Nedávno od nich dostal rybu. Ne mřenku, ale velkou rybu.

Krvavě ji zaplatil, ale stálo to za to. Tady udělal výjimku. Opekl ji na ohni pod kotlem, na kamenech rozpálených stálým žárem od ohně, který stále hořel, živen plynem z podzemí. Osolil ji a ochutil kořením, které mu dodal kmen Grassias. Opekl ji hned ráno, když otroci vyběhli ven a dozorci vynášeli ke zdi porostlé žravkou těla nešťastníků, co nepřežili noc. Nevěděl, jestli by vůně pečené ryby přece jenom nevybičovala hladové otroky k šílenství.

A teď bahnice.

Sabik? Mahasim? Lucina? Hadir? Grassias? Electra? Další a další kmeny. Tolik jich ještě bylo a tolik už jich zmizelo.

V duchu zaklel.

Musí na to přijít.

Hledal známky omámení. Kdy jindy by houbu použili, když ne v noci? Přes den hledají potravu.

Několik osamělých postav. Vyvrženci bez kmene. Nebo ti, jejichž kmen už vyhynul. Mohykáni. Moc se na ně nezaměřoval, umírali rychle. Bez kmene se tu přežívalo jen pár dní.

Další postava dřímající vpolosedě.

Kay Parkerová. Jedna z mála těch, které kmen odvrhl a která dokázala přežít. Několikrát se o ni pokoušel, ale když viděl nezájem, nesnažil se. Většina z nich k němu přilezla po kolenou, za misku polévky. Ale ona se držela. Dokázala nanosit tolik nůší, že nešla spát o hladu a dokonce měla našetřeno. Nebyla hloupá, svoje kamínky měla uložené za poplatek u lidí z kmene Nair Al Saif, takže i kdyby ji někdo okradl, skoro nic by nezískal.

Pohledem sjel na dvojici vedle. Měl pocit, že jednoho už nějak zaregistroval, ale nemohl se upamatovat, co to bylo. Podle toho, jak byli hubení, to vypadalo, že jsou na konci cesty. Těm by bahnice pomohla, ale ti ani nevědí, jak vypadá, a kdyby ji někde objevili, nechali by ji ležet, stejně jako jiné druhy užitečných hub, které se na Benetnaši vyskytovaly. Ne, ti ji určitě nemají.

Očima přejel další postavy a slabý pocit intuice, který se mu snažil něco naznačit, ani nezaregistroval.

12

Ráno Krysáci zase kroužili okolo Kay. Ale ta si jich nevšímala a vyrazila svou cestou.

Nik běžel zase do bažiny. Měl hlad, ale radost z dobře provedené výměny ho udržovala v dobré náladě.

Chytil jednu rybku, ale pak měl smůlu. Podařilo se mu vylovit z vody kus dřeva. Přišel s ním ke stromu a znovu se snažil seškrábat žravku.

Docela se mu to dařilo. To, co pod ní objevil, byla nějaká hmota s pevnou slupkou a pod ní měkká.

Za chvíli přišel Matěj.

„Co zkoušíš?“

„Dostat se na dřevo.“

Zakroutil hlavou. „Jedl jsi?“

„Jen jednu.“

„Já chytil tři. Dvě mi stačí,“ podal mu jednu rybku.

Nik ji spolkl. „Díky. Kay asi nepřijde. Jdeme na houby?“

„Říkal jsi, že máme hromadu polívek. Tak proč chodit na houby?“

„Protože by to bylo nápadný. A hlavně, za pár dní jsme na suchu, při tvojí spotřebě pět polívek za den,“ zasmál se Nik.

S Kay se setkali až za několik hodin. Kývla na ně, tak ji sledovali.

U bažiny se zastavila.

„Sto kamínků, deset polívek.“ Vytáhla šňůrky.

„To je dobrý. Ale teď pár dní nevybírej.“

„Proč?“

„Pokud zítra vybereš zase kameny, budou vědět, že to někomu předáváš. S tím, co teď máme, a s tím, co nasbíráme, vydržíme hodně dní.“

Matěj protáhl obličej.

„Aspoň se nám zase vrátí ryby.“

„Já bych to vzít do pusy nedokázala,“ otřásla se Kay.

„Viděla jsi nás?“

Zarazila se.

„No, viděla,“ připustila po chvíli. „Dobře, stejně ti to už došlo,“ rozhodla se a sáhla pod hadry.

„Co to je?“ zeptal se Nik, když Kay vytáhla ruku.

„Taková páska na oči. Někde se tomu říká brýle.“

Nik si opatrně vzal látkovou pásku. Na dvou místech měla vyřezané otvory a v nich byla nažloutlá blána. Opatrně si je nasadil.

„Uf!“ vydechl překvapením. Mlha jako by se vzdálila o mnoho metrů zpět. Bylo vidět jasněji stromy a mech.

Zvedl hlavu. I tady bylo vidět dál, ale ne tak, jak by si přál.

„Co to je?“ zeptal se Kay a podal brýle Matějovi.

„To je z křídel upíra. Jsou neviditelní, protože jejich křídla jsou z takových blan.“

„Žlutých?“

„Ne. To žlutý je pyl z lišejníku. Musíš sehnat kousek tuku a promastit tím ty blanky, jinak vyschnou a zmléční. A musíš je občas posypat tím pylem a promnout. Pak takhle zažloutnou.“

„Jak jsi na to přišla?“ Nik si znovu brýle nasadil a sledoval okolí.

„Já ne. Prozradil mi to náš medicinman.“

„A jak na to přišel on?“

„Prý to viděl jednou, když měl halucinace po bahnici. Že mě viděl s tím běhat.“

„A to prozradil jenom tobě?“ Nik se podezřívavě zamračil.

Kývla. „Ano. Když umíral. Věděl, že až umře, tak mě kmen vyvrhne. Byl to můj otec.“

„Tvůj otec byl čaroděj?“

„Ne. To by skončil na kříži u brány. Byl ale velmi moudrý. Rozuměl okolí. A stromům. Těšil se, že se po smrti stane stromem.“

„To je vaše náboženství? Víra, že se po smrti stanete stromem?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Máme Manitoua. A věčná loviště. To je právě taková zvláštnost. Můj otec byl naprosto přesvědčený, že se po smrti stane stromem. Dokonce mi dal pramínek vlasů, abych to zařídila.“ Sáhla si do záňadří a vytáhla malý váček a z něj drobounký pramínek šedivých vlasů. „Nevím jak, ale prý to pochopím, až přijde čas.“ Pokrčila rameny a zasunula pramínek zase zpět do pytlíku. Nik sledoval dráhu, kterou se sáček ubíral.

„Kay,“ zeptal se po chvíli, „jak seženu blánu z upíra?“

„Těžko.“

„To vím. Jak jsi ji sehnala ty?“

„Nejdřív jsem z vlasů upletla několik smyček. Pak jsem šla dál, tam, kam už sběrači nechodí. Našla jsem si hezkou houbu. Na ni jsem dala ty smyčky. A pak to chodila kontrolovat. Občas se tam chytil šedý netopýr. Do rána ho upíři vysáli. Tak jsem musela znovu a znovu. Asi po deseti dnech jsem měla štěstí a chytil se upír, když chtěl vysát nějakého chyceného netopýra. No, a z toho mám ty brýle.“

„To vyšlo jen na jedny?“

„Ne. Bylo toho na víc. Ale já potřebuji jen jedny.“

„No nic,“ pokrčil Nik rameny, „jdeme chytat upíry.“

„Ty, Kay?“ otázal se opatrně Matěj.

„No.“

„Ty jsi jedla ty netopýry a upíry?“

„Jo. Netopýry ano. Ale tam není žádné maso. Když stáhneš kožíšek, je to tak na olíznutí prstu.“

„Škoda,“ odplivl si Matěj, „z ryb a polívek je mi už na blití.“ Vzal nůši. „Nechám vás tu o samotě, jdu si na polívku.“ Zachrastil kamínky.

Zůstali sami. Po nějaké době odešla i Kay, aby je neviděli spolu přicházet.

Gong už začínal znít rychleji a žravka svítit jasněji.

Nik došel k vodě.

„Slyšel jsi to?“ zeptal se mloka.

Mlok ve vodě zamrkal. Pak vylezl na ostrůvek.

„Promiň. Neumím pod vodou mluvit. Slyšel.“

„Můžeš chytit upíra?“

„Občas se zakousne upír do netopýra a společně spadnou do vody.“

„Takže ano?“

„Řeknu ostatním. Co krysy?“

„Nevím. Já se přiznám, že krysu jsem viděl naposledy, když se ti snažila prokousnout hrdlo.“

„Dobře se schovávají. Budu doufat, že se ti podaří nějakou ulovit. Mezi námi, mají křehké maso. Jemňoučké. To kdybys chtěl motivovat i svého kamaráda. Toho, co mu už nechutnají ryby.“

* * *

Velkokníže Grigorij Něvský seděl u bohatě prostřené tabule a fascinovaně sledoval pečené kuřecí stehno, které držel v ruce. Pak se opatrně přiblížil a jemně si ukousl. Chvilku válel ten kousek masa po patře a pak ho teprve začal žvýkat.

Na tváři se mu rozlil blažený úsměv.

„Tak pro tohle stojí za to žít,“ zašeptal.

Pak najednou, jako by se probudil z krásného snu, sebou trhl a zaostřil na Magdu, která ho zvědavě sledovala.

„Omlouvám se,“ pronesl s úsměvem, „ale několik let jsem měl k jídlu pouze šlichtu z hub. Bez chuti, mazlavou odpornou kaši. Proto je teď každé sousto pro mě opravdovým svátkem.“

Magda zavrtěla hlavou. „Proč jste se někde nezastavil? V každém hradě, v každém stavení by vás rádi uvítali a pohostili.“

„Nemohl jsem to riskovat.“ Velkokníže lehce zmáčkl stehýnko v ruce a fascinovaně sledoval tuk, který mu stékal mezi prsty. „Nevěděl jsem, jestli někde není nepřítel. Můj příkaz zněl předat zprávy vám. A každé byť jen sebemenší zdržení by mohlo mít pro všechny fatální následky.“ Olízl si prsty a přivřel oči.

„Budeme tedy pokračovat?“ zeptala se Magda.

„Jistě.“ Odtrhl svůj zrak od stehýnka a pohlédl na křišťálovou kouli, umístěnou na trojnožce uprostřed stolu. „Kde jsme to skončili?“

„Váš útěk,“ připomenula mu.

„Jistě. Takže…“ Počkal, až se písaři sedící poblíž skloní nad svými pergameny, a pokračoval.

„Ještě před příchodem zimy začala vaše místní knížata budovat před ústím tunelu opevněné hradiště. Věc jistě chvályhodná, ale zbytečná. Mraziví totiž nechali tunel zasypat a prorazili jiný, vedoucí více na východ. Tunel hloubily desítky otroků. Otroky hlídají dozorci. Pokud chybí otrok, odnese to celá skupina otroků. Zemřou hodně krutou smrtí.“ Udělal dramatickou pauzu.

„Máme o houbě, které se říká žravka, už nějaké informace,“ kývla Magda hlavou.

„Otroci jsou hlídáni, ale dozorci již tolik ne. Takže když během práce jeden otrok zemřel vyčerpáním, nechal jsem ho jiným dvěma otrokům odnést. U brány jsem je předal dalším, ale nevrátil jsem se k čelu tunelu, ale schoval se do již dříve připraveného úkrytu. Prokopal jsem se ven a vydal směrem k vám.“

Odmlčel se a sáhl do mísy s ovocem.

„Opatrně s tím jídlem,“ varovala ho Magda.

„Mám dobrý žaludek.“

„Smím mít několik dotazů?“ ozval se z koule hlas Lokiho.

„Jistě.“ Grigorij si vzal do úst velkou jahodu.

„Říkáte, že jste byl dozorce. Ale dozorci nemívají záda samý šrám od biče a zlomenou ruku.“

Grigorij se podíval na obvaz a dlahy.

„Je mi to trapné vyprávět, ale zásoby sušené polévky, co jsem měl s sebou, mi brzy došly. Snažil jsem se živit všelijak, abych se nezdržel, převážně krádežemi. A jednou mě chytilo při krádeži slepice několik žen, starců a dětí. Násadou od lopaty mně přerazili ruku a pak mě zmlátili vším, co měli po ruce. Kromě jiného i mým vlastním bičem. Nakonec mě svázali a chtěli druhý den pověsit. Naštěstí mám u sebe malý kostěný nožík, který je ukrytý tak, aby ho při běžné prohlídce nešlo najít. Ten se mi podařilo použít a utéci jim.“

Loki pokýval hlavou.

„To je asi vše. Znamená to, že musíme opět svolat velkou radu. A připravit se na válku. Magdo?“

Magda sebou trhla. „Ano?“

„Můžeš nějak zařídit kouzlem, aby to dostali rychle ostatní?“

Magda se podívala na písaře. „Pošlu to raději normální cestou, země je ještě nestabilní, mohlo by se něco stát.“

Loki se pátravě podíval na Magdalenu a ve tváři se mu nepohnul ani sval. „Pokud myslíš, že je to tak lepší, udělej to.“

* * *

Uplynulo několik dní. Nik stál u bažiny. V ruce držel zplihlého upíra a prohlížel ho proti světlu.

„Dobrý. Opravdu dobrý,“ kývl směrem k mlokovi.

Mlok zamrkal.

„Jestli chceš, vezmu si jenom křídla. To tělíčko nepotřebuji.“

„A co já mám dělat s tím tělem?“

„To, co pokaždé. Necháš ho pod hladinou, až začne měknout. Pak ho sníš.“

„Ty si jako myslíš, že se živím tímhle?“

„Myslím, že ano. Utopíte nebo stáhnete pod vodu netopýra nebo upíra, počkáte, až z něho odpadnou křídla, a zbytek spořádáte. Pletu se?“ zamrkal na mloka.

„Ani ne. Tak mi ho potom hoď.“ Mlok si olízl dlouhým jazykem nozdry, aby je měl stále vlhké.

Nik utrhl opatrně upírovi křídla a než hodil tělíčko do vody, pořádně si ho prohlédl. Změřil délku zoubků.

„Nikdy jsem ještě upíra neviděl. Nevíš, jak zabíjejí?“ zeptal se mloka.

„Množstvím. Jsou tichý, a když se do tebe zakousnou, necítíš to. Viděl jsem párkrát, jak zabili někoho z vás. Měl je všude. Na rukou, nohou, na těle. Ale byl jak omámený. Vůbec se je nesnažil shodit, jen vrávoravě šel dopředu, dokud nepadl.“

„Tomu rozumím. Mají v slinách něco, co způsobuje, že necítíš bolest. A při velkém množství to působí tak, že tě to oblbne.“

Mlok se nehýbal.

„Kolik tak spořádáš upírů za den?“

„Mně stačí jeden netopýr za tři dny. A upíry moc nejím, mají tuhý maso. Jen občas, když se nalokají lidské krve tak, že se nedokážou vznést, vylezu ven a pár si jich stáhnu pod vodu. Řekl bych ti, jak chutnají, ale nemám přirovnání k tvému jídlu.“

„Ani o to přirovnání nestojím,“ mávl Nik rukou. „Děkuju ti.“

Mlok se zase ani nepohnul.

„Kde jsi je vzal?“ vytřeštila Kay oči, když jí ukázal křídla.

„Našel jsem je v bažině.“

„V bažině?“ podívala se mu do očí.

„Jistě. Kolik brýlí se z toho dá udělat?“

„Jedny.“

„Ne. Alespoň dvoje. Pro Matěje.“

Chvíli přemýšlela. „Tak jo,“ souhlasila nakonec. „A udělám i jedny náhradní. Ale kdyby ti je měl někdo vzít, raději je znič.“

„Raději je sežeru, než aby padly někomu do rukou,“ usmál se na ni.

* * *

Seděli u kulatého stolu.

Velkokníže právě domluvil a znovu nastínil situaci. Bylo ticho.

„Sakra,“ ozval se někdo se západní ligy, „měl jsem pocit, že jsme jim zničili veškerou armádu.“

„Ne.“ Velkokníže zavrtěl hlavou. „Jen třicet legií. Pokud vím. Ale i to je citelná rána.“

„Kolik?“ Šáh se odmlčel. „Kolik mají legií celkem?“

Velkokníže pokrčil rameny. „To nikdo neví. Možná ještě deset, možná tisíc.“

Vydechli.

„Tak co budeme dělat?“

„Můžeme se vzdát a nechat se popravit a umučit. Nebo bojovat.“

„Copak není jiná možnost?“

Velkokníže mlčel.

„Jiná možnost není.“ Kleofáš vstal. „Budeme bojovat až do hořkého konce. Nevím, jestli se nám podaří někde zachránit pár lidí. Možná v úkrytech, možná v jeskyních, ale já se skrývat nehodlám. Vezmu to, co zbylo, a jdu jim vstříc. Po tom, co jsem slyšel, že dokážou, nehodlám jim padnout do rukou živý.“

„Výsosti.“ Loki zvedl ruku v uklidňujícím gestu. „Budeme bojovat. Obsadíme hrady ve východních knížectvích.“

„A až je zničí?“

„Posuneme se dál do vnitrozemí. Necháme vykopat únikové chodby, aby zbytek přeživších mohl ustoupit a bránit další. Zkusíme je vyčerpat. Co vy na to, velkokníže?“

Grigorij hleděl stranou.

„Velkokníže?“

„Hm. No. Třeba by to mohlo vyjít…“ Skepse v jeho hlase byla víc než patrná.

„Kdyby se mohly zapojit naše čarodějnice,“ podíval se Šáh na Magdu a Pandoru. „Vím, že na ně kouzla neplatí, ale určitě se najde způsob, jak pomoci. Nepřízeň počasí, náhlé bouře…“

Pandora přikývla a Magda sledovala desku stolu.

„S tím čarováním bude problém.“ Loki se podíval na Magdu. „Magdo?“

Zvedla oči od stolu. Dlouze ji sledoval.

„Jak dlouho už nedokážeš čarovat?“ zeptal se jí.

Všichni ztuhli úlekem.

Magda se znovu podívala na desku stolu.

„Od té přeměny,“ zašeptala.

Ticho, které se rozhostilo, trvalo hodně dlouho.

„Jak jsi na to přišel?“ zeptal se někdo.

Pokrčil ramenem. „Bylo toho víc. Stačí jeden příklad za všechny. Velkokníže měl ruku v pásce. Zhojit kost zvládne průměrný čaroděj za pár minut.“

Magda vzdychla. „Ještě chvíli to fungovalo. Jako studna, ze které bereš vodu, ale nepřibývá v ní.“

„Tak to nám ještě scházelo.“ Drakul se opřel o opěradlo křesla.

„Nechtěla jsem vás strašit.“

„Takže jako čarodějnice jsi k ničemu?“

Kývla.

„Co budeme dělat?“

„Můžu se zapojit jako voják. Nik mě naučil jezdit na koni a šermovat.“

„Pche! Na to zapomeň. Na vojsko by hodně špatně působilo, kdyby největší čarodějka máchala mečem jako obyčejný knecht.“

„A co teda mám dělat?“

Mlčeli.

„Jeď do svého hradu, zamkni se v komnatách a předstírej, že něco děláš. Třeba pár lidí přesvědčíš, že něco umíš, a budou jistější. Ale jinak…“ Loki položil ruce na stůl.

Magda seděla s hlavou skloněnou a slzy, které jí kapaly z očí, dělaly na vyleštěné desce stolu malé loužičky. Pak se zvedla a beze slova odešla.

Sledovali ji pohledem. Když zaklaply dveře, rozhostilo se mlčení.

„Je to na tobě, Pandoro,“ řekl po chvíli tichým hlasem Loki. „Jsi teď největší čarodějka na tomto světě. A mám pocit, že možná i poslední.“

* * *

Dny na Sadiře jako by se zrychlily, kdežto na Benetnaši upadaly do ospalosti. Nik se scházel s Kay u bažiny, nebo trávil čas povídáním s mlokem. Jídla měl dostatek a občas si chytil i nějakou rybku. Toulal se dál, než když musel běhat pro jídlo.

Přestože se snažil působit nenápadně, našlo se na Benetnaši pár očí, které ho neustále sledovaly a hlídaly.

Kay po několika dnech vyrobila brýle pro něho a pro Matěje. Bylo potom lehčí nasbírat požadované množství hub.

Teď by se na Benetnaši dalo i žít, kdyby smrt nebyla v okolí tak patrná. Stále a stále přicházeli noví a noví otroci na tuto planetu smrti, aby zde zemřeli.

* * *

Mezitím na Sadiře převzal Loki obranu. Dal opravit tajné chodby v hradech ve východních knížectvích a tam, kde nebyly, nechal postavit nové.

Celkem zbylo po bojích s barbary patnáct hradů, kde chtěl vyčerpat síly protivníka. Pak následovala Šáhova země, rozlehlá, ale nechráněná. Na její bok dosedala říše Chána, která na tom byla podobně.

Pak moře a za ním země krále Kleofáše s několika hrady na pobřeží.

Magda se uchýlila do svého knížectví, kde se zavřela ve věži a nevycházela ven. Lidé, až na pár výjimek, opustili hrad, protože se tam báli. A nakonec zmizela i Magdalena.

Potom na Sadiru vtrhly legie Seleleků. Bylo jich méně než minule, ale přesto mnohem, mnohem více, než kolik vojáků mohli do boje postavit zdecimovaní Sadirovci. Legie se rozdělily na polovinu. Pět legií obešlo hrady v knížectví a vtrhlo do Chánovy říše. Tady vraždily a ničily. Druhá polovina legií, lépe vyzbrojených a disciplinovanějších, zaútočila na hrady. Přestože se obránci zoufale bránili, nemohli vydržet nápor Mrazivých, zvláště když legie postavily katapulty a beranidla.

