2014

Copyright © 2014 by Tomáš Dušek

Copyright obálka © 2014 Nikola Dušková

ISBN 978-80-87901-15-1

ISBN 978-80-87901-16-8 (EPUB)

ISBN 978-80-87901-17-5 (MOBI)

1

Nastal večer. Seděl před chatou a opékal ryby na dřevěném uhlí. Nad hlavou nebe plné hvězd, před sebou šumění moře.

Co by si víc mohl přát?

Ještě ženu, se kterou by mohl prožít život.

Jedna by tu byla. Ale s tou byl jaksi problém.

Podíval se na ni. Pobyt na čerstvém vzduchu jí svědčil. Boláky zmizely a slunce vyhladilo jizvy po nich. Stejně tak zmizela příšerná bledost. Vlasy už jí dělaly zase hustého ježka. Bolest kloubů, na kterou si ze začátku stěžovala, zmizela. Lidské tělo se dokáže rychle vzpamatovat.

Všimla si, že na ni hledí, a přitáhla si plášť více na tělo.

Otočil se zpět a pozoroval světélkování moře.

Zahaluje se. Přitom ji viděl bez oblečení několikrát.

Ženy.

Uslyšel šustění písku. Otočil se tím směrem. Vytvářela malé víry v písku na pobřeží. Tři malá tornáda běhala po pláži, občas zajela do moře a změnila se z písečných ve vodní.

Nechal ji být. Někdo se svojí moci lekne, ale ona naštěstí mezi tyhle typy nepatřila. Byl rád, že cvičí.

Šustění utichlo. Otočil se k ní. Měla prst na rtech.

Někdo přicházel. Zakázal jí dělat kouzla, pokud by ji mohl někdo vidět. Zatím ho poslouchala. Zatím.

Přehodila si kapuci od pláště na hlavu. Za chvilku uslyšeli kroky.

Jeden z místních rybářů donášel ryby a ovoce. Když uviděl ryby na rožni, zarazil se.

„Tak ses přece jenom naučil rybařit?“ podivil se.

„Náhoda,“ ukázal Nik hlavou na koš plný ryb, které sesbíral na dně, když mu ukazovala kouzlo s rozevřením moře.

Rybář si dřepl ke koši a prohlížel si ryby.

„Zajímavé,“ bručel si pod vousy, „to je velká náhoda. Tady ryby nikdy neberou. Jsou tu proudy, které trhají sítě a…“ Zarazil se.

„Tak proto jsi mi prodal tu chatu?“ zvedl Nik tázavě obočí.

Rybář mlčel a kousal se do rtů.

„Aspoň vím, že nejsem tak neschopnej, jak jsem si myslel.“

„Ty, Niku… Nezlob se. Já tě vezmu k sobě na loď a ukážu ti, jak se chytají ryby.“

„K čemu mi to bude, když tady ryby neberou,“ zavrčel na rybáře.

„No, nevíš, kdy se ti to bude hodit. Stejně jsi říkal, že potřebuješ hlavně mořský vzduch, aby se tvoje paní vzpamatovala,“ usmíval se rybář provinile.

Mávl rukou. „Máš pravdu. Ukaž, co jsi donesl.“

„Ovoce, zeleninu, hmm, no, ryby, tak jako vždycky.“

„A to ostatní?“

„Jo, malej kotlík, dřevěné uhlí, bylinky, jak sis objednal. On je problém, že já neumím číst, a lékárník říkal, že píšeš hůř než doktor.“

„A knihy?“

„Nic. Nejsou nikde žádný. Niku, ty jsi doktor?“

„Nejsem.“

„Škoda.“

„Proč?“

„Udělala se mi na zádech taková boule.“ Rybář se lehce nahrbil.

„Ukaž mi to.“

Sundal košili a nastavil záda.

„Mag, pojď sem!“ zavolal Magdalenu.

Přišla blíž a sledovala.