Hrady padaly jeden po druhém a měnily se v trosky. Zdržovací taktika sice vycházela, ale jak všichni věděli, bylo to pro legie jen zdržení a pomoc neměla odkud přijít. Nakonec ve Východních knížectvích zůstaly jen dva hrady. Jeden byl bráněn králem Kleofášem a směřovalo k němu vojsko legií a druhý Šáhem, který byl těžce raněn. Tam útočil zatím jen malý předvoj Seleleků. I tento hrad byl obklíčen a bombardován katapulty.

Ale to už příliš předcházíme…

13

Zatímco na Sadiru vstupovaly první legie, Nik donášel tento den už třetí nůši hub.

Dal si za úkol nanosit denně šest nůší, aby nebudil pozornost, a pak se většinou scházel s Kay u bažiny. Někdy tam byl i Matěj.

Hnal se rovnou k vahám, ale kousek před nimi se zarazil. Krev se mu nahrnula do obličeje a vzteky na chvíli úplně přestal vidět.

Před ním stál Mrazivý.

Udělal krok k němu, ale včas se opanoval.

Vedle Mrazivého spatřil dva Seleleky.

Jeden stál a druhý drtil hlavu jednoho z dozorců.

Chtěl se rychle vrátit, ale všiml si, že si ostatních otroků Mrazivý ani Selelekové nevšímají. Mluvili s Kvasivou Dunasem. Ten klečel na kolenou, v obličeji celý rudý, a zoufale se snažil odpovídat svojí slabou slovní zásobou.

Nikovi to nedalo a opatrně se k nim přiblížil. To, co slyšel, ho donutilo rychle odevzdat nůši a vyrazit ven. Před branou se postavil tak, aby dohlédl na obě strany co nejdál.

Prvního odchytil Matěje, Kay chvilku po něm. Odtáhl je bokem.

„Co se děje?“ ptali se vzrušeně.

Nik se potřeboval vzpamatovat.

„Je tady jeden Mrazivý a dva Selelekové. A hledají bahnici.“

„Hledají bahnici?“ zbledla Kay.

„Jo. Zjistilo se prý, že byla na Benetnaši nalezena velká halucinogenní houba zvaná bahnice a nálezce ji neodevzdal Mrazivým, kterým patří, ale ponechal si ji a rozprodal po kouskách. Za to budou otroci na Benetnaši mučeni tak dlouho, dokud se nenajde viník. Dozorci mají chytit prvních padesát, kteří budou večer pro výstrahu umučeni.“

„Co budeme dělat?“

„Nevím.“ Nik byl bezradný.

„Utéct není kam a večer nás někdo prozradí.“ Matěj si sedl do mechu a chytil se za hlavu.

„Nepanikař! Já se večer rozhodně nevrátím. Raději smrt od upírů, než se nechat od nich umučit.“ Kay se vztekle podívala na Nika a čekala na souhlas.

„Ticho. Psst. Hele.“ Nik šel do podřepu.

„Co se děje?“

„Jdou ven.“

Rychle si dali před oči brýle a opravdu, Mrazivý i oba Selelekové vycházeli ven. Mrazivý měl přes obličej šátek, ale stále kýchal, jak se dusil vlhkým vzduchem Benetnaše.“

„Kam jdou?“

„Nevím. Ale jdeme za nimi.“

Vydali se za nimi. Otroci s nůšemi zděšeně uskakovali, když se proti nim objevil Mrazivý se svým doprovodem.

Když podivná trojice sešla z kopce, bezradně se zastavila. Bylo vidět, že se neorientují. Zmateně se obraceli a pak se vydali nahoru.

Nik si sundal brýle a vyrazil. Když doběhl kousek od Mrazivého, polohlasem pronesl:

„Chcete vědět, kde roste bahnice? Tak pojďte za mnou.“ A zmizel v mlze.

Mrazivý i Selelekové se rychle otočili a pátravě sledovali, kam Nik zmizel.

Ten si rychle nasadil brýle, aby je měl v dohledu.

„Tak pojďte. Já vím, kde roste,“ pokračoval Nik v lákání.

Mrazivý strhl se zad luk a nasadil šíp.

„Tady, tady jsem.“ Nik se sehnul a odběhl stranou. Stáli tam Kay a Matěj. Kayina pleť byla popelavě šedá a Matěj byl v obličeji celý bílý.

„Co chceš dělat?“ zašeptal.

„Bludičku. Odvedu je do bažin.“ Nik sledoval Mrazivého.

Ten nevystřelil, ale kývl na Seleleky. Oba se rozběhli tím směrem, kde naposledy slyšeli Nika. Po několika krocích se bezradně zastavili. Pátravě se rozhlíželi v mlze.

„Lákejte je do bažin, já zkusím Mrazivého,“ zašeptal Nik.

Matěj zbledl ještě víc.

„To nedokážu,“ zašeptal.

„Musíš!“ odsekl mu Nik. „Kay?“ zeptal se.

Kývla.

„Jděte na to. Nebo nás večer umučí. Lákejte je tam, kde chytáme ryby. Jestli se mi podaří dostat Mrazivého, přijdu vám na pomoc.“ Trhnutím zvedl Matěje na nohy.

Kay už byla vepředu.

„Tak jdete, nebo tu bahenní houbu nechcete?“ uslyšel její hlas.

Selelekové se vydali tím směrem. Mrazivý zamířil luk, ale nic neviděl. Zato Nik ano.

Z větší dálky se ozval Matějův hlas. Zněl přiškrceně, jak měl hrdlo sevřené strachem.

Mrazivý sklonil luk a vydal se za Seleleky.

Kayin hlas byl slyšet jasněji a odjinud. Rozdělili se s Matějem a lákali je pokaždé na jinou stranu.

Nik sledoval Mrazivého. Ten se opatrnými přískoky snažil dohnat Seleleky. Luk držel stále v rukou s nasazeným šípem. To bylo dobré, nemohl použít dýku nebo meč, které měl u sebe.

Nik sáhl za opasek a opatrně vytáhl nožík. Nemohl použít škrtidlo, neměl tolik času a navíc, Mrazivý měl přes obličej šátek.

Potichu se přibližoval. Už slyšel, jak Mrazivý chrčivě dýchá. Hluboký mech tlumil jeho kroky.

V dálce v mlze uviděl postavy. Selelekové. Ještě pár kroků a spatří je i Mrazivý.

Vymrštil se jako pružina a skočil Mrazivému na záda. Srazil ho na zem a hlavu mu zabořil do mechu, aby utlumil případný křik. Držel ho na zemi svojí vahou, jednou rukou mu tlačil hlavu do mechu a druhou bodal do dlouhého krku. Snažil se po paměti zasáhnout krční obratel a přerušit míchu. Bylo to těžké, bránil v tom šátek a husté bílé vlasy Mrazivého. Ty se ostatně během chvilky zbarvily narůžovělou krví.

Zpod hlavy Mrazivého se ozýval tichý bublavý křik, jak se Mrazivý přes šátek snažil volat o pomoc. A pak najednou ticho.

Nik držel dál Mrazivého a snažil se sledovat Seleleky. Nikde je neviděl, tak pomalu povolil tlak ruky na hlavu. Jemně rozhrnul vlasy a odsunul šátek. Krk Mrazivého byl poset desítkami ran. Některé sklouzly po páteři a odhalily kost. Nik pro jistotu klekl Mrazivému na hlavu a pak vytáhl jehlu, kterou si sešíval oblečení. Kouskem šátku setřel krev z páteře a pak zkušeně vbodl jehlu do míchy.

Nic.

Otočil Mrazivého, opatrně sleduje okolí. Pak mu pohlédl do tváře.

Široce rozevřené oči obrácené v sloup ho utvrdily v tom, že nepřítel je opravdu mrtvý.

Zvedl se, hodil si ho na záda a vydal se směrem, odkud slyšel Kay a Matěje.

Nohy se mu bořily hluboko do mechu. Mrazivý se špatně nesl, měl na sobě náprsní štít a zbraně překážely. Když konečně uviděl strom, bylo to pro něho vysvobození.

Rychle opřel mrtvolu o kmen a nezdržoval se jejím svlékáním, i když hořel zvědavostí ji prozkoumat.

Rozběhl se směrem k bažině. Volání umlklo. Selelekové nerozhodně a nejistě stáli na kraji bažiny a pátravě sledovali okolí. Ozvalo se jemné zašustění a Kay s Matějem přiběhli vedle něj.

„Kde je Mrazivý?“ zeptala se Kay.

Nik si přejel hranou ruky po hrdle. Oči se jí rozšířily údivem a Nik měl pocit, že i vzrušením. Zato Matěj ještě více zesinal, i když to vypadalo, že víc to již nejde.

„Co teď?“ zeptala se Kay.

„Strčte je do bažiny.“

„Co?“ Matěj se složil. „To nedokážu.“

Nik vzal malou houbu, co mu rostla u nohou, a obloukem ji hodil do bažiny. Ozvalo se zřetelné šplouchnutí. Selelekové se otočili tím směrem.

„Jdeme!“ kývl Nik na Kay.

Vyrazili. Stačilo pár skoků a byli u Seleleků. Nik do jednoho vrazil mohutně ramenem. Ten udělal několik kroků dopředu a zmizel pod vodou. Ale Kay se neobratně snažila druhého Seleleka odstrčit rukama, a to bylo špatně. Selelek se ani nehnul. Nik se snažil pomoct, ale ztratil razanci.

Selelek se otočil a sáhl po meči. Najednou mezi nimi prolétl jako býk Matěj a hlavou se zabořil legionáři do břicha. Ozvalo se zadunění a Selelek se skácel dozadu. Mech a rašelina se pod tím břemenem protrhly a Selelek se začal propadat. Čím víc se snažil dostat ven, tím víc jel dolů. Nakonec zmizel v bažině celý. Jen ruce zůstávaly ještě chvíli nad hladinou, zoufale trhajíce mech a lišejník.

„Dokonáno jest,“ pronesl Nik a opatrně se rozhlédl okolo. Na to, jaký dělali hluk, nikoho neviděl. Otroci se bažině vyhýbali a bylo pravděpodobné, že Kvasiva Gizma jich se svými dozorci již hodně pochytal.

Dole se ozvalo zaúpění. Matěj seděl na zemi a držel se za hlavu. Měl nepřítomný pohled a šilhal.

„To je taky nápad, hlavou do železa!“ zasmál se Nik a začal ohmatávat Matějovi hlavu.

„Pěkná boule,“ zabručel. Pak natrhal kus mechu, namočil ho ve vodě a přiložil Matějovi na hlavu.

„Jak je na tom?“ zeptala se Kay.

„Možná naprasklá lebka. Snad bude v pořádku.“

Matěj něco blábolil.

Nik se k němu sklonil a chvilku poslouchal. Pak povídá:

„To nic, Matěji. Běžel jsi pro houby, uklouzl jsi na mechu a vrazil hlavou do stromu. Ještě že jsme byli s Kay poblíž, setřeli jsme z tebe žravku. Teď pojď, vrátíme se.“ Zvedl se a mrkl na Kay. „Je to tak lepší,“ zašeptal, „neumí moc lhát a mohl by nás prozradit.“

Kay se chápavě usmála. Vzali Matěje pod pažemi a vraceli se do baráku. Nik to vzal oklikou do míst, kam položil Mrazivého. Žravka už ho začínala obalovat, za chvíli nebude poznat, co tam bylo. Posadili Matěje do mechu a Nik se sklonil nad mrtvolou. Sundal z ní luk a toulec se šípy, sňal pás s mečem, prohledal kapsy a sebral dvě dýky, co měl Mrazivý ve vysokých holínkách. Nakonec sundal i náprsní plát.

„Hoď to do bažiny,“ zašeptala Kay.

Zavrtěl hlavou. „To rozhodně ne.“

„Zpátky to vzít nemůžeš, najdou to.“

Vzal dýku a přišel ke stromu. Chvilku přemýšlel, pak rozhodně vrazil dýku do římsy, která se okolo stromu dělala. Dýka projela žravkou a pak ještě něčím, než se zarazila o dřevo. Lehce ji povytáhl a začal párat. Objevila se trhlina. Kay se naklonila a prohlížela si ji.

„Co to je?“ zeptala se.

„Několikrát jsem se zkoušel dostat na dřevo, ale neměl jsem čím. Vždy jsem cítil, že pod žravkou je něco, co je mnohem měkčí než dřevo. Napadlo mě, že strom vypouští po kmeni nějakou mízu, která brání žravce dostat se na dřevo. Proto má okolo sebe ty římsy. Brzdí mízu, aby tak rychle nestékala dolů.“

„No dobře, ale co s tím?“

„Sleduj,“ odpověděl a páral dál. Když byla trhlina dostatečně široká, vzal luk, meč a šípy a strčil je do mezery. Zatlačil je hluboko do mazlavé medové hmoty.

„Pokud je moje domněnka správná, žravka to vše za chvíli překryje a zůstane to tam. Nikdo nebude nic vědět.“

„A co to brnění?“ ukázala na plát.

Nik ho vzal a hodil do bažiny. „Ten se tam nevejde,“ pokrčil rameny.

„A dýky?“

„Ty jednu, já jednu. Ty už se schovat dají.“ Podal jí jednu z dýk.

„Kam si ji mám ukrýt?“

Přivaž si ji na vnitřní stranu zápěstí. Když tě prohledávají, většinou zvedneš ruce, a těch oni si nevšímají, když vidí, že máš prázdný dlaně.“

„A když ji u mě objeví?“

„Tak ji vytrhni a vraž ji nejbližšímu do oka.“

„Dobrá rada.“ Sundala si brýle a zamrkala. Nik se naklonil nad římsu. Míza už překryla zbraně. Lehce sáhl na povrch a cítil odpor. Na vzduchu tvrdla. Za chvíli ji překryje žravka a potom bude mít i on sám problém zbraně najít.

„Jdeme zpátky,“ poklepal Matějovi na tvář. Ten se mátožně zvedl. Nik ho zachytil. Kay se rozběhla napřed, aby je spolu neviděli.

Pomalu stoupali nahoru. Gong zněl rychle, jako by měla přijít vlna. Proto nebylo v okolí vidět žádného otroka. Kvasiva se rozhodl takhle donutit otroky, aby se vrátili. Když vystoupali nahoru, stál u vrat řetěz dozorců.

„Kde se couráte?!“ obořil se na ně jeden z nich.

„Kamarád se zranil. Musel jsem ho dostat nahoru.“

Dozorce si prohlížel Matěje. „Co se stalo?“

„Hnal se po houbě, uklouzl na mechu a hlavou se praštil o strom.“

Dozorce podezřívavě přimhouřil oči. „Jen aby,“ řekl a pustil je dovnitř.

Tam to hučelo jako v úle. V jednom místě bylo nahnáno padesát otroků, svázaných provazy a popruhy. Okolo nich to vřelo. Dozorci mávali karabáčem a měli co dělat, aby udrželi pořádek.

„Co se tu děje?“ zeptal se Nik někoho.

„Přišli sem Mraziví a chtěj zabít padesát našich kvůli bahnici,“ odpověděl mu. „Máte štěstí, že jste přišli tak pozdě, vybírali lidi z malých kmenů.“ A zmizel mezi ostatními. Nik očima vyhledal Kay. Vypadala v pohodě. Odvedl Matěje na jejich místo a protlačil se mezi otroky k polévce.

Položil deset kamínků, ale kuchař nereagoval.

„Hej!“ houkl na něj. „Chci polívku!“

Dozorce – kuchař sebou trhl a pohlédl na Nika s údivem.

„Jsou tady Mraziví a chtěj nás tu pozabíjet, a tebe to nechává v klidu?“

„Pokud mě mají zabít, tak proč ne s plným žaludkem?“ vyšpulil opovržlivě Nik spodní ret. „Ale jestli si myslíš, že je to konec, tak mi dej ty polívky dvě, mám tady kamaráda.“

Dozorce se na Nika podíval. „Rád bych, ale nemůžu.“

„Kecy. Můžeš všechno. Jen se musíš přestat bát.“

„A co se stane, až se přestanu bát?“

„Začnou se bát tebe,“ usmál se Nik. „Tak dělej. Nalij dvě.“

Dozorce přemýšlel. Pak nalil dvě misky.

„A nalij taky ostatním. Nemůžou jít na houby, proto nemůžou mít polívku.“

„Ale co Kvasiva?“

„Kde je Kvasiva Gizma Dunas?“ rozhlédl se Nik. „Někde v koutku a klepe se hrůzou. Všechno nechal na vás a sám je někde daleko, aby se náhodou nepřimotal k nějaké facce. Co ty na to?“ naklonil se blíž k dozorci. „A mezi námi: nažraní otroci se tolik nebouří,“ zašeptal. Vzal dvě misky a začal si prorážet cestu k Matějovi. Za sebou uslyšel hlas:

„Dej mi taky polívku.“

„A kde máš kamínky?“

„A kde je mám do prdele sehnat, když nemůžu ven? Tak nalij!“

Nik se spokojeně pousmál.

Nastal večer. Dozorci nechali bránu otevřenou, co to šlo, ale nakonec ji museli zavřít. Svázaní otroci se dostali z provazů a zmizeli mezi ostatními. Mrazivý a dva Selelekové se nevrátili. Prostě asi zabloudili, nebo zahynuli v bažině. Až sem přijdou další, nejspíš je všechny pobijí. Ale dneska ještě žijí.

Polévka brzo došla, další se dělat nemohla, protože nebyla voda. A brána byla zavřená. Ráno, hned jak se rozednilo, otevřeli dozorci bránu a vypustili otroky. Pak se vydali hledat Mrazivé. Zůstalo jen pár dozorců a několik nemocných nebo umírajících otroků. Matěj mezi nimi. V noci měl vysokou horečku a blouznil. Nik vyměnil jeden kamínek s otrokem, který mu nanosil několik misek vody, a starostlivě Matěje ošetřoval. Odpoledne horečka poklesla a Matěj usnul tvrdým spánkem. K večeru se nenápadně připlížila Kay a nechala mu na zemi hrst kamínků.

Noc uplynula v klidu. Matěj se několikrát probudil a měl velkou žízeň. V  misce bylo naštěstí vody dost.

Ráno dozorci opět otevřeli nezvykle brzy a vydali se hledat Mrazivého a Seleleky. I když věděli, že dvě noci mimo hrad se přežít nedají.

Nik probudil Matěje a vydal se s ním ven. Nechtěl, aby ho někdo viděl polehávat, ale nechtěl také nechat Matěje samotného.

Pomalu se šourali a cestou míjeli vracející se dozorce.

Došli na kraj bažiny.

Matějovi se ještě točila hlava a mech se jim pod nohama houpal, tak ho pro jistotu přidržoval. Kay už tam čekala.

„Jak mu je?“ zeptala se.

„Říká, že dobře. Jen se mu točí hlava. Boule už mu mizí.“

Matěj si lehl na mech a zabořil hlavu do vody. Pak vstal a zatřepal hlavou.

„Je to lepší. Byla to ale rána,“ pousmál se.

Nik se mu podíval do očí. Chvilku mu zakrýval jedno a pak druhé oko. Pak spokojeně kývl. „Zachránil jsi nás. Bez tebe bychom ho nedostali do bažiny. Jsi dobrej bojovník.“

„Jsem rybář. Nejsem bojovník.“

„Už jsi. Máš první skalp.“

„U vás máte taky skalpy?“ Kay se udiveně podívala na Nika.

„Měl jsem na praporci devět skalpů Mrazivých.“

„Já nemám ani jeden,“ posmutněla.

„Všeho do času. Jdeme se podívat do zbrojnice.“

„Kam?“

„Tam, kde jsme ukryli zbraně.“

Došli ke stromu. Jen hromádka žravky ukazovala místo, kde ležela mrtvola Mrazivého.

Nik se nahnul nad římsu stromu a opatrně zajel dýkou do žravky. Prorazil vrchní vrstvu mízy a rozřízl ji širokou trhlinou.

Chvilku lovil a pak vítězně vytáhl luk a šípy.

„Tak co?“

„Je tam ještě meč.“

„Ten nebudeme potřebovat.“

„A luk ano?“

„Jistě, jdeme lovit krysy.“ Nik vzal kus hadru a začal stírat z luku a šípů mízu.

„A co mloky? Vím o jednom vzrostlém kousku.“ Kay zasvítily oči.

Hadr se zastavil. „Mloci jsou přísně tabu. Zabít mloka přináší obrovskou smůlu.“

„To bylo možná u vás na Sadiře.“

„Ne. To je hlavně tady. Zabít mloka je přísně zakázáno. Respektujte prosím moje přání a můj rozkaz.“

„Hmmm.“

„Kay?“

„No jo.“

„Přísaháš při svém bohu?“

„Přísahám.“

„Tak jo. Jdeme lovit krysy.“

Došli zpět k bažině. Mlok vidět nebyl a krysy také ne.

Nik pátravým zrakem projížděl okolí.

„Nic tu není,“ rozhodl po chvíli.

„Půjčíš mi to?“ natáhla Kay ruku.

Podal jí luk. Zkušeně vyzkoušela tětivu. Pak nasadila šíp a napnula luk.

„Opatrně.“ Nik uhnul. Poslala šíp za jeho levé rameno.

„Škoda šípu.“ Nik se marně snažil zahlédnout šíp, který zmizel v mechu.

„Proč škoda?“ zeptala se a jistým krokem zamířila k malé hromádce mechu. Opatrně ho rozhrnula a za chvíli měla krysu i se šípem v jejím krku.

„Dobrý,“ lehce hvízdl Nik, „vypadá to, že jsi už luk někdy viděla.“

„Párkrát jsem o něj zakopla, když jsem uklízela,“ odsekla a položila krysu mezi ně. Posadili se do mechu.

„Co teď?“

„Sníme ji.“

„Syrovou?“

„Ne, zeptáme se dozorců, jestli nám ji neupečou.“

„Třeba by souhlasili. Za kousek krysy.“

„Nebuď pitomej! Seberou ji celou. A i kdyby, vůně pečeného masa by přivedla všechny otroky k šílenství. Smiř se s tím, že bude syrová.“ Vytáhla dýku a odborně krysu vyvrhla. Pak ji rychle stáhla a ořízla hlavu.