„Je to zánět,“ ukázal na postižené místo, „máš tam kus něčeho, okolo čeho ti to hnisá. Nebodl ses něčím do zad?“

„Lehnul jsem si na mořského ježka.“

„To bude ono. Zůstala ti tam bodlina. Musím to rozříznout a vytáhnout ji. Mag, dones, prosím, vodu a ten malý nožík. A sušený jitrocel.“

Zvedla ruku nad ránu. Chytil ji za zápěstí, podíval se jí do očí a zakroutil hlavou.

„Běž!“ poručil.

Než přišla, rozdělal větší oheň, aby lépe viděl.

„Co je jinak nového?“

„Ale, ani se neptej. Válka se znovu rozhořela. Byli u nás zase verbíři. Nabízejí už dost peněz a berou i desetiletý kluky. Vždyť ti ani neunesou meč. Šáh přišel o severské legie v průsmyku Beznaděj, to prý je někde za mořem. To jim způsobil ten zatracenej Loki. A Pandora zase zavedla Šáhovy vojáky do bažin. Už to vypadalo, že bude konec války, když najednou král Fox nečekaně umřel. Říká se…“

„To všechno vím, něco nového?“

„Nic.“

„Hele, mám nůž u tvých zad. Poznám, když mi někdo neříká pravdu.“ Nik lehce zmáčkl bouli na rybářových zádech.

„Auvajs! Ptali se na vás.“

„Kdo?“

„Šáhovi vojáci.“

„A co chtěli?“

„Nevím, jenom se vyptávali.“

„Určitě to byli Šáhovi vojáci?“

„Poznám je snad. Od té doby, co Šáh zabral knížectví a nechal popravit knížete, jsem je viděl hodněkrát.“

„Dobrá, věřím ti. Teď to trochu zabolí.“ Nik zajel špičkou nože do rány.

„Auvajs!“

„A je to. Zasypu ti to jitrocelem. Nech to na vzduchu, samo se to vyhojí. Tady máš tu bodlinu. Vyskočila hned, jak jsem to rozříznul.“

„Díky, Niku. Hele, s těma rybama mě to mrzí.“ Rybář držel bodlinu mezi prsty.

Mávl rukou.

Chvilku ještě klábosili a pak rybář odešel.

Seděl a koukal do plamenů.

„Proč jsem nesměla použít kouzlo?“ Magda zvedla ruku a oheň se víc rozhořel.

„Z několika důvodů. Ošetříš takhle jednoho a zítra je tu celá vesnice. Každý by chtěl bezbolestně trhat zuby, rovnat kosti, léčit neduhy.“

„No a?“

„Bolest patří k životu. Nemám nic proti tomu, když vyléčíš občas nějaké smrtelně nemocné dítě, ale musíš udržovat rovnováhu. Pokud někoho tady vyléčíš kouzlem, někde jinde někdo onemocní.“

Zamyšleně sledovala plameny.

„Dejme tomu. To je jeden důvod. A další?“ zeptala se.

„Nikdo o tobě nesmí vědět. Hlavně o tvých schopnostech.“

„Proč?“

„Protože pro některé čaroděje jsi konkurence. Pandora by si s tebou pohrála hrozným způsobem.“

„Porazila bych ji.“

„Nevěř tomu. Jsi možná silnější v kouzlech, ale ona má znalosti a zkušenosti. Proto potřebuji, aby o tobě nevěděla, dokavaď nebudeš tak zkušená, aby ses jí mohla postavit alespoň s nějakou nadějí.“

„Je mocnější než Ledová královna?“ zeptala se.

„Nevím,“ zamračil se a nohou přisunul do ohně další kus dřeva. „Já vůbec nic nevím o Ledové královně. Nevím, kde se vzala a kdy přišla. Najednou tam byla. A s ní nějaká mocná síla. Když jsem ještě uměl čarovat, snažil jsem se k ní párkrát proniknout, ale nedokázal jsem se tam dostat.“

„Tebe Pandora porazila?“ Otočila se od ohně a zvědavě se na něj podívala.