„Teď už to jako krysa nevypadá.“ Nařezala maso na drobné proužky, rukojetí dýky je lehce naklepala. Pak vzala kus masa a dala si ho do úst.

Nik ji sledoval se zvědavostí, Matěj s nedůvěrou.

„Dobrá, ochutnejte,“ podala jim kousek. Oba si vzali.

„Chtělo by to sůl.“

„Možná kousek lišejníku, chuť je opravdu fádní.“

„Není to tak špatné. Trochu jako kuřecí.“

„Jé, co bych dal za vypečené kuřátko.“

„Před pár dny jsi do sebe cpal syrovou houbu a lišejník.“

„Ani mi to nepřipomínej.“

„Kay, opravdu dobrý. Ale u královské tabule bych se o tom nezmiňoval.“

„Skutečně jsi byl král?“

„Stále jsem.“

„Ale bez království.“

„To je pravda,“ posmutněl.

„Možná to tak mělo být.“

„Možná. Nechme toho. Jsem otrok a cpu se krysou, abych přežil.“

„Zítra střelím další.“

„Jak to můžeš tvrdit tak jistě? Co jsem tu, tak jsem krysu viděl dvakrát.“

„Špatně se koukáš. Je jich tu hodně, ale ukrývají se.“

„Ty je vidíš?“

„Jo,“ kývla. „Jestli chceš, tak ji střelím.“

„Dá se vyměnit za něco?“

„Jistě.“

„Tak do toho.“

Ani nevstala, jen tak vsedě sebrala luk, položila si ho na klín a naležato z něj vystřelila. Ozvalo se vypísknutí.

Oba mlčeli, neschopni slova.

„Tohle jsem neviděl,“ zatřepal hlavou Nik.

„U nás se s lukem učíš už jako dítě. Nejdřív s malým, pak s větším. Musíš umět sestřelit ptáka v letu, bizona z pádícího koně. Jsem indiánka.“

„Jsi míšenka.“

Lehce na něj povyplázla jazyk. Jenom s ohledem na Matěje se na ni nevrhl.

14

Magda seděla na hradě přímo u okna s hlavou skloněnou.

Vypadalo to, že spí. Ozvalo se zaklepání.

Zvedla hlavu ke dveřím a něco zamumlala. Dveře se otevřely a vstoupil menší připlešatělý mužík.

„Kdo jste a co chcete?“ zeptala se Magda potichu.

Zamrkal překvapením.

„Jsem přece váš správce.“

„Správce?“

„Ano. Sloužil jsem pod hraběnkou ve Vysokém Sedle. Pak, když vám vrátili statky po manželovi, ujal jsem se toho.“

„Aha. Jistě. Už si vzpomínám. Co chceš?“

„Já. Paní… Chci říct… Že odcházím…“

„Kam?“

„Do války. Proti Mrazivým.“

Pokývala hlavou. „Rozumím. A kdo to přebral po tobě?“

„Nikdo.“

„Nikdo?“

„Není už nikdo, kdo by tu zůstal. Jen starci a malé děti. Odešli všichni.“

Mlčela a otočila se k oknu. Nádvoří bylo prázdné, jen osamělý kůň tam kopytem hrabal po dláždění.

„Paní?“

„Ano?“

„Vy… Vy zůstáváte?“

„Zůstávám.“

„Škoda.“ Otočil se ke dveřím. Když je už zavíral, zarazil se a znovu nakoukl do místnosti.

„Můžu něco říct?“

Mlčela.

„Takhle seděla u okna vždy hraběnka. Ve tmě a samotě. A pak se oběsila.“ Zavřel za sebou dveře.

Magda seděla ještě chvíli a sledovala svůj obraz v okenním skle. Pak vstala a vyšla z místnosti.

Na hradě nikdo nebyl. Procházela místnostmi, až přišla do knihovny. Chvíli trvalo, než se zorientovala v knihách, a pak vytáhla atlas. Pomalu projížděla stranu po straně, dokud nenarazila na tu část, kterou hledala.

Chtěla z atlasu stranu vytrhnout, ale pak si uvědomila, že na to místo vedou všechny cesty. Stačí se jen orientovat podle světových stran.

Než došla do svého pokoje, shodila ze sebe černý šat. Ve svém pokoji se převlékla do jezdeckého. Lehce se vyzbrojila a v kuchyni si nabrala hodně jídla.

Nakonec došla ke stájím. Byly otevřené, někdo koně vypustil, ale naštěstí neutekli daleko. Lehce chytila tři a na dva naložila píci a zásoby. Naposledy se rozhlédla po hradě, nasedla na třetího koně a vyrazila. Nikdo se s ní neloučil, nikdo jí nemával na cestu. Zůstala jen otevřená brána prázdného hradu.

Čekala ji dlouhá cesta.

* * *

Na Benetnaši se rozhostil večer. Dozorci i otroci se pomalu uklidňovali z nenadálé návštěvy i ze zmizení Mrazivého a Seleleků. Tak jako jindy začali svůj osud brát s odevzdáním.

Nik se procházel po sále a pak zamířil ke kmeni Nair Al Saif.

Opatrně se rozhlédl, zdali neuvidí nějakého Krysáka či něco jiného podezřelého, a pak se sklonil a zašeptal.

„Mám zboží.“

V kruhu se udělalo místo. Pohodlně se usadil. Bylo ticho. Všichni si hleděli svého a nikdo se ho na nic neptal. Jako by tam neseděl.

„Mám zboží,“ pronesl trochu nejistějším hlasem. Když se nic nedělo, vytáhl hadr, ve kterém měl nakrájené plátky krysy.

Nic.

Chvilku seděl, pak zabalil krysu zpátky do hadru a zvedl se. Pomalu odcházel.

„Příteli,“ ozvalo se za ním. Otočil se.

Stál tam jeden z kmene Nair Al Saif. Neznal ho, ale měl pocit, že ho už párkrát viděl. Hubený, vysoký.

„Projdeme se kousek?“ zeptal se Nika.

Kývl hlavou. Hubený si stoupl vedle něj a opatrně ho vedl směrem, kde bylo málo lidí. Našel místo, kde bylo prázdno, a posadil se se zkříženýma nohama. Nik usedl naproti.

Hubený pozorně zkoumal Nikovu tvář. Pak promluvil.

„My se neznáme, tak dovol, abych se představil jako první. Jmenuji se Mordechaj. Je to trošku zkrácenina sousloví Marej dachej, což ve volnějším překladu znamená vonné koření. Ale to rozhodně nejsem. Ale co jsem, je to, že urovnávám spory, řeším hádky, radím lidem. Požívám v našem kmeni velkou úctu, někdy mi připadá, že až nezaslouženou.“ Odmlčel se a zvedl tázavě obočí.

„Jmenuji se Nik. Což je zkratka z Ahonik,“ odpověděl Nik.

Chvilku bylo ticho. Mordechaj čekal na pokračování, a Nik mu ho nechtěl dát.

„Dobrá,“ rozhodl se Mordechaj po chvíli. „Niku, asi chceš vědět, proč jsme si sedli dál od lidí.“

Nik přikývl.

„U nás v kmeni je takový zvyk, že co se má stát, to se stane a nic na tom nezměníš. Prostě je to vůle bohů. Ale občas se stane něco, co si nedokážeme vysvětlit, něco, co jako by nám osud naznačoval. Budu ti říkat nějaké souvislosti.“ Poposedl si a pokračoval.

„Nejprve se tu objeví ryba. Taková, jakou tu ještě nikdo neviděl. Dobrá, to se může stát. Nějaký otrok měl štěstí. To je v pořádku.

Pak se tu objeví bahnice. Počkej, nevrť se. Vím, že ty určitě nemáš s Kay nic společného, krom občasného šuškání v temných místech, sem tam nějaké pohlazení, ale jinak nic.“ Mordechaj upřel na Nika své velké mandlové oči. Pak pokračoval

„Je naše chyba, že nás bůh mamonu zaslepil tak, že jsme nedokázali odolat takovému bohatství. Velké bohatství s sebou nosí i velké problémy. A tohle bylo tak velké bohatství, že si toho všimli i naši nynější vládci. Jak to dopadlo, jistě sis všiml. Měli jsme být všichni prozrazeni a již nejspíš dávno mrtvi. Ale jak víš, osud zapracoval zvláštním způsobem.“ Podíval se na stěnu, kde se mihotala nazelenalá zář vycházející ze žravky, a pokýval mírně hlavou.

„Osud,“ pokračoval, „osud v podobě jednoho Mrazivého a dvou jeho Seleleků zapracoval. Všichni tři zmizeli na docela banální procházce. Může se to stát. Osud si zahrává. Spadli do bažiny, ztratili cestu zpět a v noci se na ně vrhli upíři.“ Zvedl ruku a mávl s ní dolů. „Prostě, stát se to může.

A za chvíli se objeví otrok, který má tak neuvěřitelné štěstí, že v místech, kde všichni během několika dnů zemřou, on nejenže přežije, ale stává se velmi, velmi majetným. A co jiného, donese nám k nabídce maso velmi plachého tvora. Jenom zahlédnout ho je velká náhoda. A on ho nejenže viděl, ale i ulovil. Dobrá. I to by se teoreticky mohlo stát. Ale, Niku, jak jsi tu krysu stáhl? A dokonce, jak jsi ji naporcoval? Čím? Nemáš tak ostré drápy, abys rozřízl kožich. Možná máš kostěný nožíček, dejme tomu. Je za to krutá smrt, ale je to možné. Ale ani s kostěným nožíčkem neukrojíš tak rovné plátky masa. Ty můžeš ukrojit jen železem. A kde jsi, Niku, vzal železo? Najednou, chvíli po tom, co zmizel Mrazivý? Co mi k tomu povíš?“

Nik mlčel a hrdlo měl sevřené. V duchu si vynadal do idiotů, během Mordechajovy řeči snad tisíckrát, a sebeurážení se zvyšovalo, čím víc se blížil závěr. Nakonec se podíval Mordechajovi přímo do očí.

„Co chceš slyšet, Mordechaji? Pravdu? Je nebezpečná a vražedná. Nebude lepší se přestat ptát a vyhnout se odpovědím, které jsou pro všechny zatím fatální? Nebude lepší, když tajemství zůstane tajemstvím?“

Mordechaj mlčel a sledoval Nika.

„Nebo je tu snad nějaký náznak toho, že tvoje teorie by se mohly donést k uším někoho, kdo by o nich rád slyšel? A naznačuješ mi, že pokud by měly ty informace zůstat utajeny, bude to něco stát?“

Nik se zvedl a zvýšil hlas.

„Tak tě rovnou upozorňuji, Mordechaji, že jsem se nikdy nenechal vydírat a nehodlám to učinit ani teď. A nechci být prorokem, ale může se stát, že přijde den, kdy budeš trpce litovat, že jsi mi dal takovouhle nabídku.“ Otočil se a odcházel.

„Špatně jsi mě pochopil. Vrať se,“ ozvalo se za ním.

Zastavil se.

„Prosím,“ ozvalo se naléhavěji.

Vrátil se a sedl si. Mordechaj k němu zvedl své utrápené oči a v tu chvíli připomínal Nosáče.

„Omlouvám se ti, Niku, jestli sis moje teorie vyložil tak, jak sis je vyložil. Je to i má vina, že jsem ti je tak špatně podal. Spíš než tyhle teorie jsem ti chtěl udělat návrh.“

Nik zvedl obočí a pokývl hlavou. Mordechaj pokračoval.

„Osud je hrozně nevyzpytatelný, jak jsem již řekl, a je těžké se v něm vyznat. Ale vypadá to, že nějakým způsobem je ti nakloněn. Možná ti zůstane nakloněn i nadále. A pokud bys měl mít stále takové štěstí, bylo by pro můj kmen výhodné držet se v tvé blízkosti.“

„Myslím, že ti, Mordechaji, moc nerozumím.“

„Víš, Niku, oba víme, že tohle nebyl poslední Mrazivý, co sem přišel. Zatím jim nějak nedošlo, co se tu stalo. Ale znovu se tu objeví. A budou zabíjet. Nebudou rozlišovat, zda jsi vinen či nevinen, to oni nedělají.“

„Myslíš jako bránit se? Bojovat?“

„To bohužel v takové přesile nemá cenu. Ale třeba ti osud ukáže skulinku, kterou bys mohl proklouznout.“

„Obávám se, že o takové skulince nevím.“

„Že nevíš dnes, neznamená, že nebudeš vědět zítra.“

„Možná vidíš, Mordechaji, dál než já. Ale mám pocit, že ti začínám rozumět. Kdyby se mi podařila najít skulinku, jak přežít, jak uniknout, a měl bych na záchranném voru pár volných míst, bylo by škoda, kdyby zůstala nevyužita.“

Mordechaj moudře pokýval hlavou.

„Vím, co si asi myslíš. Že jsem blázen, že je nemožné najít cestu ven z tohoto pekla. Ale stejně tak je nemožné chytit tady velkou rybu, najít velkou houbu a ulovit krysu během tak krátké doby. Ber to jako pošetilost starce. Ale možná by to mohl být pro tebe dobrý obchod. Nebudeš se už muset starat o jídlo. Nebudeš muset shánět některé věci, které se tu dají sehnat s obtížemi. Nebudeš se muset pídit po informacích. Vše dostaneš jen za příslib toho, že zachráníš některé z nás. Vím, že nemůžeš zachránit všechny, ale i kdyby to byl jediný, zachránil jsi celý svět.“

Nik mlčel a díval se stranou.

„Jak víš, že toho nezneužiju?“ zeptal se po chvíli.

Poprvé se Mordechaj pousmál. „Víš, když jsi donesl tu rybu, začali jsme si tě více všímat. Víme hodně o tobě, Matějovi a Kay. Přestože jsi na zdejší poměry bohatý, stále nosíš nůše s houbami. Ne tolik, kolik bys nosil, kdybys měl opravdový hlad, ale neusnul jsi na vavřínech. A stále hledáš nové cesty, i když nemusíš. Proto vím, že když už nebudeš mít problémy se sháněním potravy pro svůj malý kmen, budeš se více věnovat jiným věcem. Čímž, doufám, nemyslím to válení v mechu s Kay.“

„Vy jste mě sledovali?“ nasupil se Nik.

„Niku, sledovat Kay, to je problém. Ale když přijdete chvíli po sobě s nůší hub, ona, která je vždy upravená, je najednou celá zčervenalá a rozcuchaná, kolena a záda má zelená od mechu, to by člověk musel být opravdu slepý. Možná by sis na to měl dát pozor. Pokud někdo bude vědět, kde máš citlivé místo, mohl by ti hrozně ublížit.“ Mordechaj se zvedl a odcházel.

„Podle toho, jak jsi zbledl a zesinal, mám pocit, že jsi to již jednou prožil. Nemám pravdu?“ pronesl jen tak přes rameno.

Ráno už bylo zase vše při starém. Dozorci schválně otáleli s otevíráním brány a pásli se na zoufalství otroků.

Většina otroků byla natlačená u brány. Jenom Nik seděl v koutku a opatrně něco kutil.

Kay se k němu přiblížila a lehce mu položila ruku na rameno.

Trhl sebou a otočil se.

„Kay,“ pronesl vyčítavě, „chodíš jako duch.“

„Já vím,“ kývla.

„Mohl by nás spolu někdo vidět.“

„Vždyť už to všichni vědí.“

Zarazil se.

„Poslouchala jsem tvůj hovor s Mordechajem.“

„Jak jsi mohla… Jak jsi to dokázala?“

Pousmála se. „Umím chodit trošku potichu.“

„Jenom jestli nemáš ještě nějaké brýle na uši,“ podíval se na ni z boku.

Dala si prst na ústa.

„Co jsi to tu kutil?“ snažila se mu nahlédnout přes rameno.

Opatrně se k ní přitočil a vytáhl zpod hadrů kousek hmoty.

„Tohle. Zkoušel jsem to prorazit nožíkem, a nešlo to. Tak jsem si na to vzal dýku, a taky to nešlo.“

„Co to je?“

„Včera, jak jsem otíral ten luk a šípy od pryskyřice, tak jsem si ten hadr nechal. A on takhle ztuhl. Zkoušel jsem ho zlomit, ale jde to těžko. A probodnout také.“

„Ukaž!“ vzala na několikrát přeložený hadr, ze kterého byla pevná hmota. Zkusila ho ohnout. Zapružil a vrátil se zpět.

„Byl by z toho ucházející štít.“

„Právě. Tím, že jsem ten hadr několikrát přeložil vždy, když jsem to utřel, udělal jsem několik vrstev. A ty se spojily a vyschly.“

„Zkusíme šíp.“

„Jdeme.“

Scházeli dolů.

„Neviděl tě někdo s dýkou?“ zeptala se Kay.

„Myslím, že ne. Proč?“

„Mám pocit, že nás někdo sleduje.“

„Krysáci?“

„Ne.“

Otočil se.

„Nikoho nevidím.“

„Ale já je cítím.“

„A mě cítíš také?“

„Jistě, Vaše Výsosti,“ zasmála se. „U nás se takovému zvířátku říká skunk a páchne podobně.“

Zamračil se. „Za urážku krále je roztrhání koňmi.“

„Jestli seženeš koně… Ale co s nimi?“ kývla hlavou za sebe.

Nasadil si brýle a pohlédl za sebe.

„Je jich pět. A jdou po nás. Jsou roztaženi tak, abychom jim neutekli.“

„Co budeme dělat?“

„Uvidíme, co chtějí. Počkáme na ně u stromu.“

„Proč u stromu?“

„Budeme mít krytý záda a nechce se mi popřípadě tahat s mrtvolami takovou dálku,“ zvedl Nik ret v úšklebku.

U stromu zastavili. Ukryl brýle mezi hadry a čekal. Ruku měl v rukávu, položenou na jilci dýky, která mu dodávala pocit jistoty.

Koutkem oka sledoval Kay. Oči jí zářily vzrušením a tělo měla napjaté jako luk.

Lehce zakroutil hlavou, ale to už se z mlhy vynořilo pět postav. Obstoupili je v půlkruhu. Byli hubení, spíš menší, kromě jednoho, který stál uprostřed proti Nikovi. Ten byl vysoký.

„Přání?“ zeptal se Nik.

„Bahnici a kamínky,“ natáhl ruku ten prostřední. Na obličeji měl rituální jizvy a na rukou asi dalších dvacet jizev.

„Nemáme bahnici a nedáme kamínky,“ usmál se Nik.

„Ty nevíš, s kým mluvíš,“ pomalu promluvil ten prostřední. „Jsme klan vrahů. Vidíš ty jizvy?“ ukázal na ruce. „Každá jizva je za člověka, kterého jsem zabil.“

„Kdybych si tohle dělal já, tak bych už dávno vykrvácel, nebo bych musel mít ruce až na zem, aby se mi to tam vešlo.“ Nik se nepřestával usmívat, ale oči se mu zúžily do nebezpečné štěrbiny.

Ten uprostřed zaváhal. Nebyl zvyklý na odpor a tenhle otrok si z něj navíc dělal legraci.

„Je nás pět a vy jste dva. Chápeš, co to je přesila?“ vysoukal ze sebe nakonec.

„Chápu,“ odsekl Nik. „Sežeňte si ještě pět lidí, ať jsou teda síly vyrovnané.“

Slyšel, jak vedle něj Kay lehce vydechla.

„Hele, Niku,“ otočila se na něj, „nemám náladu se s tímhle bavit. Zabijeme je a jdeme dál. Je jasný, že si nepřišli povídat.“ Podívala se mu do očí. Opětoval její pohled, ale koutkem oka stále sledoval pětici nepřátel.

„Takže vážně, Kay,“ řekl potichu, „pokud vytáhnem trumfy z rukávu, už nesmíme přestat. Nesmí přežít ani jeden.“

„Ano.“ Z jejího hlasu bylo jasně cítit vzrušení.

Otočil se zpátky. Stáli tam nejistí a v rukou měli kostěné nožíky. Nik skočil na zjizveného. Ten se po něm ohnal nožem velkým obloukem. Nik se přikrčil, dokud ruka s nožem nepřelétla nad jeho hlavou, a pak vytáhl svou dýku z rukávu. Levou rukou přidržel ruku zjizveného a pravou mu vrazil dýku zespoda do hlavy. Čepel dýky projela čelistí i měkkým patrem a skončila v mozku. Nik si přehmátl a vytrhl dýku z ještě stojícího těla a obloukem ji vrazil do boku muže stojícího napravo. Ten zaúpěl, pustil kostěný nožík a chytil se za ránu. Nik vytrhl dýku z rány a dvakrát bodl muže ještě do břicha.

Nepřátelé se otočili a začali utíkat. Jedno tělo padlo na zem a v zádech mělo Kayinu dýku. Skočil za druhým utíkajícím. Chytil ho zezadu za krk a zespoda bodl do ledvin.

Okolo něj se mihlo tělo posledního útočníka. Běžel pryč jako o život.

„Ty, nebo já?“ kývl na Kay.

„Já.“ Vzrušeně dýchala a pleť měla zrůžovělou.

Oběť jí zmizela v mlze. Rychle se vydala za uprchlíkem. Nik sledoval, jak jako vlčice lehce vyrazila za kořistí. Pomalu začal počítat.

„Jedna, dva, tři, čtyři, pět, šest, sedm.“

Náhle se lesem rozlehl smrtelný výkřik. A pak ticho.

Za chvilku se Kay vrátila. V jedné ruce dýku a v druhé chomáč něčeho krvavého.

„Jak malá,“ zakroutil hlavou. „Zahoď to! Co s tím budeš dělat?“

„Vzpomínka na dětství,“ usmála se mile a hodila skalp ke stromu.

Nikovi naskočila husí kůže.

Opatrně prohledal mrtvoly, ale kromě nožíků a hromádky kamínků nic nenašel. Chvíli přemýšlel a pak z nich začal strhávat šaty.