„Hmm.“

„V kouzelnickým souboji?“

„To ani ne. Je lstivá. Ale pokud by tě dostala, nepřej si vědět, co by s tebou udělala.“

„Řekni mi, co provedla s tebou. Vysála z tebe všechnu magii? Bolelo to?“

„To si ani nedokážeš představit.“ Podíval se na svoje ruce a s úžasem si všiml, že zmizely nejen jizvy po hřebech, ale i poškozená lůžka nehtů, která mu zůstávala jako památka na Pandoru.

„Nechceš mi to vyprávět?“ Automaticky ho napodobila a zkontrolovala svoje ruce a nehty.

„Proč ne?“ Sevřel ruku v pěst. „Aspoň budeš vědět, co tě čeká, pokud nevyhraješ.“ A vyprávěl jí o tom, jak přišel o moc a o království. A jak nakonec skončil slepý se zčernalým jazykem na pobřeží, a přestože se jednomu místnímu starci povedlo ho vyléčit, byl na tom tak špatně, že ho nikdo nechtěl ani jako otroka a hodili ho do arény jako potravu pro lvy.

Když skončil, mlčela a dívala se do ohně.

„Osud si s tebou divně zahrál, králi Ahoniku,“ řekla po chvilce.

„Osud si divně hraje se všema,“ pokýval hlavou. „Proto jsem teď na pobřeží a chytám ryby v místech, kde žádné nejsou, a doufám, že si mě osud na chvilku nebude všímat a nechá mě na pokoji.“

„A věříš tomu?“

„Nevěřím. Cítím nebezpečí. Proto si užívám každý den, kdy můžu koukat na hvězdy a mít plný žaludek.“

Souhlasně kývla a sledovala uhasínající plameny.

„A já tu sedím s člověkem, který mi zabil děti, kterého já jsem tak nenáviděla, že jsem se ho pokusila několikrát zabít, a nakonec jsem v rámci své pomsty zahubila jedinou ženu, kterou miloval, i

s dítětem, které nosila pod srdcem. A pak jsem skončila přibitá na stejným kříži jako on. Já čekala na smrt a jeho čekala kastrace a slepota.“ Odmlčela se.

„A během chvilky se všechno změnilo. Král, který nás zavřel, hnije někde ve své hrobce, jeho říše je v ohni, jeho nohsledi se rozutekli. V jednu chvíli seděl na trůně a vydával rozkazy, a za chvilku se koruna skutálela z jeho hlavy,“ doplnil konec.

„Co ti vojáci, co se po nás ptali?“ vzpomněla si.

„Jsou to Šáhovi. Ti nejsou nebezpeční.“

„Určitě?“

„Ano. Jsou jenom zvědaví. Nebezpeční budou ti, co nebudou vypadat jako vojáci. A nejhorší bude, až rybář jednoho dne nepřijde.“

„Tak proto od něj nakupuješ denně za takové ceny... A ráno vyhazuješ to, co jsme nesnědli, do moře.“

Kývl hlavou.

„Potřebuješ nabrat sílu. A připravit se na boj.“

„Jak víš, že budu chtít bojovat?“ V jejím hlase cítil vzdor.

„Nemáš na vybranou,“ lehce se ušklíbl. „Zabila jsi Foxe. Několika slovy. Jsi pro ostatní výzva a nebezpečí. A pokud zjistí, že jsi silnější, obelstí tě.“

„Jako tebe?“

„Tak,“ kývl. „Teď jsi vstoupila do lesa plného vlků a máš dvě možnosti: bojovat, anebo utíkat. Nejlepší je kombinace obojího.“

„Budeme teda utíkat a bojovat?“ zeptala se.

„Mluv jen za sebe. Já tě opustím.“

„Cože?!“ vyjekla. „Proč?“

„Budíme pozornost. Zatím si myslí, že za tu hromadnou smrt na Foxově hradě mohu já, a půjdou hlavně po mně. Odvedu je od tebe a ty se připravuj. Pokud mě dostanou, jsi moje jediná naděje.“

„A pokud zjistí, že jsem Foxe zabila já?“

„Budou muset rozdělit síly. V tu dobu už budeš natolik silná, že jim budeš moct vzdorovat.“

„Jak to můžeš vědět?“

„Věřím ti.“

Chvilku mlčela a pozorovala plameny.

„Není lepší to vzdát? Namíchat něco, co tě uspí, a už se neprobudíš?“ pronesla potichu.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Jsme tady pro nějaký úkol. To si myslím já. Pokud to vzdám, myslím si, že to bude ještě horší.“

„Co může být horší než to, co jsme prožili?“

Mlčel.

„Kdy chceš vyrazit?“ zeptala se po chvíli.

„Co nejdřív. Už jsi zesílila tak, že tě můžu nechat o samotě. Peněz máme dost, koupím nějaký statek u města. Z

tebe se stane místní honorace a manžela budeš mít na cestách. Budeš pro něj kupovat knihy. Ženy, které čtou, jsou podezřelé. Já ti budu posílat zprávy a snad se i někdy zastavím.“

„Mám hrozný strach,“ vzdychla.

„To je v pořádku. Aspoň budeš opatrná. Až se všechno naučíš a budeš všechno znát, začneš si být jistá a začneš dělat chyby.“

„Takže se musím naučit čarovat.“

„A jezdit na koni jako chlap. A šermovat.“

„Proč?“

„To nevím. Ale mám pocit, že to budeš potřebovat.“

Přitáhla si kolena k tělu a objala je rukama. Pozorovala plameny a on měl pocit, že se usmívá.

Vyrazili za pět dní. Nikdo se po nich neptal, ale Nik měl divný pocit. Koupil lehký vozík se dvěma koňmi a nespěchal. Krajina byla málo osídlená, občas zastavili a učil ji jezdit na koni a bojovat. Po nějaké době měl pocit, že místo poznává. Zastavili u kovárny.

„Jo, Staroch?“ odpověděl kovář na Nikův dotaz a překvapeně se na ně podíval. „A co mu jako chcete?“

„Dávný přítel, chci si s ním popovídat.“ Nahnul se na kozlíku.

„Nahoru do kopce. Pak zahnout. Vedle je tam hospoda…“ mával kovář rukama.

„Tam je ta hostinská, jak se jí oběsil manžel, že mu zahýbala s tím druhým?“

„Ne, to je právě ta hospoda, kam chodila zanášet… Hele, japak tohle víte?“

„Tohle ví přece každý,“ zasmál se.

„Vážně?“

„Jistě. A hospodskej se oběsil, že mu zahýbala s konkurencí. Jak tam visel, měl vyplazenej jazyk a úplně černej.“

„No, to měl. Stejně černej jako ten… co ho… pane…“ Kovář se drbal na hlavě. „Neznáme se odněkud?“

„Ne. Určitě ne. Tak za hospodou zahnout?“ Nik mlasknul na koně.

„Tak za ní zase do kopce. Ale jdete nejspíš pozdě.“

„Pozdě?“

„Jo, jo. Je to s ním nahnutý, no vždyť už má na to věk, je mu přes šedesát.“

„Děkuju za radu, kováři. Tady jsou tři zlatý,“ zalovil v opasku a hodil před kováře tři kousky zlata.

„Tři zlatý! To jsem v životě neviděl,“ vyvalil kovář oči.

„Ty jsou za jídlo. A dej taky bratrům rybářům, že za mě dostali tak málo. A jinak to nikomu neříkejte, nebo vám to vrchnost ukradne.“

„Jste to vy, pane! Myslel jsem si to!“ křičel kovář za ujíždějícím vozíkem. Pak se podíval do dlaně.

„Tři zlatý. Tolik jsem neviděl v životě. Mám se rozdělit s bratry rybáři. Kolik jim dám? Jeden?“ zavřel dlaň. „Prdím na ně. Stejně mi dluží za jídlo.“ A šel mince zahrabat pod ponk.

„Myslíš, že se rozdělí?“ zeptala se pochybovačně Magda, když ujeli pár metrů.