Pak šel pro toho, co ho zabila Kay. Po chvilce hledání našel posledního z klanu vrahů. Ležel na břiše, s hlavou zabořenou v mechu, na hlavě krvavou ránu a krev všude okolo. Představoval si, jak ho asi Kay dohnala. Tady mu podrazila nohy. Rychle si mu sedla na záda. Jednou rukou ho chytla za vlasy a nadzvedla mu hlavu a druhou mu podřezala krk. Krev byla daleko v mechu, to znamená, že mu držela hlavu nahoře, dokud nevykrvácel. Pak ho skalpovala.

Zamyšleně mrtvolu pozoroval. Potom si nasadil brýle a chvilku zkoumal okolí.

Nikde nikdo. Věděl, že pokud se někde ozval smrtelný výkřik, většina otroků se okamžitě vydá na opačnou stranu.

Chytil mrtvolu za nohy a dotáhl ji k ostatním.

Pak i z ní sundal hadry a nahé tělo hodil k ostatním ke stromu.

„Na co ty hadry?“ zeptala se Kay.

„Hodí se. Na výměnu a tak.“

„Tady?“ podezřívavě si ho prohlížela. „Tady je hadrů dost. Nikdo je nemění. A jak sám říkáš, opatrnost! Pokud někomu nabídneš zkrvavené hadry, můžeš se dostat do maléru.“

Nik mlčel a dál svazoval hadry do uzlíku. Pak dýkou nařízl žravku u stromů a schoval tam kostěné nožíky, které sebral zabitým. Hodil uzlík se šaty do nůše a vyrazil směrem k bažině. Kay ho následovala.

Druhý den se Nik Kay ztratil hned ráno. Chvíli trucovala, ale pak se vydala ho hledat. Našla ho u bažiny s Matějem.

„Co to tu děláte?“ snažila se jim podívat přes rameno.

„Ale, jen tak zkoušíme tu smůlu ze stromů dát na ty hadry.“ Nik byl nervózní a uhýbal pohledem.

„Jsme snad jeden kmen, nebo už ne?“ Kay odstrčila Matěje a podívala se na jejich práci.

„Mno. Jistě. Podívej se,“ pokrčil Nik rameny.

Kay vzala kus látky napuštěné smůlou.

„Opatrně, ještě to není moc suché.“ Nik začal být hodně nervózní.

„Co to je?“ zeptala se.

„No, jak vidíš. Hadr.“

„Ale jak je tvarovanej?“ Opatrně ho zvedla a přiložila Nikovi na tělo. „Přímo na tebe. Jako by si někdo dělal takové primitivní brnění.“

„No, zkoušíme to.“

„Na co to chceš?“

„Jen tak.“

„Nelži.“ Podívala se po ostatních kusech a pak na Matěje. Ten sklonil hlavu. „Co s tím chceš dělat?“

Nik mlčel.

„Dáš si na sebe to brnění. Máš tu i pláty na límec,“ prohlížela kusy tuhnoucích hadrů. „Včera jsme to zkoušeli. Luk to skoro neprostřelí. To znamená ani zuby upírů to neprorazí. A žravka po tom klouže. Na co to chceš?“

„Hmmm.“

„Ty chceš opravdu nahoru?“ zvedla ruku ke kmeni. „Když jsi mi o tom vyprávěl, myslela jsem, že jen tak sníš.“

„Já si sny plním.“

Otočila se a začala utíkat pryč. Rozběhl se za ní.

„Kay, prosím, počkej!“ volal za ní.

Běžela tak, aby ji dohonil. Otočil ji a přitiskl k sobě.

Pevně ho stiskla.

„Nedělej to! Prosím, nedělej to! Zabiješ se! Nemůžeš tam vylézt.“

„Kay, Kay,“ šeptal, „já musím. Nezlob se. Umřel bych, kdybych to neudělal. Zešílel bych zvědavostí. Jenom vylezu nahoru a podívám se na slunce. A na hvězdy. A kouknu se do dálky. Uvidím, jestli najdu konec tohohle lesa. A vrátím se. Tahle mlha mě jinak zabije.“ Chytil její hlavu do svých dlaní a líbal ji na uplakané tváře. „Vrátím se. Slibuji. Vrátím se.“

„A potom?“

„Potom...,“ zarazil se. „Nevím. Podíváme se dál. Najdeme třeba někde kout, kde se bude dát žít. Třeba na pobřeží. Budeme chytat ryby, jíst něco jiného než krysy a tu odpornou polívku.“

„Jak víš,“ vzlykla, „že je tu pobřeží?“

„Musí tu být. Ty vlny, co se jednou za čas přiženou, jsou odněkud z moře. Proto musí být i pobřeží. Písek a sucho.“

„A co když nic nenajdeme?“

„Budeme hledat dál. Slíbil jsem Mordechajovi, že mu najdu cestu pro jeho lidi. A i pro ostatní kmeny. Vyvedu vás daleko, kde nejsou dozorci ani Selelekové ani Mraziví. Nenajdou nás, a pokud ano, tentokrát už budeme připraveni. Kay, věř mi.“

„Nevěřím ti,“ utřela si vzdorně slzy. „Ale budu tě podporovat. A pokud se zabiješ, budu chodit k bažině a zpívat ti písně za mrtvé. A nikdy na tebe nezapomenu.“

„Ani já na tebe.“ Vzal ji za ruku. „Pojď. Máme hodně práce a málo času.“

15

Uplynulo pár dní a jednou ráno stál Nik s Matějem a Kay u bažiny.

Opatrně sáhl do bahna a nahmátl balík, ve kterém měl zabaleno již hotové brnění.

„Vždycky, když tam sahám, děsím se, že chytnu za ruku jednoho z těch utopených Seleleků,“ zažertoval.

Nikdo se ani neusmál.

Vytáhl pytel z bahna a opatrně jej rozbalil. Matěj zatím s brýlemi sledoval okolí.

Otřel vrstvu bahýnka, co na brnění ulpěla, a opláchl ho vodou.

Nejprve navlékl kyrys. Pak nohavice a rukávy. Vše měl uděláno tak, že se to stahovalo pruhy látky, které byly silně napuštěny šťávou z lišejníků. Kolena, ramena a lokty byly vyrobeny tak, aby se překrývaly, ale přitom nebránily v pohybu. Nakonec boty a rukavice. Zde bylo hodně práce a hodně trápení. Nakonec se rozhodli nechat měkkou podrážku nenapuštěnou smůlou a i u rukavic měkký spodek. Do každé boty a rukavice vlili misku vody s rozžvýkaným lišejníkem. To by mělo zabránit žravce dostat se dovnitř. Přesto Nik udělal pro jistotu ještě jedny náhradní boty a rukavice. Na záda pytel. Původně chtěli nůši, ale ta mohla být neskladná a nedala se nahoře zavírat. V pytli měl silný provaz upletený z natrhaných hadrů, dvě čutory, taktéž vytvarované z hadrů a stmelené mízou ze stromů, aby nepropouštěly vodu. V jedné byla voda a v druhé kyselá voda z lišejníků. Pak pytlík, v němž měl natrhaný lišejník a trochu přeceděné, ale nevyschlé polévky.

Dýku si připevnil k pasu, z rukávu ji tahat nechtěl.

Protože nemohli přijít na to, jak udělat pant k helmě, aby se dalo zaklopit hledí, museli hledí nakonec ponechat zvlášť, a pokud by ho Nik potřeboval, musel by si ho rychle nasadit na helmu. Tu se nakonec rozhodl taky nechat v pytli na zádech.

Přestože už si brnění několikrát zkoušel, trvalo dlouho, než byly všechny provazy dotaženy a vše zkontrolováno.

Nik se v brnění ještě několikrát zkušebně prošel, aby se ujistil, že vše funguje, jak má. Pytel si dal na jeden popruh šikmo přes tělo, aby ho mohl snadněji sundat nebo posunout, kdyby potřeboval rychle něco vytáhnout a neměl obě ruce volné.

Bušilo mu srdce vzrušením a celý se třásl. Když se podíval na Kay, viděl, že má v očích slzy.

Nechtěl to protahovat, tak ji rychle objal. V brnění to moc nešlo, a navíc byl celý potřený šťávou z lišejníku. Pak chtěl podat ruku Matějovi, ale byl to stejný problém, tak mu jen mávl na pozdrav.

Rychle se otočil ke stromu a zabodl dýku hluboko do dřeva nad svou hlavou. Přitáhl se, vstoupil na nejnižší rampu a postavil se na ni. Chvíli stál, a najednou nevěděl, jak dál.

Cítil, že nohy po žravce kloužou a dýka v kmeni mu nedávala dostatečnou jistotu.

Zašátral po římse, ale ruka klouzala.

Seskočil zpátky.

„Nejde to,“ řekl sklesle.

Kay se na něj smutně dívala.

„Rozřízni smůlu na okraji římsy,“ poradila mu. „Není jí tam tolik jako u kmene a lepí to, tak ti nebudou klouzat nohy. A můžeš se chytit rukama za římsu.“

Překvapeně se na ni otočil.

„Stejně bys na to přišel. Nebo bys vymyslel něco jiného,“ dodala smutně.

„To mu ale ztuhnou rukavice a podrážky,“ podotkl Matěj.

„Má na to několik hodin. A má náhradní. Pokud najde místo, kde je vyměnit. Ale neměl bys to dělat.“

„Proč?“

„Nebudeš mít co na zpáteční cestu.“

Otočil se a nařízl žravku a mízu na okraji římsy do obráceného písmene T. Pak totéž udělal i na té vyšší římse a nakonec na té, co měl nad hlavou. Poté sebral kus provazu a přivázal si dýku k zápěstí.

Znovu se vyhoupl na římsu. Nohama zajel do otvorů, které udělal, a cítil, jak ho míza stromu málem vcucla jako bažina. Rukou zajel do otvoru nad sebou a lehce se chytil okraje římsy. Přitáhl se, udělal další krok nahoru. Přehmátl si a dýkou rozřízl další římsu. Znovu si přehmátl a znovu krok nahoru.

„Jde to,“ otočil se dolů.

„Záleží, za jak dlouho ti ztuhne smůla na rukou a nohou.“ Matěj měl jeho nohy těsně nad hlavou.

Kay mlčela. Pozoroval ji, jak tam stojí, a přemýšlel.

„Dobrá,“ rozhodl se. „Zkusím jen kousek, a jakmile budu vědět, že mi tuhnou ruce, vrátím se.“

„Opravdu?“ Kay se podívala nahoru s nadějí.

„Ano,“ kývl a otočil se zpátky ke kmeni. Znovu vzal dýku a znovu další schod.

Sledovali ho, jak jim pomalu mizí v mlze.

„Vrátí se?“ zašeptala Kay směrem k Matějovi.

„Vrátí. Pokud bude moct, vrátí,“ odpověděl jí s jistotou.

Čím byl Nik výš, tím mu to šlo lépe. Získával jistotu a zkušenost.

Přemýšlel, kde asi je. Viděl jen bílou mlhu okolo a kmen stromu. Nemohl si vzít brýle, měl ruce celé od smůly. Znovu se rozhlížel. Všude jen bílo. Vypadalo to strašidelně.

Odhadoval, že leze asi hodinu a půl, možná už dvě hodiny. Naprosto ztratil pojem o čase.

Cítil, že mu ruce začínají tuhnout.

Otočil se dolů.

„Haló!“ zavolal. „Slyšíte mě?“ Ozvěna hlasu ho překvapila.

„Ano!“ uslyšel hlas Matěje. „Vše v pořádku?“

„Vše v pořádku. A u vás?“ Neměl strach, že ho někdo uslyší, otroci z kmenů na sebe takto občas halekali. Ale asi nikdy nahoru.

„Tady taky v pořádku.“

Podíval se nad sebe. Bílo. Asi to opravdu nemá cenu.

„Vracím se. Mám plnou nůši!“ zakřičel domluvené heslo a udělal krok dolů.

Najednou zpozorněl. Jako by se něco změnilo a on v první chvíli nevěděl co.

„Niku! Niku!“ uslyšel Kay. „Gong!“

To bylo ono. Gong zněl rychle.

Mraziví, napadlo ho. Rychle počítal. Ne, možná ne. Opravdu je to vlna.

„Vlna!“ zavolal dolů.

„Co teď?!“

Nevěděl.

„Vraťte se!“ zavolal.

„A ty?!“

„Nestihnu to!“

„Niku!“

„Kay! Matěji! Utíkejte! Vraťte se!“

„Je pozdě! Než se vlna odplaví, bude noc!“ Kayin hlas se třásl.

„Jsem na noc připraven! Utíkejte! Já se vrátím!“ Nikovi už na nějaké šifře nezáleželo. „Dělejte!“

Rychle se otočil ke kmeni a začal šplhat nahoru.

„Niku!“ slyšel Kayin hlas.

Schválně neodpovídal.

Rychle rozřezával mízu a snažil se lézt co nejvýš. Gong začínal zrychlovat. Dýka, přestože se silně lepila, mu několikrát vyklouzla z tuhnoucích rukavic a zachránil ji pouze provaz, kterým ji měl přivázanou k zápěstí.

Náhle uslyšel temné hučení a ucítil, jak strom začíná vibrovat. Byly to jen lehké vibrace, ale pociťoval je zřetelně.

Vlna. Byla tady.

Jenom zadoufal, že Kay a Matěj to stihli.

Rychle popolezl ještě kousek nahoru.

Mlha najednou začala houstnout, jako by ji někdo tlačil. Hučení se začalo měnit v řev a gong utichl.

Přitiskl se ke kmeni stromu a zavřel oči.

Pod ním se ozvalo šplouchání. Otevřel oči a podíval se pod sebe.

Asi metr pod svými chodidly měl klidnou vodní plochu.

Chvíli ji podezřívavě sledoval a pak si ulehčeně vydechl.

Stoupala, ale jen mírně.

Odolal pokušení sestoupit a sáhnout si.

Znovu vyrazil nahoru. Podle vody si uvědomil, že je stále pod úrovní kopce, na kterém je budova otroků.

Rukavice mu ztuhly. Jen díky cviku dokázal ještě sevřít nepoddajnou hmotu a přidržet se římsy.

Navíc římsy byly stále tenčí a užší, hůř se na nich stálo.

Pomalu, pomáhaje si zuby, posunul pytel ze zad na prsa. Sklepal jednu rukavici a volnou rukou rozdělal pytel a vytáhl náhradní. Dal si ji do zubů a znovu sáhl do pytle. Vyndal čutoru s kyselou vodou a nalil si ji do rukavice. Pak si rukavici za pomoci zubů natáhl. Přehmátl si a znovu udělal totéž s druhou rukou. Šlo to hůř, ale zase se mohl už pevněji a jistěji držet. Pak opatrně s botami to samé.

Hodil rukavice a boty dolů, aby je Kay a Matěj našli a věděli, že je naživu. Ale pak si uvědomil, že dole je ještě voda, a ta ty rukavice a boty odplaví. Vynadal si do idiotů a lezl dál.

Začínal být velmi unavený. Pálilo ho pod brněním, jak se mu tam asi dostala žravka. Nabíral si kyselou vodu do úst a prskl si tam, doufaje, že se kyselina dostane na žravku.

Hlava se mu začínala točit únavou. Už jen mechanicky lezl a sledoval, jak žravka stále jasněji svítí.

Blížila se noc.

Nikdy noc na Benetnaši vlastně nezažil, brána se zavírala při setmění. Ale věděl, že přichází rychle. Náhle, jako by někdo začal kraj přikrývat velkým pytlem, se objevila temnota. Rychle zabodl rukavici do smůly a stáhl si ji. Přetáhl si pytel a nasadil helmu. Na tu si dal hledí.

A byla tma.

Na ruce ucítil lehký dotyk a na hlavu a tělo mu zabubnovalo několik desítek malých stvoření.

Podíval se přes hledí, ale nic na ruce ve světle žravky neviděl. Spíše po paměti našel rukavici zaraženou ve smůle a strčil do ní ruku. Ucítil odpor a vzteklé vypísknutí. Pak najednou odpor zmizel a ruka zajela do rukavice.

Oddechl si.

Bušení do brnění neustávalo a on se strachoval, zda v brnění nenechal někde díru.

Rychle nahmátl dýku a proklínaje svoji zvědavost vyrazil dál. Po několika krocích zpanikařil ještě víc.

Žravka zmizela. Teď, když její svit potřeboval nejvíc, přestala zářit. Chtěl se podívat dolů, ale měl strach, aby mu nespadla helma, tak lezl po hmatu.

Rukavice mu zase začínaly tuhnout a panika dosahovala vrcholu. Přemýšlel, jestli se nemá pustit a skončit to. Ale nenašel k tomu odvahu.

Ruce byly zmrtvělé, jak je měl skoro pořád nahoře, a v rozkroku příšerné pálení, jak se kůže rozedřela o těsné brnění.

Každý krok byl pro něj utrpením. A znovu a znovu. Pak začal blouznit. Měl pocit, že je zase v moři a má v ústech veslo. A plave a plave směrem k záchraně. Pocit byl tak silný, že si ve světlejší chvíli uvědomil, že má doširoka otevřená ústa, jako by tam to veslo opravdu měl. Ale dost možná to také bylo z nedostatku vzduchu, který pronikal malými otvory v helmě.

Pak mu veslo vypadlo. Potápěl se pod vodu. Nemohl dýchat, a jak se snažil vydrápat nahoru, narazil hlavou na kýl lodi. Znovu se ponořil a znovu nahoru a znovu náraz.

Otevřel oči.

Bubnování od upírů přestalo. Přitáhl se ke kmeni a narazil hlavou na dřevo nad sebou.

Zvedl ruku.

Nebyl to kýl lodi, ale bylo to dřevo.

Zarazil se a poslouchal. Upíry opravdu neslyšel.

Zkusil pohnout rukama. Jedna rukavice se již nedala skoro sevřít a ta druhá už šla také ztuha.

Rozhodl se zariskovat. Sevřel rukavicí římsu a vytáhl z ní ruku. Nic necítil. Ale asi by ani nic cítit nemohl.

Opatrně nahmátl provázek od dýky a po něm dýku. Slabě lepila a rukověť se ani nedala pořádně obejmout, jak byla upatlaná mízou. Vzal ji a píchl s ní nad sebe.

Opravdu dřevo. Přejel římsu vedle sebe. Znělo to divně. Když tam sáhl, ucítil dřevo. Ne smůlu, ale opravdové dřevo.

Přitáhl se a hlavou znovu narazil na dřevo nad sebou.

Sundal si druhou rukavici a začal ručkovat po římse. Občas se nadzvedl.

Najednou měl nad sebou volno. Popolezl nahoru a sáhl vedle sebe.

Dřevo.

Odhad ho nezklamal. To vedle byla obrovská větev.

Pomalu lezl nahoru a kontroloval si dřevo vedle sebe. Pomalu ustupoval, když se blížil k prostředku, a pak se vracel, když se dostal za prostředek. A potom najednou hmátl do prázdna. Udělal ještě několik kroků bokem a opatrně sestoupil dolů.

Pod nohama ucítil pevnou masu dřeva.

Byl na větvi.

Nohy se mu podlomily únavou. Složil se na větev vsedě, zády se opíraje o kmen stromu, a okamžitě usnul vyčerpáním. Jen spíš instinktivně si založil holé ruce do rukávů.

Ráno se probudil nezvyklým světlem, které pronikalo skrz štěrbiny v hledí. Chvíli mu trvalo, než se zorientoval. Včerejší výlez na strom mu připadal jako hrozný sen.

Uvědomil si, že sedí na větvi, a nevěděl, jestli nesedí moc na kraji. Zkusil zvednout ruce, a zasykl bolestí. Svaly ho bolely a ruce nešly vytáhnout z rukávů. Zkusil to znovu a opatrně. Povedlo se. Zdvihl ruce s obrovským úsilím, sundal helmici i s hledím a vydechl úžasem.

Seděl opravdu na větvi stromu, ovšem větvi tak široké, že by po ní mohl pohodlně jet kočár. Větev se mírně zvedala a mizela v dálce.

Zvedl hlavu.

Nad ním se klenuly koruny stromů tak obrovské, že se dotýkaly mezi sebou a tvořily propletený chuchvalec. Místy, kde se nedotýkaly, prosvítaly jasné pruhy světla a osvětlovaly vše čistými barvami. V těchto obrovských trhlinách viděl poletovat desítky různých ptáků. Ozývalo se i slabé švitoření a krákání.

Podíval se dolů. Z výšky se mu zatočila hlava. Mlha dole vypadala jako obrovská peřina, do které měl nutkání skočit. Pod ním byly tisíce a tisíce šedých netopýrů. Ti ve velkých hroznech viseli zavěšeni nožičkami za římsy nebo vyplašeně poletovali okolo.

Postavil se a zaúpěl bolestí. Ztuhlé a rozedřené nohy ho příšerně bolely. Míza se musela dostat i mezi pláty brnění a zatuhla tam, lokty a kolena se nedaly ani pořádně narovnat.

Pomalu se o to pokoušel a začal si sundávat brnění. Někde se popruhy přilepily a musel je opatrně odřezat.

Nakonec ze sebe sundal celé brnění. Pak stáhl i propocené, a protože se nemohl den a noc svléknout, tak i promočené hadry. Zároveň si také všiml dvou ranek na předloktí. Nebolely, ale rukáv měl celý od krve.

Vše svázal do obrovského balíku, hodil si ho na záda a vykročil po větvi.

Rozedřená třísla ho pálila, tak šel s nohama od sebe jako námořník.

Čím dále šel, tím více se sklon větve zvedal nahoru. Asi po hodině se zastavil a snědl polévku, co měl v pytli, a zapil to vodou z čutory.

Přestože šel ve stínu, světlo ho oslňovalo, jak mu po té době již odvykl. Zkusil si nasadit brýle a oči ho přestaly pálit.

Přemýšlel, jak se dostane dolů. Zkusí si chytit nějaké netopýry a z jejich kůže udělat novou podšívku k rukavicím. Hodně se té cesty obával, věděl, že sestup bude horší než výstup.

Proto ho velice zaujaly liány, které v hojném počtu visely z větví. Když se mu konečně povedlo na nějakou dosáhnout, okamžitě zkoušel její pevnost a byl příjemně překvapen, když zjistil, že se nedá přetrhnout.