„Určitě ne,“ přivřel oči před sluncem, „ale tím pádem bude mlčet, až se ho budou na nás ptát, nebo se bude vykrucovat. Pokud bych mu nic nedal, časem by mu mohlo dojít, kdo jsem, a roztroubil by to po vesnici. A to znamená po celým kraji.“

„A kolik dáš Starochovi?“

„Sto zlatých.“

„Sto zlatých za mlčení?!“ vykřikla.

„Ne. To je dluh. Sto zlatých je za to, že mi zachránil oči.“

Podívala se mu do očí.

„Tak to si řekl ještě málo,“ usmála se.

Starochův dům poznali na první pohled. Vypadal majestátnější a lépe postavený než ty ostatní. Nikde nikdo. Zastavili a vstoupili do předsíňky.

Ovanul je pach staroby a smrti.

„Hrozně to tu smrdí, počkám venku,“ zašeptala Magda.

„Na kříži jsi smrděla víc,“ připomněl jí.

„Ale to byl můj smrad,“ odsekla.

„Budeš tady se mnou,“ přikázal. „Jedna z věcí v magii je šílený smrad. Pokud si nezvykneš, jsi mimo.“

„Pojď dál, Ahoniku. Poznal jsem tě podle hlasu,“ uslyšeli Starocha.

Vešli dovnitř. Místnost byla kuchyní i ložnicí zároveň. Staroch ležel v posteli, jen hlava mu vyčnívala pod hromadou dek.

„Ty víš, kdo jsem?“ zeptal se Nik.

„Věděl jsem to od začátku.“

„A proč jsi…?“

„Proč jsem co? Proč jsem to neřekl? Rozneslo by se to. Zabili by tebe, nebo by se pobili o odměnu. A možná by někdo přišel a vypálil vesnici. Máš těch sto zlatých?“

„Mám.“

„Věděl jsem to. Škoda, že si jich moc neužiju.“

„Kdy ji čekáš?“

„Stařenu s kosou? Zítra po soumraku. Odpoledne se rozloučím s příbuznýma, večer mi přinesou rakev, akorát mě tam přehodí.“

„Jsi si jistý?“

„Jo, dohodl jsem si to s ní.“

„Vážně?“ Nik se nedůvěřivě usmál.

„Jo.“

„To bych teda taky chtěl si to takhle umět dohodnout.“

„Nic těžkého. Stačí se jí zeptat. Zkusils to někdy?“

„Ne.“

„Tak co se divíš?“

Sedl si na malou židličku vedle postele.

„Hele, Starochu, chci se tě zeptat na několik věcí,“ začal opatrně.

„Ptej se, máš na to čas do zítřka do západu.“

„Co jsi zač?“

„Další otázka.“

„Zítra umřeš. A u mě to bude jako v hrobě,“ naléhal.

„U mě to bude určitě v hrobě. Pokud budeš pátrat, králi bez království, zjistíš to. A tak to bude lepší.“

„Dobrá, budu pátrat a zjistím to,“ vážně pokýval hlavou.

„Tak, co dalšího?“ zavrtěl Staroch peřinou.

„Máš knihy?“

„To jsem chtěl slyšet. Vzadu, v knihovně.“

Šli dozadu. V podobné místnosti, jako ležel Staroch, bylo přítmí. Začal hledat svíčku.

Luskla prsty a strop se rozzářil namodralým světlem. Vyčítavě se na ni otočil.

„Nikdo tu není a musím cvičit,“ podívala se na něj nevinně.

Otočil se zpátky a vydechl údivem.

„Starochu!“

„Vezmi, co pobereš, ostatní skončí kdovíkde,“ zaskřehotal Staroch z vedlejší místnosti.

Pobíhal z místa na místo.

„Nekronomicon, Základové bílé magie, Kněžské tajemství, Klíčky, Kniha temnoty. Smrtihlav, toho jsem nenašel ani u Šáha. Alchymie, lékařství. To všechno nenaložíme.“

„Naložíte. Vzadu je vůz na seno. Zapřáhněte ty vaše koně a máte to.“

„Starochu, víš co je tohle?“ přitočil se k posteli s knihou.