Sledoval je, jak visí až k hranicím mlhy. Pod mlhou nebyly, asi na ně působila vlhkost, plíseň nebo žravka, nebo vše dohromady. Ale měl pocit, že kdyby jich pár pospojoval, tak by ho unesly. Ten pocit se změnil v jistotu, když si všiml obrovské ulomené větve, která visela namotaná v jedné liáně. Větev musela mít určitě váhu několika krav, a liána ji přesto držela.

Zkusil ji řezat. Šlo to ztěžka, tělo liány bylo houževnaté, ale šlo to.

Uřízl jeden kus, který visel dolů, ale neudržel ho. Byl moc těžký, ale to nevadilo. Pokud připojí liánu na již visící, nebude potřebovat tak dlouhý kus.

Nechal myšlenek s liánou a vydal se dál.

Cesta po větvi se zúžila na pouhou pěšinu a několikrát se rozdělila. Také sklon se zvýšil. Už mu to nešlo tak lehce a nohy bez bot, zvyklé na měkký mech, klouzaly. Nakonec už větev byla skoro kolmo.

Podíval se nahoru. Rozdělovala se v další a další menší větve a ty byly propleteny mezi sebou.

Přivázal brnění k jedné z nich. Oblékl si již suché, ale páchnoucí hadry, vzal si jen pytel a dýku do pouzdra na zápěstí a začal šplhat nahoru.

Zezačátku to šlo, ale čím byl výš, tím se větve mezi sebou víc a víc proplétaly. Musel se jimi protahovat, prořezávat a nakonec se musel několikrát vrátit a zkusit to jinudy, když byly silné tak, že se nedaly přeříznout, a tak blízko, že se nemohl protáhnout.

To vše se změnilo v hustou masu větví, větviček a jiného humusu. Prořezával se tou stále hustší masou větví, větviček a uschlého listí nebo něčeho, co listí připomínalo. Nakonec si uvědomil, že dýkou vyřezává tunel do hmoty, který byla stále vlhčí a hutnější. Po chvíli byl v tunelu skoro celý.

Když už se nemohl únavou málem ani pohnout, dýka zajela do prázdna.

Několikrát bodl nahoru a v tunelu se udělalo světleji.

Zasunul dýku do pouzdra na zápěstí a rukou začal otvor rozšiřovat. Do očí ho udeřilo světlo takové intenzity, že musel několikrát na chvíli počkat, než si oči přivyknou.

Pak, opíraje se nohama o stěny tunelu, začal se drápat nahoru. Lezl poslepu, protože světlo ho oslňovalo tak, že musel mít zavřené oči.

Protáhl nejdřív hlavu, pak ramena a ruce. Rychle se chytil něčeho, co nahmátl, a přitáhl se.

Byl nahoře.

Vyčerpaný ležel na něčem měkkém a lapal po dechu. Oči měl zavřené. Před očima bílo.

Krev tepala ve spáncích jak splašená.

Pomalu se uklidňoval. Zhluboka se nadechl.

Cítil trávu.

Opatrně, hodně pomalu, dívaje se pouze dolů, otevřel oči.

Nemýlil se. Byla to tráva.

Pomalinku zvedal hlavu a pak úžasem zatajil dech.

Byl na obrovské louce.

Rozhlédl se.

Všude, kam oko dohlédlo, se rozprostírala velká savana. Jen místy bylo vidět obrovské rokliny, kde se stromy nedotýkaly a netvořily tuto zvláštní krajinu. Nakonec to nevydržel a podíval se i nahoru.

Z očí mu vyhrkly slzy radosti. Nad sebou měl nádherně modrou oblohu, plnou malých beránků. Slunce zářilo jasně, jen lehce namodraleji, a bylo větší než na Sadiře. Ale přesto to bylo slunce.

Chvíli tam seděl s hlavou zakloněnou a vychutnával si ty okamžiky. Pak sklonil hlavu a znovu se rozhlédl.

Kousek od sebe uviděl několik zakrslých stromků.

Vstal, nejprve na všechny čtyři. Stále měl pocit, že se musí propadnout. Ale po několika krocích po čtyřech se postavil a trochu nejistě se vydal směrem ke stromům. Pak se zastavil a zamyslel se.

Opatrně se vrátil. Díra, kterou sem vlezl, nebyla v trávě skoro vidět.

Utrhl si kus rukávu, který měl od krve, a položil ho vedle díry. Pak se vydal ke stromkům, pečlivě si hlídaje směr.

Došel k nim. Nebyly vysoké ani tři metry, ale byly obsypané něčím, co vonělo a vypadalo jako třešně.

Opatrně ochutnal. Chutnalo to podobně. Přestože měl hlad, žízeň a obrovskou chuť, výjimečně se zachoval rozumně a rozhodl se, že počká, co to s ním udělá.

Uřízl ze stromu dlouhou větev a vydal se zpátky. Chvíli bloudil, než našel hadr položený u díry. Kdyby ho tam nedal, asi by tunel nenašel.

Zabodl klacek vedle otvoru a na něj přivázal hadr. Teď měl jistotu, že cestu zpět neztratí.

Pak si lehl do trávy a sledoval mraky.

Měl jasno.

Tady je jeho nový domov.

Probudil se s trhnutím.

Při pozorování mraků usnul, přemožen množstvím zážitků a také obrovskou únavou. Teď se probudil do úplné tmy.

Ne, nebyla to úplná tma.

Na nebi zářily tisíce hvězd a jasně bylo vidět i dva měsíce, plující mezi nimi.

Takže to byla pravda. Ten menší byl kousek před tím větším, bylo to dva dny po velké vlně.

Chvíli sledoval měsíce, než si uvědomil, že je noc.

Upíři.

Brnění měl hluboko dole, přivázané někde na větvi.

Polilo ho horko.

Rychle se prohlížel, jestli někde neuvidí malý chomáček, ale nic.

Že by nahoru nelétali?

Nevěděl, jak dlouho spal. Pokud byla noc už déle a nemá ani škrábnutí, mohla by to být pravda. Upíři se živí hlavně netopýry a ty viděl zavěšené dole na stromech pod velkými větvemi.

Uklidnilo ho to, ale přesto neusnul. Sledoval, jak hvězdy pomalu hasnou a na obloze se objevují první záblesky nového dne.

Pak se vydal k zakrslému stromu na třešně. Byla to zvláštní snídaně a žaludek mu to dal jasně najevo.

Nedělal si z toho těžkou hlavu, věděl, že nezvyklá strava po tolika měsících fádní polévky a syrového masa mu bude nějaký čas dělat problémy.

Jedno ale věděl jistě.

Našel tu cestu, našel tu záchranu, o které mluvil Mordechaj.

16

Magdalena jela mnoho dní. Dva koně musela cestou opustit. Jeden zchroml a pro druhého již nebylo využití. Jela přes hory a pouště. Krajina, kterou projížděla, byla stále méně osídlená, až se změnila v krajinu, kam lidská noha nevstoupila.

Čím dále jela, tím jí okolí začínalo připadat šedivější. Až si nakonec uvědomila, že jí to nepřipadá, že opravdu šedivější je. Stromy byly stále zakrslejší, kůň se začínal bořit do prašné šedozelené hmoty. Nakonec sesedla a přivázala ho k malému stromku, asi půl metru vysokému, protože nic jiného tu nebylo.

Šla dál.

Stromy zmizely úplně, jen šedá, lehce nazelenalá poušť a prach, který vítr rozvál tam a sem.

Poklekla na jedno koleno, nabrala prach a chvilku ho pozorovala. Pak si opatrně přičichla a zkusila na špičku jazyka.

Bylo to bez chuti, ale měla pocit, že to zasytí. Přesto nehodlala nic riskovat a rozhodla se, že počká, co to s ní udělá.

Sáhla do brašny, vytáhla kus ztvrdlého chleba a trochu pojedla. Kousek chleba ulomila a položila vedle sebe.

Nic. Ležel na zemi a vítr ho pomalu přikrýval prachem.

Rozprostřela plášť a usedla na něj.

Chvíli se soustředila a snažila se do hmoty nějak proniknout.

Stále nic.

Nabrala hrst hmoty a zkoušela z ní něco vymodelovat. Ale ani to nefungovalo. Vítr jí rozfoukával veškeré výsledky jejího snažení.

Znovu přemýšlela.

Nakonec vstala a pomalu smotala plášť, na kterém seděla. Pak sundala boty a celá se vysvlékla. Vše úhledně složila na hromádku, udělala několik kroků a položila se na zem. Vítr ji pomalu zasypával prachem.

Ležela a šeptem vyprávěla hmotě o obrovské bitvě na Barbarských pláních, o bytostech, které vraždí a otročí vše, co jim padne pod ruku, a nejvíc jak pasou po potomcích lidí, o válce, která vyčerpala zem natolik, že není možno utvořit velkou armádu, která by se mohla nepříteli postavit, o světech, které tyto bytosti ovládají, o nemožnosti dostat se k bráně, která je může dovést na jiné světy, o Ahonikovi, který zmizel někde v jednom z těch světů.

„Jsem ty a ty jsi já. Přesto mám v tobě něco z tvého stvořitele a teď potřebuji pomoci,“ šeptala potichoučku.

Pak usnula.

Nevěděla, jak dlouho spala. Měla pocit, že jsou to věky, ale mohla to být i jen vteřina. Otevřela oči. Všude byla tma. Prudce se zvedla a oslnilo ji světlo. Byla zasypána prachem, přesto se nedusila, přesto nežíznila, přesto nehladověla.

Okolo prolétla bílá holubice a usedla jí na rameno.

Vzala trošičku prachu do dlaně a pevně ji sevřela. Po chvíli ji otevřela.

Na dlani bylo několik zrnek obilí.

Ukázala je holubici a ta je hned sezobla.

Ozvalo se zašumění křídel a druhá holubice přistála vedle té první.

Znovu nabrala prach a sevřela dlaň.

Než ji otevřela, přilétly další dvě holubice a přistály na druhém rameni.

Podívala se po nich. První holubice byla o poznání větší než ostatní tři.

Zkontrolovala zrnka na své dlani.

Znovu se ozvalo zašumění křídel a další holubice usedly na skalisko poblíž.

„Tak takhle to nepůjde,“ zašeptala a podívala se na zrnka na své dlani. Pak se rozpřáhla a hodila zrní daleko před sebe. Holubice poplašeně vzlétly.

„Musíme počkat,“ pošeptala jim, když se znovu snesly na její ramena.

Čekaly. Po několika minutách se objevily první klasy.

„Ještě ne, až vám řeknu,“ poručila holubicím.

Mezitím přilétaly další.

Obilí dozrálo, vypadalo z klasů a znovu vzrostlo. Znovu dozrálo a znovu vzrostlo. Během několika desítek minut se rozprostíral od obzoru k obzoru obrovský lán.

„Už můžete.“

Holubice vzlétly a usedaly mezi klasy. Další a další přilétaly a mizely v obilí.

Netrvalo dlouho a nad lánem povstávaly první postavy.

Magda znovu sáhla do prachu a sevřela dlaň. Když ji otevřela, měla v ní zrnko lnu, bavlny, trochu ovčí vlny, kousek kůže.

Opatrně to vysypala před sebe.

Jako blesk vyrazila tenká vlákna přímo k postavám. Jako změť pavučin obalovala jednu postavu po druhé.

Potřetí sáhla Magda do prachu a trochu ho zmáčkla v hrsti.

Semena tentokrát nevypadala jako semena žádného známého plodu. Když je hodila za sebe, ozvalo se praskání, jak kořeny stromů zarůstaly hluboko do země, jak rvaly skálu pod sebou. Tentokrát to trvalo dlouho, než narazily na nerosty, které potřebovaly. Uplynula celá noc. Když vyšlo slunce, za Magdinými zády rostlo několik desítek stromů. Obrovské, jejichž kořeny se táhly hluboko pod zem a do dálky, a menší, které měly větve tenké a porostlé dlouhými trny.

Prohlížela si ty stromy, když tu náhle na ni padl stín něčeho velkého.

„Jsme připraveni, paní naše…. Měla byste se zahalit.“ Trhla sebou a podívala se na mohutnou postavu, která se tyčila nad ní.

„Jsem ráda, že tě zase vidím, Vzteklý Pse,“ usmála se na něj.

„Také vás rád vidím, kurva, a jak rád. To peří mi prostě nesedí.“

Zvedla se. V tu chvíli vítr zesílil a zahalil ji šedozeleným prachem. Když vítr ustal, nepotřebovala hledat šaty.

„Kurva, viděl jsem toho hodně, ale nikdy jsem neviděl ženskou, která by se dokázala oblíknout takhle rychle,“ vyvalil Vzteklý Pes oči.

„A tak krásně,“ usmála se na něj. „A tak zvláštně,“ prohodila k sobě.

Šaty, které měla na sobě, byly opravdu zvláštní. Jako by byly živé. Stačilo pomyslet a měnily tvar a barvu.

Nádhera, pomyslela si. Tak tohle bylo moje největší přání od dětství.

„Pánové!“ poručila k postavám, které stály už vyrovnaně v útvarech. „Vezměte si zbraně, vyrážíme.“ Ukázala rukou na zvláštní stromy, na kterých pomalu dozrávaly meče, kopí, drátěné košile a jiné části brnění, které obrovské stromy vytahaly v podobě kovu z nitra planety a obrovským tlakem ve svých útrobách z nich vytvořily to, co bylo potřeba. Z menších stromů zatím opadávaly trny, dlouhé, úzké a špičaté, které se hodily výborně jako šípy a nepotřebovaly žádné úpravy, zatímco u země trčely jako odnože kořenů tisíce luků.

„Koně, nebo draky?“ zeptala se Magda Vzteklého Psa.

„Jestli můžu poprosit, tak koně. Kurva, je to příšerný bejt holubicí, která trpí závratí.“

Obrovská armáda se pomalu hnula na sever.

* * *

Ahonik stál na louce, nahý, ruce roztažené, hlavu vztyčenou a ústa otevřená.

Stál a nechal se smáčet deštěm, který v mohutných proudech skrápěl povrch stromů.

Hadry si sundal a rozložil je po trávě. Otevřenými ústy lokal vodu.

Stihl ještě nahoru vytáhnout brnění a teď se radoval z louže vody, která se hromadila v kyrysu.

Ždímal hadry a znovu je nechal plnit vodou, která odplavovala štiplavý pach potu a moči.

Přestože se dole pravidelně oplachoval v bažině, pravý déšť nezažil od svého zajetí.

Vychutnával si ho každým pórem, každou částečkou svého bytí.

Když déšť utichl, ještě chvíli stál. Pak odolal pokušení vyválet se v mokré trávě.

Přešel ke kyrysu a opatrně pil vodu, která se tam nahromadila. Pak si naplnil obě čutory.

Zbytek vody odnesl v kyrysu pod stromky.

Vody zde bylo málo.

Pak se vrátil. Prolezl tunelem. Nalepila se na něj spousta humusu, který škrábal a svědil.

Cesta po větvi mu zabrala dlouhou dobu, než se dostal ke kmeni. Pak po něm lezl výše, kde byla jiná větev. Po té se vydal až k místu, kde věděl, že je liána. Ta nebyla tak těžká, tak se mu ji podařilo vytáhnout a přetáhnout nahoru. Přivázal ji pak okolo větve, až u stromu. Pak se vrátil a uřízl ji v místech, kde visela původně. A zase cesta zpátky, ke kmeni stromu. Když měl první dva konce přetažené, chýlilo se k večeru.

Rychle se vydal zpět, nerad by padl za oběť upírům.

Stihl to ještě za světla.

Nacpal se třešní, až mu bylo zle. Pak se vydal dál na průzkum.

Objevil spoustu jedlých věcí. Zjistil, že v trávě pobíhá mnoho zvířat podobných králíkům. V dálce uviděl pasoucí se stádo jelínků a laní.

Sledoval včely, aby našel jejich úkryt, ale nepovedlo se mu ho vypátrat.

Zpátky se vracel skoro za tmy. Zůstal by i déle, ale nerad by se zřítil do nějaké propasti.

Za svitu obou měsíců dělal z provazu, který měl s sebou, oka na králíky.

Potom usnul spánkem utahaného a spokojeného.

* * *

Vzteklý Pes rychle sundal luk ze svých zad, nasadil šíp a vystřelil. Ozvalo se smrtelné vypísknutí a z nebe spadl vzrostlý sokol.

„On ví, za co to je,“ odpověděl Vzteklý Pes na Magdin tázavý pohled.

* * *

Další dny opět Nik hledal a sbíral liány. Pokud nějakou objevil, snažil se ji dotáhnout ke své větvi. Ne pokaždé to šlo. Liány byly těžké a kolikrát se mu vysmekly těsně u cíle. A když je přitáhl a upevnil, musel se vracet a odříznout je od původního místa.

Chtěl vědět, jak dlouho jim vydrží pevnost a houževnatost, když nebudou mít přísun živin.

Když už jich měl několik, začal je různě přehazovat a promotávat, aby z nich mohl udělat provazový žebřík. Zároveň horní větev využíval jako primitivní kladku, kterou mohl po případě zvednout konec žebříku nad hranici mlhy.

V tom mu hodně pomohlo, že se mnohokrát plavil na lodi a popíjel s námořníky a jejich důstojníky a dost toho vysledoval a přiučil se. Práce s lany je totiž na lodi jedna z nejdůležitějších věcí.

Když se blížilo odpoledne, musel se vracet, aby ho nezastihla noc.

Kvečeru podnikal výpravy do přilehlých zakrslých lesíků. Sbíral vše, co mu mohlo být k užitku. Objevil ořechy, našel několik hnízd včel, podařilo se mu chytit pár králíků.

Zkoušel rozdělat oheň, ale nedokázal to.

Dýku už skoro zničil, byla tupá, protože nebyla určena k řezání a v rukojeti se povážlivě viklala.

Z větví, co nařezal nebo nalámal, ať v zakrslých lesích na vrchní plošině, nebo v korunách obrovitých stromů, si udělal primitivní luk a šípy. Zároveň si začal stavět malou chýši. Nahoře pršelo poměrně často a kolikrát ho v noci probudil prudký déšť, který mu nedal spát až do rána.

Den za dnem plynul v horečné práci; nakonec zjistil, že je zapomněl počítat.

* * *

Předposlední hrad ve Východních knížectvích na Sadiře odolával útoku Mrazivých z posledních sil. Katapulty vrhaly své náboje a tlumené rány a praskot dřeva upozorňovaly, že brána hradu praskne každým okamžikem.

„Jak to vypadá?“ otočil se král Kleofáš na Lucase.

„Špatně. Nemůžeme je zastavit. Brána nevydrží a někde se už dostali na hradby.“

Kleofáš vyhlédl z cimbuří. Selelekové se valili jako nezadržitelný proud. Desítky žebříků se opíraly o hradby. Dole se ozýval praskot brány, která držela už jen na dobré slovo. Vzadu uviděl několik katapultů.

„Zavelte k ústupu.“ Otočil se od cimbuří. Koutkem oka uviděl pohyb něčeho velkého a pak ránu.

Ozval se rachot a praskání dřeva.

„Co to bylo?“ zavolal směrem do hradního nádvoří.

Když se nic neozývalo, nahlédl tam a zkameněl hrůzou. Kámen z katapultu zasáhl věž. Část její zdi se sesula a zasypala vchod do únikové chodby.

„Lucasi!“ zavolal a ukázal tím směrem.

„Zkusíme to přelézt. Vědí, že jim takhle utíkáme, proto se snaží tyhle věže zbourat. Loki mohl trochu improvizovat, a ne navrhnout únikovou cestu vždy ve stejných místech,“ zavolal Lucas ze schodů.

Na improvizace čas nebyl, pomyslel si Kleofáš. Seběhl dolů a spolu s ostatními běžel k chodbě.

„Až po vás, Výsosti,“ dal mu přednost nějaký voják. Pak jeho oči zesklovatěly a z prsou mu vyjel hrot šípu.

Kleofáš bezmyšlenkovitě zachytil jeho samostříl. Za vojákem se objevil Mrazivý a natahoval luk. Kleofáš se přikrčil a z podřepu vystřelil. Šipka zajela Mrazivému do čelisti, projela hlavou a se zadrnčením mu nadzdvihla z temene hlavy helmici, kterou měl na sobě. Mrazivý se složil. Kleofáš odhodil prázdný samostříl a běžel dál.

U hromady sutě postávalo několik zoufalých postav.

„Vchod je zasypaný. Bude trvat několik hodin, než trosky odklidíme.“

„Tolik času nemáme.“ Kleofáš pozoroval legionáře valící se z hradeb na nádvoří. „Nahoru!“ ukázal na nesesutou část věže, kde bylo vidět schodiště.

„Má to cenu?“ ozval se Žabák.

„Tak si tu zůstaň,“ pokrčil rameny Kleofáš.

Začali přelézat trosky a snažili se dostat ke schodišti. Kleofáš po očku sledoval Lucase a Marii a z druhé stany Žabáka. Najednou se zničehonic před nimi objevilo několik Seleleků. Lucas do jednoho vrazil meč, ale ten sjel po plátu brnění. Pak Selelek vrazil svůj meč do Lucase a jako hračku ho jednou rukou zvedl do vzduchu, stále nabodnutého na meči. Kleofáš se otočil na Marii, ale ta seděla na zemi, oči vytřeštěné na to příšerné divadlo a z ramene jí trčel šíp. Otočil se na druhou stranu a uviděl Žabáka v bezvědomí na zemi. Nad ním se skláněl Selelek. Pak něco vyrazilo Kleofášovi meč z ruky a silná rána do hlavy i jeho poslala do bezvědomí.

Předposlední hrad Východních knížectví padl.

* * *

Po několika dnech měl žebřík až k hranici mlhy. Pevný, prokládaný větvemi. Byl udělán z několika lián, kdyby jedna z nich nevydržela.

Na jeho spodním konci byla upevněná liána, která se táhla až na horní větev a přes ni. Na ní bylo upevněno protizávaží z kusů dřev. Takže, pokud chtěl Nik zvednout konec žebříku, stačilo, aby zatáhl za protizávaží, a mohl žebřík zvednout do větší výše.

Později chtěl Nik udělat na žebříku i odpočívadla a vytahovat pouze konec, který bude v mlze. Děsil se jediné věci: přestože se snažil být co nejblíže u kmene stromu, bál se, že konec žebříku bude viset někde nad bažinou a on bude muset začít znovu.

Mnohokrát lezl po žebříku nahoru a dolů. Párkrát až k hranici mlhy, kde již na kmeni byla míza, ale ještě ne žravka. Občas měl pocit, že dole slyší táhlý zpěv Kay, ale nikdy se neodvážil zavolat dolů.

Když měl hotový základ, pokračoval v další, nejdůležitější práci.

V žebříku pod mlhou.

Věděl, že budova otroků je nejméně nad polovinou výšky, kde je mlha. Věděl, kolik je to kroků dolů, a znal i přibližný sklon kopce. Vypočítával délku žebříku na kroky. Nechtěl se zbytečně dřít, ale nechtěl ani ten žebřík udělat moc krátký.

Přesto si připočetl, jak později zjistil, zbytečně moc dlouhý kus a prodloužil si práci skoro o den. Zapomněl vypočítat prověšení žebříku a jeho protažení pod vahou svého těla a věcí, které tam přivázal.

Pak jednou brzy ráno vylezl z chatrče a rozhlédl se po okolí.

Svlékl bederní roušku, kterou nosil po celou dobu jen proto, aby si chránil důležitý orgán, a převlékl se do hadrů.

Do pytle si naložil vodu, pytlík třešní a jahod, trochu oříšků, pár plátků již trošku zapáchajícího králičího masa a vyrazil.

Říkal si, že pokud spadne a zabije se, možná ho někdo nalezne a najde batoh s jahodami a ořechy a třeba mu přijde divné, kde to ten mrtvý vzal, a možná zvedne hlavu nahoru.

Ale, kdo ví…

* * *

Vzteklý Pes se nejistě postavil před Magdalenu.

„Co je?“ zpozorněla.

„Je tu taková zvláštní věc,“ začal.

Naklonila hlavu na důkaz zájmu.

„Jaká zvláštní věc?“

„No. Chlapi se občas porvou. To je normální.“

Čekala.

„No,“ pokračoval, „občas sáhnou po zbraních.“

Kývla hlavou. „Chápu. Kolik je zraněných?“

„Ani jeden.“

„Mrtvých?“

Nejistě přešlápl. „Taky ani jeden.“

Zvedla obočí na výraz údivu.

„Já nevím, jak bych vám to řekl. Já vám to raději ukážu.“ Vytáhl dýku a vrazil si ji do břicha.

Vyjekla zděšením a překvapením.

„Nic, nic se neděje. Zkusil jsem si to několikrát.“ Vztáhl k ní ruku, když k němu nakročila, a pomalu vytáhl dýku.

„Podívejte. Ani kapka krve,“ ukázal čepel.

„A podívejte. Ani jizvička,“ rozhrnul látku na břiše.

„Původní válečníci,“ vydechla překvapením. „Nik takového měl ve svých službách. Ale ten krvácel. A trvalo to pár minut, než se rána zahojila.“

„Co to znamená?“

„To znamená, že bude velký problém vás zabít. Musejí vás rozsekat na kousky, anebo upálit.“

„Raději rozsekat, raději rozsekat.“

„No, má to i svoje nevýhody.“

„Jaké?“

„Představ si, že někomu můžeš dát na záda pět set ran a on ti při desátý neomdlí. To je potom nudný představení.“

„Je to problém,“ kývl Vzteklý Pes hlavou, „včera jsem za dezerci nechal nabodnout chlapa na kůl, je ráno, my za chvilku vyrážíme, a on žije. Kůl z něj někdo vytáhne a on bude volnej. To přece nejde, takhle bez trestu. Kde potom bude disciplína, když nemůžu nikoho ubičovat?“

Magda se zamyslela.

„Řekni vojákům, že každého, kdo neuposlechne mých nebo tvých rozkazů, znovu změním v holubici. A pak...“ Udělala pauzu. Zvedla ruku a netrpělivě luskla prsty. Chvíli čekala.

Ozvalo se vypísknutí a z nebe se snesl vzrostlý sokol. Usadil se Magdě na předloktí a hladově si prohlížel Vzteklého Psa.

„A pak on a jeho kamarádi,“ ukázala bradou na sokola, „no, nemusím ti už nic vysvětlovat.“ Usmála se.

Vzteklý Pes naštvaně pozoroval, jak Magda něco šeptá sokolovi do ucha.

„Nemusíte,“ odpověděl.

„A teď opatrně s dravými ptáky. Tenhle sokol je můj zvěd.“ Magda lehce foukla sokolovi na hlavičku. Ten jí zatřepal a vznesl se.

„Vyrážíme,“ Magda kývla na stráž. „Přiveďte mého koně. Nepřátelé se valí po naší zemi jak divoká řeka a ničí a vraždí vše okolo. A není síly, která se jim může postavit. Kromě té naší.“

* * *

Kay jako každé ráno vyrazila na houby. Dokázala nanosit přes deset nůší, a nebyla proto závislá na dodávkách od Mordechaje a jeho kmene. Přesto si občas brala kamínky pro Matěje, který nestíhal a občas snědl polévky dvě.

Když zmizel Nik, Mordechaj občas prošel okolo Kay a Matěje, vždy zvedl tázavě obočí. Ale když nedostal pokyn, nezastavoval se a šel dál.

Po bahnici se mezi otroky přestalo pátrat. Bylo jim jasné, že už je dávno pryč, ostatně ten tehdejší příchod Mrazivého to potvrzoval. Pouze nenávist ke kmeni Nair al Saif vzrostla, dávali jim za vinu, že budou potrestáni od Mrazivých.

Matěj nesl ztrátu Nika těžce, ale se stoickým klidem. Když se ho Kay ptala, řekl jí, že věří, že Nik žije. Jen se prostě nemůže dostat dolů.

Od té doby přestala Kay zpívat u bažiny písně za mrtvé, rozhodla se, že bude věřit, že Nik žije.

Večer, když jí zbyl čas, si chodila sednout k bažině. Občas se tam objevil i mlok, kterého jí Nik zakázal lovit. Nevadilo jí to, někdy vytáhla luk a střelila pár krys. S Matějem si potom udělali hostinu a zbytek dodala Mordechajovi. Už se s ním ani nedohadovala o ceně, věděla, že by ji jeho kmen nenechal padnout, měla jako lovkyně pro ně obrovskou cenu, takže se o kamínkách přestali bavit.

Dokonce jí jednou Mordechaj přinesl něco zabaleného a doporučil jí, aby si to rozbalila až někde dál od ostatních. Když to potom s Matějem rozbalili u bažiny, pochopila proč.

Byl to kousek upečené krysy. Po dlouhé době si jídlo opravdu vychutnávali.

Mordechaj jim prozradil, že krysy prodává i dozorcům a ti si je opékají na ohni hned ráno, než se první otroci vrátí. A ten upečený kus byl od nich.

Ten večer byl jako jiný. Kay přišla k bažině, sedla si do mechu a pozorovala rybky na hladině. Byla tak zaujata hrou, že když uslyšela ten hlas, příšerně se lekla.

„Nik ti vzkazuje, že zítra tady máte být s Matějem už ráno. Čekal tady na vás až do odpoledne, pak musel rychle zpátky.“

Trhla sebou leknutím a rychle se otočila. Nikde nikdo. Jen mlok seděl na ostrůvku a výsměšně ji pozoroval.

Vzala si brýle a znovu prohlédla okolí. Stále nic neviděla.

„Je tady někdo?“ zeptala se nejistě.

Ticho.

Přemýšlela, odkud ten zvuk přicházel. Jak byla skloněná, musely se jí zmást strany, měla pocit, že zvuk přišel z bažiny.

Nejspíš na ni někdo zavolal a utíkal dál. Nebo tu má Nik ještě dalšího spojence, o kterém neví.

Sledovala mloka. Pak si vzdychla. „Škoda, že neumíš mluvit. Ty bys určitě věděl, kdo to řekl.“

Mlok mlčel a výsměšně ji sledoval.

Večer o tom řekla Matějovi. Oba se shodli na tom, že to byly asi halucinace, ale že přesto ráno na známé místo půjdou.

Nemohli dospat. Dozorci si zase dávali na čas. Když otevřeli, vyrazili rychle k bažině.

Už když dobíhali, poznala Kay známou postavu. Nik seděl na okraji bažiny, rozhazoval rukama a něco důležitého vyprávěl mlokovi. Když najednou mlok skočil do vody, Nik se otočil.

„No kde jste? Čekám na vás už takovou dobu,“ usmál se zvesela.

17

Kay vykřikla a vrhla se Nikovi do náruče. Ten zavrávoral a málem spadl do bažiny.

Pak ho odstrčila a vztekle mu začala bušit do prsou.

„Tak dlouho!“ křičela. „Tak dlouho jsi nás nechal čekat.“

Chytil ji za ruce, stáhl je dolů a objal ji.

„Nešlo to jinak,“ smál se, „nemohl jsem se dostat dolů.“

„Matěj to říkal. Matěj věděl, že jsi naživu, jen se sem nemůžeš dostat,“ šeptala mu.

Přes její rameno se podíval vděčně na Matěje. Ten se skromně usmíval.

Chvilku se ještě objímali. Pak ji lehce odstrčil.

„Máme málo času. Nevím, jak zvládnete cestu nahoru, nevím, jak dlouho to bude trvat.“

„Nahoru?“ Matěj se zatvářil pochybovačně. „Do větví? Mezi netopýry?“

„Ano. Nahoru do korun stromů.“

„Víš, Niku. Já nevím, co všechno je nahoře, ale tady dole je jistota polívky a občas nějaké maso. Ale nahoře? Co tam je? Netopýři a upíři.“

„Nahoře,“ usmál se Nik záhadně a zalovil v pytli, „nahoře je tohle.“ Podal Matějovi a Kay sáček, ze kterého protékalo něco červeného.

„Omlouvám se, ale cestou se to trošku pomačkalo. A jestli máš strach o maso, to je tam taky, ale musel jsem ho vyhodit, smrdělo.“

„Ty jsi vyhodil maso?“ zakoktal se Matěj a otevřel pytlík. Chvíli nevěřícně zíral na obsah a pak se zeptal:

„Tyhle stromy plodí třešně?“

„Jasně. A jahody. A ořechy. A dokonce malá planá jablíčka. A jsou tam ptáci, kteří snášejí vajíčka. Je tam toho tolik, že to sám nesním. Proto potřebuji, abyste šli se mnou.“

Matěj si nabral hrst hmoty z pytlíku a začal se cpát. Kay mu pytlík sebrala a udělala to samé.

„Tak co?“ zeptal se Nik. „Jdete se mnou?“

„Že se ptáš,“ odpověděl Matěj s plnou pusou.

„Jdu tam, kam jdeš ty,“ kývla Kay.

„Tak musíme udělat ještě pár věcí.“ Nik si nasadil brýle a zkontroloval okolí.

Potřebuji, abyste naplnili ty nůše houbami. A potřebuji, abyste sehnali nějaké hadry.“

„Nůše není problém. Ale ty hadry…“

„Tak to se dá vyměnit. Ale to musíte vy.“

„Jasně, Niku. Jaký je to slunce?“

„Krásný. Veliký. Jak jsi to poznal?“

„Jsi opálený, jako bys makal celý život na poli.“

Nik se otočil a pozoroval se v hladině.

Sotva Kay a Matěj dojedli, vyrazili na houby. Nik mezitím vytáhl věci po Mrazivém, které byly ukryty stále ve stromě. Pak šel do míst, kde kdysi Mrazivého hodil ke stromu, a trpělivě dýkou rozhrabával žravku. Hledal kov, který měl tehdy Mrazivý na sobě a který z něho tehdy nestihl sebrat. Bral vše, i když většina už byla z vlhkého podnebí notně zrezlá: spony a přezky, podkůvky z bot i knoflíky.

Pak se vrátil k bažině do míst, kde tehdy zahubili legionáře, a přemýšlel, jak se dostat k železu, co měli na sobě.

Nic nevymyslel, tak se vrátil. Měl natrháno hodně lišejníku, když se Kay s Matějem vrátili.

V nůších nesli uzlíčky hadrů. Na to potom ještě nasbírali hromadu hub.

„Tak.“ Nik udělal dramatickou pauzu. „Chcete vidět kouzlo?“

Mlčeli.

„Chápu, že asi ano. Pojďte, prosím, za mnou.“ Nasadil si brýle a opatrně se vydal po mechu směrem do bažiny. Šli za ním. Mech se prohýbal, ale držel.

Najednou se Nik zastavil.

„Simsalabim a žebřík do nebe,“ ukázal na provazový žebřík nad vodou.

Trochu znejistěli.

„Jsi si jistý, že nás to unese?“

„To zjistíme. Cesta dolů je do vody,“ usmál se. „Kdo jde první?“

„Ty,“ řekli oba najednou.

„Ne ne,“ zakroutil hlavou, „já půjdu poslední. Už jsem to několikrát lezl, takže bych vám mohl utéct.“ Natáhl se a přitáhl žebřík. Pak sáhl do vody a něco vytáhl.

„Co to je?“

„To je ten kyrys, co měl Mrazivý na sobě. Jak jsem ho hodil do bažiny, tak jsem ho dnes ráno vylovil.“

„Jak jsi ho vylovil?“

„No, hodil jsem do vody provaz a, představ si, že se náhodou smyčka na provaze omotala okolo toho kyrysu,“ zamrkal Nik směrem, kde tušil, že z vody vykukují mločí oči.

Kay výhružně zvedla ruku, ale pak ji jen volně spustila.

„Nebudu se na nic ptát, je toho na mě dneska moc.“

Nik jí podal konec žebříku. Odevzdaně vzdychla a začala lézt nahoru. Chvíli čekal a pak kývl na Matěje. Ten se chytil rozklepanou rukou a vyrazil také. Nik sledoval, jak se mu nůše kymácí na zádech, než zmizel v mlze.

Pak si dřepl k vodě.

„Děkuji ti, příteli. Je možné, že se už neuvidíme. Tak se s tebou loučím.“

Mlok z vody zamrkal.

„Já vím, nemůžeš mluvit pod vodou,“ zamrkal Nik na mloka, chytil se konce žebříku a začal lézt.

Matěje dostihl za chvíli. Držel se žebříku a oddychoval.

„Nezvládnu to. Houpe se to a klepe,“ otočil se na Nika.

„No, je ještě jedna cesta. Je sice horší a náročnější, ale zato je mnohem delší. Po kmeni stromu. Anebo zůstaň dole. Ale nemyslím si, že tě bude Mordechaj pravidelně zásobovat kamínky. Takže deset nůší denně a sem tam rybka,“ usmál se Nik na Matěje.

„Nenávidím tě, Niku,“ odsekl Matěj a lezl dál.

Kay na ně čekala nad úrovní mlhy.

Držela se pevně a lehce se pohupovala.

„Nádhera,“ ukázala hlavou nahoru.

Nik i Matěj zvedli hlavu a kochali se pohledem, který sahal do vzdálenosti větší než běžných několik metrů v mlze. Ohromné kmeny stromů a slunce, prosvítající v mezerách.

Tisíce vyplašených netopýrů, poletujících pod korunami stromů.

Žebřík se zde rozšiřoval, tak mohli lézt pohromadě. Nik se nabízel, že vezme Matějovi na chvíli nůši, ale ten se nechtěl nechat zahanbit Kay, a tak zatvrzele lezl nahoru.

Občas se na žebříku zastavili a s úžasem sledovali okolí. Pro Nika to už nebylo nic nového, ale chápal je, sám se v prvních dnech také takto kochal.

Nakonec dorazili na větev. Matěj se složil a i Kay byla velmi unavená. Nik nervózně sledoval paprsky slunce skrz trhliny a odhadoval čas. Zdvihl konec žebříku nad hranici mlhy, donutil je zvednout se a hnal je dál.

Chůze jim tolik nevadila jako lezení, tak to šlo rychleji. Nakonec tunel a savana.

Přišli akorát včas, začínalo se stmívat.

Kay i Matěj se rozhlíželi jako u vytržení. Ani jeden z nich, stejně jako kdysi Nik, nedokázali pochopit, že může existovat ještě jeden svět na této planetě. Stejně tak, když se vrávoravě procházeli ve vysoké trávě, s výkřiky úžasu komentovali vycházející hvězdy a měsíce.

Nik se pohodlně posadil před chýši a žvýkal stéblo trávy.

Nakonec se Matěj rozvalil do trávy a Kay si přišla sednout vedle Nika.

Objal ji okolo ramen a společně sledovali hvězdy.

Nastala další nádherná noc na Benetnaši.

* * *

Velkokníže Grigorij Něvský se otočil od cimbuří a sedl si zády ke zdi.

Z prsou mu trčel šíp.

Těžce dýchal a na rtech se mu objevila krev.

„To máš z toho, že jsi moc zvědavěj,“ připlížil se k němu hrabě Drakul.

„Je tam jeden z Mrazivých.“

„Jistěže to je Mrazivej. Kdyby to byl Selelek, šíp by tebou projel jak nůž máslem.“ Chytil ho za šíp a zkusil jej vytáhnout.

„Nejde to. Má zpětné háčky. Musíš ho zlomit a pak ho ranhojič musí vyřezat.“

„Nepoučuj mě, jak vytahovat šípy,“ zabručel Drakul a opatrně konec šípu zlomil. „Dojdeš dolů sám?“

„Jo.“ Grigorij se po čtyřech vydal ke schodům k cimbuří. Drakul si sedl místo něj.

Zkusíme toho Mražouna?“ zeptal se pán z Neumětel, který seděl o kousek vedle.

Drakul kývl. Nohou si přitáhl samostříl, který upustil, když si všiml, že velkokníže dostal zásah. Zkontroloval šipku, jestli nevyklouzla, a připravil se.

„Kdo je návnada?“ zeptal se.

„Ty,“ usmál se pán z Neumětel.

„Nebyl jsem minule?“

„Ne.“

Drakul se podezřívavě podíval na pána z Neumětel a pak se prudce vztyčil.

Raz, dva, tři, spočítal v duchu a pak si rychle sedl na zem. Nad hlavou mu prolétl šíp.

„Proč nepočítáš do čtyř?“ zeptal se pán z Neumětel. Oba se prudce vztyčili. Rychle zamířili na bělovlasou postavu a vypustili šipky.

„Trefili jsme?“ zeptal se Drakul.

„Nevím.“

„Tak se podívej.“

„Já?“

„Jsi na řadě.“

Pán z Neumětel se vztyčil.

Raz dva. A rychle se ukryl.

„Leží tam.“

„Počítal jsi jen do dvou.“

„Jsem starší. Pomaleji se ohýbám.“

„Kdo ho trefil?“

„Podívej se sám.“

Několik šípů zasáhlo cimbuří a odštěpky kamene je udeřily do tváří.

„Balista?“

„Ne. To střílej Selelekové. Ale je to, jako kdyby střílela balista.“

Natáhli samostříly. „Kolik máš šipek?“

„Šest. Kolik ty?“

„Jen dvě. Budeme se muset stáhnout.“

Z protější strany se ozval řev a křik. Skupina dětí tam halapartnami odtlačovala konec žebříku, který se objevil nad cimbuřím.

„Stáhnout? Jsme poslední hrad.“

„Poslední hrad ve Východních knížectvích. Ještě jsou tu hrady u Šáha.“

„Hrady z písku,“ odfrkl si Drakul, „nemají ani únikové chodby.“

Ozvalo se zadunění a jedna z věží se zbortila.

„My už taky ne.“

Drakul zvedl obočí.

„Ta naše podzemní chodba byla pod tou věží.“

„Takže konec?“

„Pro nás asi ano. Dělali jsme, co jsme mohli.“ Pán z Neumětel se otočil zády k cimbuří a podíval směrem k východu. „Je jaro. Loni touhle dobou jsme jim rozdrtili celou armádu,“ povzdechl si.

Drakul chvíli počítal. „To nebylo touhle dobou. To je na den přesně.“

„A teď nás tu drtí předsunuté oddíly.“

Ozvalo se zašramocení a velkokníže se vrátil.

„Věž se sesula,“ oznamoval.

„Vážně?“ zeptal se Drakul.

„Byla tam podzemní chodba.“

„A kam bychom utekli? K Šáhovi?“

Velkokníže pokrčil rameny.

„Mimochodem, co tu děláš? Nemáš být u ranhojiče?“

„Toho jsem odchytil dole. Je to lékárník a taky znal Ahonika. Než mi ten šíp vytáhl, myslel jsem, že ho zabiju, co měl řečí.“

„Jo, toho znám taky. Byl z hradu toho mladého knížete.“

Všichni zmlkli.

„Byl to dobrej bojovník. Udělal ze mě plukovníka. Bojoval statečně.“

„Jeho potomci na něj budou hrdí.“

„Máš pusu celou od krve.“ Pán z Neumětel podal velkoknížeti kapesníček.

„Krajkovej. Voní,“ usmál se velkokníže.

„Nojo. Kde jí je konec…“ Pán z Neumětel se opřel hlavou o zeď. Dávno už nepřipomínal uhlazeného starého rytíře. Slepené vousy svědčily o tom, že pořádnou koupel měl hodně dávno, a zčernalé kruhy pod očima dokazovaly hlubokou únavu. Hlava se mu klimbala, jak se snažil odehnat spánek.

„Pořád krvácíš. Měl jsi skočit za Pandorou,“ řekl Drakul Něvskému.

„Pandora. Potkal jsem ji venku.“

„No a? Nezastavila ti krvácení?“

Zakroutil hlavou. „Je vysílená. Sotva se vleče. Poslala mě do postele. Prý snad večer.“ Zakašlal a odplivl si krvavý chrchel do kapesníčku. „Večera se nedožiju tak jako tak.“

Všichni se odmlčeli a zvažovali svoje šance.