„Vím. Tajné učení východních mudrců o výrobě zvláštních věcí, které mohou škoditi a ničiti.“ Staroch se na knihu ani nepodíval.

„Prý s tím Saruman Bílý prorazil zdi Helmova žlebu.“

„Ano. Podle tajného receptu vyrobil prášek, se kterým vyhodil hradby do povětří. Originál knihy se ztratil při obléhání Železného pásu a už se ji nikdy nepodařilo najít.“

„A ty ji máš.“

„No, je to jenom opis,“ přiznal Staroch.

„Starochu, ty tady máš poklad.“

„Za dalších sto zlatých je to všechno tvoje, i s vozem.“

„Říkal jsi, že zítra umřeš, tak na co ti budou peníze?“ zvedl Nik oči od knihy.

„Jestli nechceš…“

„To jsem nemyslel, každá ta kniha má obrovskou cenu. Jen mně vrtá hlavou, na co ti bude tolik peněz.“

„Dám si ty peníze v rakvi pod hlavu.“

Divně se na něj podíval.

„No, neškleb se na mě, králi. Dlouho jsem neviděl tolik zlata a co jinak s tím. Příbuzným to nedám, ti by se zabili, těm bude stačit měďák. Ale jestli chceš, uděláme dohodu. Ty peníze ti budou k dispozici.“

„Nerozumím.“

„No, až zase jednou budeš potřebovat peníze, tak vyhrabeš můj hrob a vezmeš si, kolik budeš potřebovat. Ovšem pod podmínkou, že tam vrátíš jednou tolik. Tobě to pomůže a já budu mít radost, že se někdo přišel podívat,“ zachechtal se.

Magda vyšla a zamyšleně listovala v nějaké knize. Staroch si ji zaujatě prohlížel. Pak kývl na Nika. Když se přiblížil, zašeptal.

„Máš dobrý vkus. Jedině ona snad dokáže zastavit Posly Mrazu a Ledovou královnu.“

„Promiň, ale nějak ti nerozumím.“ Nik zvedl oči k Magdě.

„No, ber to tak, že lidi, co umírají, vidí trochu dál než jiní.“

Zamyšleně se na Starocha podíval.

„Opravdu musím zjistit, kdo jsi,“ zašeptal si spíš pro sebe.

2

Hospodský z hospody Na rozcestí vyšel ven přede dveře. Svítalo a on nemohl dospat.

Opatrně se rozhlédl a přistoupil k žebřiňáku, na kterém mu toho hodně nesedělo. Majitelé toho vozu byli prostě divní. Selský žebřiňák, a táhnou ho koně, kterým se ani při nejlepší vůli nedá říkat tažní.

Došel k vozu a znovu se rozhlédl.

Vypadají, jako když jsou manželé, ale ona se před ním stydí. Oblečení mají obyčejné, ale takové chování, které nutí člověka hrbit se před nimi jako před vrchností. A ona chtěla vidličku...

Zvedl plachtu od vozu.

Knihy.

No, vždyť jsem si to myslel. Divní.

Chvilku přemýšlel a pak se rozhodl. Šel do stáje a tam kopl do hromady sena.

Vykoukla rozčepýřená hlava.

„Co je, tati?“ ozval se klučičí hlásek.

„Syp do lesa a řekni chlapům, že jim tam posílám kšeft. Ale ať se neradujou. Jsou to jenom krámy. Ale zase je veze jenom chlap a ženská. Tak kmitej, ať jsi do snídaně zpátky.“

Kluk vyrazil, až se za ním prášilo. Hospodský ho sledoval, než zmizel v lese.

„Chlap vypadá dobře,“ pomyslel si. „Ale budou s ním rychle hotoví. Se ženskou se potěší a pak ji prodají. Žádný problémy s tím nebudou.“

Ani nevěděl, jak se plete.