Neříkala, jak je Šáhovi?“

„Dělá prý, co může, ale ruku nezachrání.“

„Kdo by to byl do něj řekl? Korunovaná hlava, a rval se jako lev.“

„Jo. Strhl ostatní.“

Znovu se ozvalo zašramocení, jak něčí kroky šláply na písek na cimbuří.

„Myslím, že jsem řekla odpočívat,“ ozvala se Pandora.

„Odpočívám. Kde je Loki?“

„Snaží se dostat do tý podzemní chodby. Organizuje to.“

„Je dobrej. Má přirozenou autoritu, Prcek. Prý Šáh přijde o ruku.“

„Jsou tam odštěpky kamene. Nedokážu mu ji zachránit.“

„Škoda, že tu není Magda.“

Pandora zavrtěla hlavou. „Ani ta by nepomohla. Od té přeměny ztratila sílu. Nedokázala skoro nic, i když sebevíc chtěla.“

„Mohla ses pomstít.“ Pán z Neumětel přestal sledovat východ a zkoumavě se podíval na Pandoru.

„Už to ze mě vyprchalo. Ahonik měl pravdu. To, že jsem ho kdysi porazila spolu s Lokim, zvedlo jen vlnu zabíjení a temnoty, která končí tady u toho hradu.“

Všichni pokývali hlavami.

Velkokníže povstal a podíval se mezerou v cimbuří.

„Jeden šíp je ti málo?“ zeptal se Drakul.

„Legie na obzoru.“

Zvedli se a přidali se k pozorování.

Jedna, dvě, tři, čtyři, pět, počítali v duchu.

„Tak to jsou ty od hradu, co hájil Kleofáš.“

„Doufám, že stihli utéct.“

„Poslední hrad ve Východním knížectví.“

Legie se začaly řadit.

„Bude to rychlý. Do oběda je po všem.“

„Tak se naobědváme dřív. Aspoň můžeme tvrdit, že jsme válčili přes oběd.“

Pán z Neumětel se pobaveně podíval na Drakula. „Kdyby se to bralo podle jídla, tak nás porazili už po včerejší snídani.“

„Taky jsem jedl naposledy včera ráno.“

Předvoj legií, který obléhal hrad, se přidal k ostatním.

Ozvala se rána a velkokníže se sesunul k zemi. Pandora se nad ním sklonila a něco říkala. Pak se začala kácet také.

Drakul ji chytil. Tekla jí krev z nosu a kapala na brnění velkoknížete.

„Nemám už sílu,“ zašeptala.

„Dělala jsi, co jsi mohla. Nech ho odejít mezi stíny.“

„Ještě nejsem mrtvý,“ ozval se velkokníže ze země, „jen mě nějak nohy neunesly.“

Zvedli ho v podpaždí a opřeli zády o zeď.

„Dneska je dobrý den na smrt. Víš, Pandoro, že je to na rok přesně, co jste porazili legie?“

„Je to možný.“ Pandora se snažila utřít si krev z obličeje. „Poslední dny mi nějak splývají.“

„Počkáme, až zaútočí, a pak konec?“

„Co ty děti?“ Pandora se podívala na jižní stěnu, kde skupinka dívek a chlapců odpočívala.

„Máš něco?“

„Mám jed. Působí rychle.“

„Skočím dolů pro nějaké víno. Naředím to s vodou.“ Drakul se těžce zvedl a vyrazil ke schodům. U schodů se zastavil a dal přednost barbarskému válečníkovi. Ten se postavil a sledoval východ. Pak ukázal rukou a něco brebentil. Rozhazoval rukama a ukazoval tím směrem.

„Co říká? Já jim pořád nerozumím.“ Drakul zvedl tázavě obočí.

„Prý hromada dravých ptáků.“

Podívali se směrem, kterým ukazoval

„No, to je mi novina. Cejtěj čerstvý maso. Naše maso.“

„Prej ne. Že jsou vyplašení.“

„Vyplašení?“

„Jako, že před něčím utíkají.“

Bylo ticho.

„Před čím by…“ Drakul utichl a zaposlouchal se. „Co to je?“

„Hudba. Nějaké nástroje.“

„Asi jsem hluchej, ale nic neslyším,“ strčil si pán z Neumětel prst do ucha a zakvedlal.

„Pst.“

„Pst. Takový nástroj neznám.“

„Bubny.“

„Bubny? Slyším i píšťaly.“

„Trubky.“

„Nebe se otvírá, nebeská armáda nám jede na pomoc.“

„To není vtipný. Já to slyším taky.“

„Je to opravdu armáda.“

Nad obzorem se pomalu začaly vynořovat špičky kopí. Pod nimi jezdci. Standarty vlály. Vepředu jel někdo na bílém koni. Ten někdo zvedl ruku a ukázal.

Vojsko se začalo bezchybně řadit. Dál a dál se pluky oddělovaly a stavěly jeden vedle druhého.

„Co to je za rachot?“ Loki se vyhoupl na cimbuří.

„Legie Seleleků. Z jedný strany. A nějaká armáda ze strany druhý.“

Loki si zaclonil oči a sledoval obzor. „Kde by se vzala jiná armáda?“ bručel nahlas. „A hlavně, čí by to byla armáda?“

„Moje,“ ozval se za nimi známý hlas. „A vede je Vzteklý Pes, pokud proti tomu nic nemáte.“

Otočili se.

Magda seděla na vylomeném kusu zdi z cimbuří. Vítr jí nadouval temně fialový šat a na předloktí jí seděl sokol.

„Paní.“ „Magdaleno,“ vydechli. „Co tu děláš?“

„Prý by tu měl být nejlepší výhled na nadcházející boj.“

„Ale… Ta armáda? Vzteklý Pes?“ Otázky padaly jedna za druhou.

„Později. Teď tu máme bitvu, o kterou bych nerada přišla.“ Vstala a zvedla ruku. Sokol se okamžitě vznesl. Udělala pár kroků, sklonila se k sedícímu velkoknížeti a položila mu ruku na ránu.

„Dobrý?“ zeptala se a odtáhla ruku od zacelené rány. Velkokníže pomalu vstal, přidržuje se zdi. Pak se vrávoravě hluboce uklonil.

„Omlouvám se, že tak pozdě, ale nohy mě nechtěly nést,“ omluvil se Magdaleně.

„V pořádku. Teď musím dát zprávu Vzteklému Psovi, že jsem připravena na hlavní tribuně.“

Tleskla a z nebe sjel blesk do zbytku zhroucené věže.

„Jak zde již někdo určitě řekl, dnes je dobrý den na smrt. Ale na jejich.“ Rysy jí ztvrdly.

Zazněly trubky a celá armáda se dala do pohybu. Vzteklý Pes se svojí standartou udával tempo. Pomalu, aby koně nevysílil hned na počátku bitvy, zvyšoval rychlost.

Legie se začaly srážet do formací. Nejprve jedna, pak dvě, pak zase dvě, ale dál od sebe. Typický klín.

Koně už měli docela slušnou rychlost. Během několika vteřin byli na dostřel legionářů. Ti na nic nečekali a napnuli luky.

Zvedl se mrak šípů. Několik koní i s jezdci se svalilo, pár dalších přes ně přepadlo, ale ne tolik, kolik by odpovídalo tolika šípům, a i ti popadaní rychle vstali a zapojili se do útoku.

Legionáři přestali střílet. Pozvedli štíty a vytáhli meče.

Jízda sklonila kopí.

Ozval se třesk. Kopí a štíty se lámaly, meče začínaly pracovat. Praskot dřeva, třeskot železa o železo, řinčení koní a křik raněných bylo slyšet až na hradbách. Náraz byl obrovský, přesto ho legie ustály. Ale další a další řady se vrhaly na legie, přeskakujíce padlé a poražené. Koně využívali hromady těl jako přirozený val a vybíhajíce po něm skákali přímo do řad legií. Vojáci se zuřivě vrhali na Seleleky a párali jim vnitřnosti. Beze strachu ze smrti, s šílenou odvahou se jezdci stavěli na sedla koní a se sebevražednou touhou se vrhali přímo do středu legií. Koně bez jezdců se rozbíhali volně po krajině a jen rachot a řinčení zbraní bylo slyšet z centra bojiště. Bitva se jasně obracela ve prospěch Sadirovců. Obrovská přesila a velmi omezená zranitelnost jejich vojsk lehce převážila sílu a zkušenosti Seleleků. Jako vzteklí psi, vrhající se na divokého kance, se Sadirovci vrhali na obrovské Seleleky, hledajíce skulinky v brnění, ať už to byla mezera v plátování nebo štěrbina v průzoru helmy. Selelekové padali po desítkách a stovkách, zatímco Sadirovci vstávali i po těžkých ranách a znovu se vrhali do boje s neutuchající silou.

Pro Seleleky nastával soumrak. Nebylo kam uhnout, nebylo kde se zachránit. Obklíčeni padali jeden po druhém. Nakonec se rozlehl vítězný řev útočníků a na bojišti se pozvedly vítězné prapory pluků.

Na hradbách se také jásalo a objímalo. Všichni obránci sledovali bitvu a teď slavili. Drakul se objímal s velkoknížetem, zatímco pán z Neumětel seděl zase zády opřený o stěnu hradeb a šeptal: „Na den přesně.“ Pak usnul.

Magda opatrně sestupovala dolů po příkrých schodech cimbuří a vše začalo utichat. Lidé, kteří přežili, poklekávali nebo padali do prachu. Magda sešla dolů, postavila se před bránu a pozvedla ruce.

Brána se vyvalila z pantů.

„Kontroluj svoji sílu,“ zašeptala jí do ucha Pandora. „Stačilo jen otevřít.“

„No, stejně ji snad už nebude potřeba zavírat,“ odsekla nejistě Magda.

Dovnitř začalo vjíždět vítězné vojsko. V čele nadýmající se Vzteklý Pes, za ním další. Na kopích hlavy legionářů.

Všichni se nevešli, velký počet musel zůstat venku.

Vzteklý Pes vydal vítězný ryk a pak seskočil s koně. Poklekl před Magdou.

„Udělal jsem, co jste poručila, paní moje.“

„A zajatci?“

Vzteklý Pes se postavil a tleskl do dlaní. Kruh válečníků se rozestoupil a popostrkoval k Magdě asi dvacítku Mrazivých, svázaných provazy a s oprátkami okolo krku.

Magdě se zúžily oči do nenávistné čárky.

Vše ztichlo. Jako by v tu chvíli nenávist byla hmatatelná.

„Vím, co jste udělali mému lidu!“ Magdin hlas se rozléhal tak, že ho bylo slyšet na míle daleko. Lidé poblíž si zacpávali uši a těch pár lidí, kteří byli rozptýleni po okolí, se zastavovalo a sledovalo, odkud se hlas ozývá.

„Vyvraždili jste tisíce a tisíce našich lidí. Mužů, žen a dětí. Krutou a bolestivou smrtí. Nemáte žádný soucit, a proto nemáme soucit ani my. Připravte se na smrt.“

Ukázala na náměstí hradu.

Vojáci se okamžitě rozutekli a začali tam snášet vše, co našli. Během chvíle tam stála obrovská hranice. Pak na její vrchol vytáhli Mrazivé a řetězem je připoutali k velkému trámu.

Mezitím Magda stála s očima zavřenýma a soustředila se. Mezi zuby šeptala zaklínadla.

Vzduch nad Mrazivými zhoustl a začal se tetelit. Bylo ticho a pak najednou někdo na cimbuří vykřikl a ukázal k severu.

Nechápavě se otočili tím směrem. Přes hradby nic vidět nebylo.

Ale to už se i zvenku, kde tábořil zbytek vojska, začínaly ozývat výkřiky překvapení.

Lidé a vojáci vybíhali na cimbuří nebo ven podívat se, co se děje. A když to uviděli, zůstali v úžasu stát.

Nad obzorem byla vidět obrovská hranice a na ní asi dvacet Mrazivých, přivázaných řetězem k jednomu trámu. Děsivé divadlo se táhlo snad stovky mil do stran a muselo být vidět ve všech koutech země.

Pak se u hranice objevila Magda s hořící pochodní. Hodila ji na hranici a ta během několika minut vzplála.

Ozval se řev upalovaných Mrazivých. Lidé se krčili před děsivým divadlem. Přesto s otevřenýma očima sledovali Magdu, jak stojí u hranice. Ta se sehnula pro něco k zemi. Pak zvedla hlavu jednoho ze Seleleků, která spadla z nějakého kopí. Pozdvihla ji tak, aby jí všichni viděli do obličeje.

„Tak skončíte všichni!“ ozval se její hlas.

Potom hlavu hodila do ohně.

Nádvoří hradu se vyprázdnilo. Žár hranice a smrad spálených těl vyhnal každého ven, před hradby. Magda se procházela, nic si nevšímajíc zvědavých pohledů z okolí.

Na rameni jí přistál sokol. Podezřívavě sledoval Vzteklého Psa, stojícího opodál, a klapaje zahnutým zobákem, něco šeptal Magdě do ucha.

„Vzteklý Pse!“ zavolala Magda.

Okamžitě přišel.

„Odpočinuli jste si?“

„Paní, těch pár hodin…“

„Tak do sedel. Mám zprávu, že kolona zajatců míří směrem na sever. Předběhněte je a u hradu pána z Neumětel je osvoboďte. A opatrně. Je mezi nimi i král Kleofáš.“

18

Kolona zajatců padala vyčerpáním.

Jenom biče Seleleků je nutily k pochodu. Bez zastávky, bez oddechu je hnali na sever.

Vyděšení a vystresovaní Mraziví se nedokázali dohodnout, co se zajatci. Od hrůzného divadla na obzoru uběhlo několik dní a nervozita a strach dostupovaly vrcholu. Selelekové zmateně pobíhali a poslouchali protichůdné rozkazy. Jejich tupé mozky nedokázaly pochopit, že někdo mohl upálit jejich pány a mávat s hlavou jednoho z nich. Zvědi, kteří byli vysláni, aby potvrdili, nebo vyvrátili ono hrůzné divadlo, se nevrátili.

Pomalu se blížili k hradu pána z Neumětel. Tedy spíš k jeho ruině.

Byl to první hrad, který padl, když znovu vstoupili na Sadiru. Nesmiřitelnost a odvaha obránců je tehdy rozzuřila natolik, že pobili všechny zajatce, které se jim podařilo pochytat. A pak další a další hrad. Zdržovalo je to a Ledová královna byla rozčilená. Mnohokrát od ní přišla zpráva, jízlivý dopis, plný urážek a posměšků.

A teď přišli o větší část vojska. Druhá část bojovala v Chánově říši. Okamžitě tam byl vyslán posel s rozkazem k návratu.

Dvacet Seleleků pohánělo stovku otroků k většímu spěchu. Dva Mraziví, kteří veleli legionářům, se mezi sebou dohodli.

Upálí zajatce v tomhle posledním hradě. Jako pomstu té čarodějnici, která zabila jejich druhy. Stejně je zajatci jenom zdržují.

Královna chtěla zajatce, aby utišila řeči o velké porážce, která postihla legie před rokem. Aby ukázala, že se nic nemůže postavit síle Poslů Mrazu a síle legií. Aby ukončila ten malý vzdor, který začínal v otrocích doutnat.

Přesto se Mraziví rozhodli ji neposlechnout.

Projeli vyvrácenou branou do hradu. Na nádvoří shromáždili zajatce do houfu.

„Obsypte je dřevem. Ale ne moc dřeva. Chci, aby tu zůstaly ohořelé a spálené mrtvoly. Nechci, aby to shořelo až na prach. Jasný?!“ poručil jeden Mrazivý Selelekům svým chrchlavým jazykem.

Selelekové se rozběhli. Zbytek svázal zajatce dohromady. Kymáceli se, jak se snažili ulevit bolavým nohám, ale provazy je pevně držely pohromadě.

„Tak. Konec cesty, Výsosti.“ Žabák, který cestou podpíral Kleofáše, se smutně pousmál. Kleofáš, jenž stál trochu bokem k němu, otočil hlavu. Chvilku sledoval Žabákovu zjizvenou tvář a pak pokývl.

„Vždycky, když jsem slyšel ty řeči rytířů, že nechtějí umřít vleže v posteli, kroutil jsem hlavou a přál jsem si pravý opak. Umřít v požehnaném věku v peřinách. A vidíte. Osud si divně zahrává. Umřu vestoje.“

„Dělali jsme, co jsme mohli. Jak je Marii?“ Žabák se otočil od krále a snažil se podívat za sebe.

„Na sepsi neumřu,“ ozvalo se za ním, „a ten zbytek šípu už nemá cenu vytahovat. Doufám, že se udusíme kouřem dřív, než nás dostihnou plameny.“ Chvilku bylo slyšet polykání slz. Pak se Marie znovu ozvala. „Hrozně se bojím ohně.“ Hlas se jí třásl. „Bratr vždycky říkal, že než se nechat zajmout, to se raději zabije.“

„Bojoval statečně,“ zkusil ji povzbudit Kleofáš. „Všichni jsme bojovali statečně!“ Pak zvýšil hlas. „Jsem na vás na všechny hrdý! A nejenom já. Neudělali jsme hanbu svojí zemi a to, že teď zemřeme, není vinou naší slabosti nebo zbabělosti, je to kvůli obrovské přesile, které jsme museli čelit! A věřím, že pro každého z nás je v posmrtném životě čestné místo u stolu těch největších válečníků! A proto teď, když nadchází naše poslední hodina, nebudeme bědovat, ale hrdě plivneme svým nepřátelům do očí!“ Zmlkl a snažil se sledovat okolí.

„Ať vítr si sviští, ať prach nám v oči žene. My jdeme dál, jdem dál!“

začal si zpívat starou vojenskou píseň.

„Ať obloha praská, my věrni zůstaneme, a jdeme dál, jdem dál!“

„Ať Smrt hází kosou, ať Ďábel pěstí mlátí, jdeme dál. Jdem dál!“

začali se přidávat ostatní.

„Ať cesta se kroutí, ať v temnotě se ztratí. JDEM DÁL! JDEME DÁL!!!!“

Zpěv bylo slyšet čím dál silněji. Další a další zajatci se přidávali a nakonec se hlasy slily do velkého chorálu.

Další a další sloky se vršily v této písni o tisíci verších, kterou každý voják dobře znal.

Selelekové se zastavovali v nošení dříví a i oba dva Mraziví ztuhli nad vzdorem a drzostí zajatců. Pak se jeden z nich pohnul a sevřel rty ve vzteklém úšklebku.

Nenáviděl tuhle planetu. Nenáviděl její vzdor. Nenáviděl otroky. Od loňské porážky měl pocit, že i obyčejní otroci se mu začínají vysmívat. Už nekoukali tak poníženě do země, už se neklepali strachy jako dřív, když prošel kolem. Když se otočil, kolikrát viděl, že ho pozorují. Když je zabíjel, nechodili jako ovce na porážku, tak jako dřív, ale zatínali pěsti. Odplivovali si před ním.

A za to může tahle planeta. Její zajatci přinesli tuhle nemoc mezi ostatní.

A šířilo se to jako mor. Zmizeli dva Selelekové a jeden Mrazivý na Benetnaši. Někdo poškodil píšťalky na Etaminu, takže místo aby to draka zabilo, jen ho to rozzuřilo. Dva Seleleky zasypala chodba na Lucidě.

Vztekle vytrhl Selelekovi pochodeň a udělal několik kroků ke hranici. Do prsou ho něco udeřilo a najednou měl pocit, že nemůže dýchat. Překvapeně se podíval dolů.

Viděl jen opeřené konce šípů.

Ruka s pochodní mu ztěžkla a pochodeň mu vypadla. Pomalu se kácel na kolena a sledoval překvapené obličeje zajatců.

Nenáviděl je. Nenáviděl tuhle planetu.

Najednou se setmělo a obloha spadla na zem.

Vzteklý Pes odkopl pochodeň dál od hranice.

Okolo leželi Selelekové a Mraziví, víc podobni dikobrazům než lidem.

Vylezl na hromadu dřeva a přeřezal lano, které poutalo zajatce.

Ti se začali kácet. Procházel mezi nimi. Lehce se uklonil Kleofášovi, který seděl na zemi. Sklonil se nad ním.

Kleofáš měl hlavu Marie ve svém klíně a jemně ji hladil po vlasech.

„Jak jí je?“ zeptal se a podíval se na zbytek šípu v jejím rameni.

„Omdlela.“

Vzteklý Pes vstal a zamával vzhůru.

„Dělej, dělej,“ šeptal vztekle. Na rameno se mu usadil sokol.

„Okamžitě leť za Magdalenou. Ať se přestane vytahovat před vesničany a okamžitě se sem dostaví. Že ji tu nutně potřebuji. Kdyby něco namítala, tak že jde o Marii.“ Sokol se vznesl. „A mimochodem,“ zavolal za ním Vzteklý Pes, „pořád máme spolu nevyřízené účty.“

* * *

Mordechaj přišel k bažině.

Nevěděl přesně, kam se má dostavit, protože skoro vůbec z budovy nevycházel, ale jeho zvědové zhruba znali místo, kam chodil Nik a Kay s Matějem.

Když včera večer přišel jeden ze sběračů a oznámil mu, že ho odchytila zahalená postava a předala mu balíček s tím, že ho má doručit pouze jemu a vzkázat, aby se zítra hned po doručení dostavil, nemusel ani balíček otvírat, aby věděl, o koho jde. Přesto ho zvědavost přemohla a balíček rozbalil.

Byl prázdný.

Opatrně si přičichl. Voněl po bahnici.

Jako důkaz to stačilo.

Proto ráno, když se otevřela brána, se důstojným krokem vydal k bažině.

Nik už tam čekal. Z hadrů měl přešité vzdušnější kimono a přes obličej lehký šátek.

Přesto ho Mordechaj hned poznal.

„Niku?“ oslovil ho otázkou. „Myslel jsem, že jsi mrtvý.“

Nik se pousmál. „Jsem živý a jdu splnit svou část dohody.“

Mordechaj se po očku podíval. „Našel jsi cestu ven?“

„Ne tak úplně, ale našel jsem cestu k přežití.“ Nik někomu ve vodě zamával. Pak vzal Mordechaje za ruku a odvedl ho hlouběji do bažiny. Chvilku kličkoval, než našel cestu. Nad vodou na pevném laně viselo sedátko. Lano se ztrácelo v mlze.

„Sedni si,“ poručil Nik Mordechajovi. Ten na okamžik zaváhal a pak si sedl do připravené sedačky. Nik ho pro jistotu přivázal a pak se pověsil za konec liány visící volně vedle.

Nahoře kus dřeva udeřil do jiného a Matěj začal točit rumpálem primitivního výtahu.

Mordechaj počal stoupat nahoru. Pevně se držel lana a bylo vidět, jak je nejistý. Pak zmizel v mlze.

Nik udělal několik kroků stranou a chytil se žebříku. Začal lézt vzhůru. Přestože se snažil, musel odpočívat, a tak se dostal nahoru až hezký čas po Mordechajovi.

Vystoupil na větev a vydal se dál až úplně nahoru. Protáhl se tunelem a sluneční světlo ho oslnilo. Chvilku nechal oči zavřené a pak je opatrně pootevřel.

Mordechaj seděl ve stínu chatrče a krmil se pečeným masem.

„Chutná?“ zeptal se Nik.

„Nic lepšího jsem nejedl,“ kývl hlavou Mordechaj „A ani jsem neviděl nic krásnějšího,“ ukázal na krajinu okolo.

Nik se rozhlédl. I on se na chvíli zahleděl do úžasné scenérie okolí, zcela odlišné od šedobílé mlhy pod nimi.

„To nic není, ale v noci je to nádhera,“ pochlubil se. „Dva zářící měsíce a tisíce, co tisíce, milióny hvězd.“

„Upíři tu nejsou?“

„Ne. Bál jsem se, že tu budou, ale nahoru nelítají. Mám pocit, že za to můžou takové malé sovičky, které je tu v noci chytají.“

„Zvláštní příroda,“ pokýval hlavou Mordechaj. Nik si přisedl a vzal si kousek masa.

„Promiň, že jsem nepočkal, ale nedalo se odolat. Co to je?“ Mordechaj si nacpal další kus masa do úst.

„Nevím. Asi králík.“

„Není to krysa?“

„Vypadalo to jako králík. Ale běhá tu i něco jako srnky a jeleni. Mají jinačí nohy, ne tak úzký kopýtka jako na Sadiře.“

„Nikdy jsem nebyl na Sadiře.“

„To nic.“

„Je to tu krásné. Jsem rád, že jsi mi to ukázal.“

„Nechci ti to ukázat. Vzal jsem tě sem proto, abych ti zachránil život. Abys tu zůstal.“

Mordechaj mlčel a sledoval krajinu. Pak si povzdechl.

„Je to tu krásné, ale nemůžu tu zůstat. Mám dole svoje lidi.“

„To není problém. Uživíme je tady nahoře. Je tu světlo a teplo, takže už jsme začali zkušebně sušit houby tady. A šťávou z lišejníku je zbavíme jedu. Tahle planeta uživí všechny otroky.“

Mordechaj se smutně podíval na Nika.

„Přemýšlel jsi o tom?“ zeptal se ho.

„Jistě. Je tu pár tisíc otroků. Uživí se tu úplně jako nic. Založíme novou kolonii, nový svět.“

„A jak to chceš udělat?“

„Přemůžeme dozorce a pak se odstěhujeme na stromy.“ Nik zaváhal a začalo mu to docházet.

„A co se stane pak?“

„Co pak… No… Budeme tu žít…“

„A až Mraziví zjistí, že otroci z Benetnaše zmizeli?“

„Nenajdou nás. Pošlou další otroky.“

„A ti zmizí taky. Tak pošlou Seleleky, aby vypátrali, co se děje. A dřív nebo později to zjistí. A znáš je. Pak se nahoru dostanou, tak jako tak. A jak se jim ubráníš? Luky a šípy proti brnění? Se železem se musí bojovat železem. A kde tady seženeš železo? A navíc, když přestane Benetnaš dodávat houbu, co si myslíš, že se stane s otroky na jiných planetách? I kdyby Mraziví tentokrát opravdu chtěli, neuživí je. Ne, Niku, takhle lehce to nepůjde.“

Nik přemýšlel. Pak sklonil hlavu.

„Máš pravdu. Byl jsem posedlej osvobozením, že jsem nemyslel na nic jinýho.“

Chvíli bylo ticho.

„To neznamená,“ pokračoval Mordechaj, „že nemůžeme nějaké otroky zachránit. Vždy jen několik vybraných jedinců. A třeba pomoci i jinak.“

„Jak jinak?“

„Víc hub, sem tam nějaké maso, myslím, že když budeme opatrní, třeba se nám podaří i na něco přijít. Ale oba dva světy na Benetnaši musí zůstat zachovány. Jak ten horní, to nebe, tak to peklo dole. Alespoň do té doby, dokud tu budou Mraziví vládnout.“

* * *

Z ledového tunelu se vynořil Vzteklý Pes a několik vojáků.

„Co se děje?“ Magda si prohlížela jeho začouzenou zčernalou tvář.

„Ta zeď je neprorazitelná. Bušíme do ní, ale ani se to nehne. A nahoře mají malá okýnka, ze kterých na nás lijou něco, co se přilepí na kůži a hoří a hoří. Přišel jsem už o sedm nesmrtelných.“

„To je dračí oheň.“ Velkokníže Grigorij Něvský vyšel ze stanu. „Vyřezávají to z volat ohnivých draků. Jakmile se to dostane na vzduch, tak to začne hořet a hoří to a hoří…“

„Jak to víš?“

„Zkoušeli to na otrocích,“ odplivl si velkokníže.

Bylo ticho.

„Horem se nedostaneme? Myslím hradem,“ zeptal se Šáh.

„Ne. Zničili a zapálili hrad. Rozpustili všechen led a teď je tam vrstva ledu a teprve pod ní jsou zasypané vchody do podzemí. Trvalo by to stejně dlouho jako kopat novou cestu.“

Magda se zamračila.

„Už po nás ani nestřílí,“ pokračoval Vzteklý Pes. „Vědí, že je to jen mrhání střelivem. Buď se snaží nás upálit, nebo rozsekat na kusy, popřípadě zajmout.“

„Jestli můžu doporučit, nechte se raději rozsekat, než zajmout.“ Velkokníže si vzal ze stolu nedopitou sklenici vína, chvíli ji sledoval přes slunce a pak se napil.

„Slyšel jsem, jaké je u Mrazivých otročení.“ Vzteklý Pes nalil ze džbánu dvě další číše. Jednu podal Šáhovi a druhou si nechal.

Šáh kývl na poděkování a neobratně se napil.

„Tu ruku vám můžu dát dohromady,“ kývla Magda bradou směrem k Šáhovi.

Harum–al–Rašid sklonil hlavu a sledoval pahýl.

„Ne. Děkuji, ale nechci.“

Magda zvedla v údivu obočí.

„Když jsem byl malý,“ pokračoval Šáh, „vždycky jsem postával u obrazů svých předků. A nejvíc jsem obdivoval ty, kteří měli nějaké znamení boje. Ukazovalo to, že opravdu za svoji říši bojovali a neváleli se doma. Mého prapradědečka rytíři v zajetí oslepili a pak ho za výkupné prodali zpět. Na obraze je s páskou přes oči. Jeden z mých předků je vyobrazen, jak je samá jizva. A další z nich má jizvu přes celý krk, jak se ho jeden barbar snažil podříznout. Tehdy mého prapředka zachránil šátek, který měl okolo krku. Ten šátek s krví je stále na jedné standartě u mě v paláci.

Až budou moji potomci obdivovat můj portrét, nebudou se koukat na řády a vyznamenání, ale na pahýl mojí ruky, a chůva jim bude dojatým hlasem vyprávět, jak jejich pradědeček hájil zemi před největším nebezpečím, které jí kdy hrozilo.“

Chvíli bylo ticho a všichni přemýšleli o Šáhových slovech.

„No, ženatej už jsi,“ mávl rukou Vzteklý Pes, „tak tu ruku už zase tolik nepotřebuješ.“

Pandora vyprskla a mužské osazenstvo se dalo do smíchu. Magda zrudla.

Šáh vzdychl. „Tcháne, kdysi jsi ke mně lezl po kolenou, a teď mi dokonce tykáš! Ó časy! Ó mravy!“ posteskl si.

„Vše se změnilo. Svět už není takový, jako kdysi. Knížata jsou skoro všechna po smrti. Chán zemřel pod palicemi Seleleků. Ze starých korunovaných hlav jste tu jen vy,“ kývl Drakul hlavou k Šáhovi. „No, a za druhou stranu je tu mladý Kleofáš. A ten je, zdá se, někde v trapu s Marií.“

Pandora se podívala na Magdu. Ta sklopila hlavu.

„Moji synové padli na svých hradech,“ nalil si číši pán z Neumětel. „Zůstal jsem z našeho rodu sám. Já, který jsem si tak přál neumřít v posteli.“

Bylo ticho. Každý přemýšlel nad těmi, co odešli.

„Dost kňourání,“ dorazil Drakul sklenici. „Musíme dokončit úkol. Vyhnat Mrazivé.“

„I když na ně vrhnu všechno, co mám, jen se rozmačkají o stěnu té jejich pevnosti.“ Vzteklý Pes odevzdaně pokrčil rameny.

„Ale Magda minule tu zeď rozbila.“

„Tehdy byla ta zeď ze dřeva. Tady se oheň od kamene odrazí, možná jen ožehne první vrstvu.“

„Tenkrát jsi ale říkala, že to někomu narveš do chřtánu a uvolníš. Kdyby se to podařilo uvolnit v té bráně….“ Pandora stále sledovala Magdu.

„Nik měl jednou knihu, kde se pojednávalo o nějakém prachu, prý se tím ničily hradby. Tohle by mohlo mít podobný účinek.“ Magda se zamyslela.

„Co je na to vše potřeba?“

„Jen oheň, hodně ohně. A malá skleněná lahvička.“

Stála v tunelu. V dálce se tyčila zeď, která bránila vstupu. Jen malá okénka nahoře ukazovala, kudy obránci lijí dračí oheň na útočníky.

Nejistě sledovala otvory.

„Musím řídit její let až do konce. A pak to uvolnit,“ otočila se na Lokiho.

„Nebudeš mít žádný čas,“ kývl hlavou. „Pokud jen uklouzneš, tak tě sežehne tvůj vlastní oheň. Musíš to stihnout. Sama jsi říkala, že na teleportaci potřebuješ více času.“

Podívala se do postranní chodby.

„Celý tunel se sesype.“

„To je pravděpodobné. Ale je to jediná možnost.“

Sáhla do kapsáře a vytáhla malou baňku. Opatrně vysypala její obsah do dlaně.

Malá kulička ohně visela několik centimetrů nad její dlaní a temně žhnula.

„Jděte!“ poručila.

Zmizeli v postranní chodbě. Sledovala je pohledem a srdce jí bušilo. Počítala kroky.

Tři kroky do postranní chodby. Proběhnout brankou, kde již čeká voják, a okamžitě za ní strhne ledovou lavinu. Společně pak proběhnou dalšími dveřmi, kde je čeká to samé. A pak ještě jedna.

Celé tři dny shromažďovala oheň z obrovské hranice, kterou ke konci živili vším možným. Když už nebylo co spálit, rozhodli se, že to stačí.

Mezitím nechal Loki vyhloubit v ledovém tunelu postranní odlehčovací prostory. Byly směrovány do šikma a vedeny ven na povrch. Tam čekalo připravené vojsko.

Stočila pohled zpět. Zeď z obrovských kvádrů o poznání jasněji vystupovala ze skály, ve které byl vstup k bráně mezi světy. Poslední obranná linie Mrazivých na tomto světě.

Led okolo roztál a dole ležela zledovatělá břečka zbytků obléhacích strojů, spálených těl, beranidel a jiných věcí. Shora prosvítalo světlo a ozařovalo zeď.

Nahoře se ještě stále držel kouř a vystupoval otvory v ledu až na povrch. Několikrát se zkusili prokopat i horem, ale trvalo by to mnoho dní a za tu dobu by Mraziví mohli podniknout bezpočet protiakcí.

Jediná cesta vedla nyní přes tuhle zeď z obrovských kvádrů.

Zvedla ruku s ohnivou koulí před oči a pomalu ji natáčela. Když byla koule nastavena na jeden z malinkých otvorů ve zdi, lehce foukla.

Koule se pomalu rozletěla směrem ke zdi a nabírala rychlost. Sledovala její let a silou mysli opravovala trajektorii.

Nesmím zpanikařit, nesmím ji uvolnit předčasně, umiňovala si.

Koule zmizela v díře.

„Teď,“ pomyslela si a uvolnila pečeť, která držela oheň.

Země se zatřásla a ozval se obrovský výbuch. Proti ní se začala valit stěna ohně.

Skočila stranou a proběhla brankou. Za ní se ozval praskavý zvuk, jak voják podtrhl lešení, a dolů se začaly valit ledové kvádry.

Nezastavovala se a proběhla další brankou a pak další.

Zahnuli do další chodby.

Země se chvěla a ze stropu se sypal sníh a led.

Rychle šplhali po sněhových schodech nahoru. Trvalo to jen pár vteřin.

Nahoře se v úžasu zastavili.

Před nimi se do výše několika metrů tyčily desítky sloupů ohně, které pomalu uhasínaly.

Záře prosvětlovala okolí a zbarvovala ho žlutočerveným nádechem. Dým se valil z míst, kde už plamenné fontány uhasly.

Do toho se kupředu ke skále, která teď byla obnažená, hrnuly tisíce malých postaviček s vlajkami jednotlivých pluků, brodíce se rozmoklým sněhem.

„Nepřehnali jsme to?“ zeptala se Lokiho, který stál vedle ní.

„Nevím,“ zakroutil hlavou. „Ale v každém případě to byla úžasná podívaná.“

První postavy vojáků začaly mizet v trhlinách před branou. Až k nim doléhal křik, kterým si muži dodávali odvahy.

„Teď už je to na Vzteklým Psovi. My jdeme slíznout tu smetanu.“ Drakul se zvedl a vyklepal plášť, na kterém seděl.

Ostatní ho napodobili a vyrazili k bráně.

19

Pomalu procházeli chodbami podzemní pevnosti Mrazivých.

Ledová brána k tunelu na Sadiru byla ohořelá a vyvalená ven, velké kameny zčernalé a rozházené po sále i v tunelu, jak je mocný výbuch rozmetal po okolí. Zčernalá a spálená těla Seleleků už napadla žravka a obalovala je, vydávajíc svoji typickou světélkující barvu.

Místy bylo kluzko, jak po požáru v horních patrech roztál sníh a zde mrzl v led.

Pomalu šli stále níž. Nacházeli zde Seleleky, Mrazivé, ale i hloučky otroků, ztuhlé a tiché, jak ostatně smrt tichá dokáže být. Magda se opatrně sklonila nad dvěma otroky, kteří byli pevně spolu spojeni v objetí, když je proklál meč Seleleka nebo Mrazivého. Magdu v tu chvíli napadlo, že dívka se jmenovala Lisana a mladík Rian a že se spolu znali od dětství. Do očí se jí vhrnuly slzy a musela se rychle otočit, aby to nikdo neviděl. Stejně tak se otáčeli i ostatní.

Přišli do místnosti, kde dřív otroci bydleli. Zde bylo mrtvých nejvíce. Vyvrácený kotel, plný zmrzlé polévky. Hromady mrtvých.

Velkokníže Grigorij Něvský procházel opatrně mezi mrtvými a občas se nad nějakým sklonil. Když se narovnal, v očích měl slzy a neukrýval je.

Nikdo nemluvil. Někteří měli zatnuté pěsti.

Došli až do nemocnice. Doktor ležel na nějakém pacientovi, jak se ho snažil v poslední chvíli krýt svým tělem. Hlavu měl rozbitou a zčernalá krev zaschla na těle toho, koho se marně snažil ochránit.

Magda se otočila k Vzteklému Psovi.

„Vyvezte je,“ poručila. „Opatrně je vyvezte někam, kde jsou louky a roste tam tráva a tam je pohřběte. A sežeňte písaře. Ať to vše sepíšou pro budoucí generace. A požádejte velkoknížete, ať identifikuje každého, koho bude znát. Jména, světy a tak dál. Nemělo by se na ně zapomenout jako na otroky beze jména.“ Kývla hlavou a šaty, které měly barvu noci, na ní potemněly ještě více. Slzy, které na ně dopadaly, vybuchovaly v malých světelných gejzírech a drobné kapičky zářily jako malé hvězdy.

Vzteklý Pes sklonil hlavu.

„Tohle je, kurva, ten nejtěžší úkol, co jsem v životě dostal, moje paní,“ zašeptal.

Pomalu se vraceli nahoru. Dorazili k bráně mezi světy. Byla temná a neprostupná.

Stáli tam před ní.

Magda se otočila na ostatní.

„Pokud bránu neotevřeme, zabijou takhle všechny ostatní. Nemyslím, že se jim nějaký jiný svět dokáže ubránit. Jsme jediná šance pro potomky lidí.“

„Pobili schválně všechny otroky, abychom nemohli od nich zjistit heslo.“

„Ne,“ zakroutil hlavou velkokníže. „Pobili všechny otroky, protože je pobít chtěli. Pobili je z nenávisti k nám, pobili je z touhy po pomstě. Pobili je jen proto, že jsou to Mraziví.“

„Najdeme cestu na jiné světy. Prohrabeme každý kousek celého našeho světa. Prohlédneme každou knihu, jestli tam není nějaká zmínka, nějaký návod. A potom vstoupíme a osvobodíme Ahonika a ostatní otroky.“ Drakul obcházel bránu kolem dokola.

„Myslíš, že Nik žije?“ zeptala se Magda.

„Určitě.“ Drakul se lehce pousmál. „Možná někde brousí svoje okovy v nějaké kobce, možná kope tunel z nějakého vězení, možná organizuje vzpouru otroků. Možná žere trávu a okusuje kůru stromů, ale žije. A rozhodně nesedí někde na zadku, z každé strany ženskou, a necpe se nějakýma pochoutkama.“

* * *

V té době Nik seděl na zadku, z každé strany ženskou, a cpal se něčím, co vypadalo jako třešeň, vonělo jako třešeň a chutnalo jako třešeň.

Kay ho zamračeně sledovala.

„Naroste ti pupek.“

„No a?“

„Nebudeš moct slézt dolů.“

Zvedl ruce dlaněmi ke Kay. „A co tam budu dělat? Vše jde tak, jak má. Pomalu se rozrůstáme. Mordechaj posílá lidi a zprávy. Tak proč bych chodil dolů?“

„Myslela jsem, že chceš bojovat.“

„A s kým? Mraziví sem nechodí. A k nim se nedostanu. Není tu nikdo, kdo by uměl otevřít bránu. Není tu klíčník.“

Matěj si nacpal několik třešní do pusy a zamyslel se.

„Niku, s tím čarováním...,“ řekl po chvíli.

„Co je s ním?“

„Ty jsi říkal, že ti vzali schopnost čarovat.“

Kývl hlavou. „Vzali mi možnost vlády nad hmotou. Prý nevratně.“

„Ale původní krev máš.“

„To mám.“

„Takže otevřít bránu bys mohl. To není práce s hmotou.“

Nik se zamyšleně podíval na Matěje. „Víš, že máš možná pravdu? Teoreticky bych bránu otevřít měl,“ zamyslel se, „ale jak se k ní nepozorovaně dostat?“

Kay se podívala na misku třešní. „Malý kousek bahnice v polívce přivodí sny na dlouhou dobu.“

„Myslíš jako…“

„Jo.“

„Museli bychom je uspat všechny.“

„Stačí dozorce. A ti si svoji porci nenechají ujít.“

„Ale všichni otroci polívku nedostanou.“

„Ale dostanou. Co se stane, až usnou dozorci? Začne se brát polívka bez přídělu.“

„Kdyby se poblíž objevilo hodně hub, aby se dostala polívka na všechny… Nějak udělat se to dá. Hub na polívku tu máme také dost. A misek upletených z lýčí a vysmolených pryskyřicí tu můžeme udělat také hodně…“

„Muselo by se to promyslet.“

„A hlavně vědět, co je klíč. Všiml jsem si, že k otvírání brány se neříká Benetnaš nebo Sadira, ale že má jiné jméno. Něco jako omega thasea tři.“

„Musíme najít někoho, kdo to dobře slyšel a zapamatoval si to.“

„A co až otevřeme bránu?“

Nik si vzal třešeň a pootevřel ústa. „Až otevřeme bránu?“ Skousl. „Dobudeme vesmír.“ Šťáva z třešně vystříkla a zbarvila mu rty do krvava.

Tomáš Dušek

Čaroděj III. – Hlavní mezi truchlícími

Ilustrace na obálce: Nikola Dušková

vydal: Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Pokud jste využili možnost stažení této knihy zdarma a líbila se Vám, zvažte prosím dobrovolný příspěvek autorovi. Zda a kolik přispějete je pouze na Vašem rozhodnutí. Případným příspěvkem podpoříte autora v další tvůrčí činnosti.

QR kód pro rychlou platbu najdete na následující straně (zde předvyplněnou částku 100 Kč si můžete libovolně upravit).

Údaje pro ručně zadanou platbu - číslo účtu: 2702070686/2010,  variabilní symbol: 1003

Série Čaroděj pokračuje čtvrtým dílem, nazvaným Muž bez tváře.

Stahujte na http://www.mojeknihy.eu/

Kopírování a šíření této knihy je možné pouze za podmínky, že bude zachována jako celek a bude sloužit k vlastní četbě soukromým osobám. Jakékoli úpravy či jiné způsoby využití této knihy nebo její části bez souhlasu autora nejsou povolené.

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19