Vzbudil ho pocit nebezpečí. Vstal a rychle se rozhlédl. Nic. Přišel ke dveřím a chvilku poslouchal. Ticho.

Od té doby, co se nechal dvakrát nachytat v posteli, měl lehký spánek a špatně spal.

Podíval se na postel. Spala tvrdě, nevzbudilo ji nic. Záviděl jí to. V noci bylo v malé místnosti horko, odkopala se. Noční košile se jí vyhrnula až skoro k bokům.

Ucítil tlak v podbřišku. Nic spolu neměli, i když vystupovali jako manželé. V její přítomnosti si bohužel nemohl ulevit, a tak jenom párkrát stihl navštívit nějaký veřejný dům.

Došel k oknu a otevřel okenice. Podezřívavě se podíval na les. Ani odtud asi nic nehrozilo.

Uslyšel pohyb za zády. Otočil se.

Měla deku až pod bradu a vyčítavě se na něj koukala.

„A co jako mám dělat?“ obořil se na ni vztekle. „To tě mám v noci vzbudit s tím, že ti je vidět panímáma? Viděl jsem tě nahou několikrát a nikdy jsem toho nezneužil. Zahoď už, prosím tě, ten falešný stud a začni se chovat normálně!“

Mlčela.

„Promiň.“ Sedl si k ní na postel. „Jsem podrážděnej, mám divnej pocit.“

„Všimla jsem si toho pocitu na tvých spodkách.“

„Jsem chlap.“

„A já žena. Počestná.“

„Počestná žena, a kouká mi mezi nohy. Na co si to, prosím tě, hraješ?“

„Nech toho, hádáme se jako opravdoví manželé.“

„Oblíkni se, po snídani vyrazíme. Chtěl bych být do večera ve městě.“

„Co když mě tam někdo pozná?“

„Kdo? Většinou jsou mrtví. Nebo někde ve světě. Pokud budeš mít problém, tak jsi vlastně vdova po Šáhově vyslanci, a tím pádem by ti měly být místní úřady nakloněny. Ale raději bych byl, aby si tě nikdo moc nevšímal.“

„Ale zpátky tam, kde jsem bydlela, nechci.“

„Tam taky nic nestojí. Místní se toho místa bojí. Ale okolo města bude hodně statků na prodej. Ty bývají většinou opevněný, zvláště v této době.“

„A co když mě přepadnou?“

„Tak snad budeš mít otroky a služebnictvo. A výjimečně můžeš použít magii.“

„Jak můžu použít magii?“ zeptala se.

„Sakra, nechovej se jako dítě! Zničila jsi město. Jenom několika slovy jsi vyvraždila osazenstvo hradu.“ Rozhodil rukama. „Běžný smrtelník tě už v boji nepřemůže. Můžou tě dostat jenom lstí. Anebo silnější a zkušenější kouzelník.“

„Běžné vojsko ne?“

„Nevím. Nejsi neporazitelná, ale dá jim to fušku.“

„Ty si myslíš, že bych dokázala přemoct celou armádu?“ Zvedla hrdě hlavu.

„Věřím ti. Nevím, jestli armádu, ale menší vojsko ano. Potenciál máš.“ Znovu přistoupil k oknu a sledoval les. „A pokud budeš trénovat a učit se, máme velkou naději přežít i útoky čarodějů a čarodějnic.“

„Kolik kouzelníků mě může porazit?“

„Každý.“ Otočil se zpět od okna.

„Dobrá, kteří jsou ti nejmocnější?“

„Vím o třech, kteří jsou nejnebezpečnější. Na prvním místě je asi Ledová královna. Nikdo neví, kde se vzala, ani jakou má moc, ale všichni se jí bojí. Pak Pandora. Tam se kloubí magie se lstivostí a ve spojení s Lokim jsou neporazitelní. A třetí je Chánova manželka. Chán má víc žen, všechny jsou to čarodějnice, ale ona jim vládne. Výhoda je, že jejich síla se omezuje na jejich území. Ale Chán jako spojenec Šáha rozšířil své území o několik docela významných provincií. Takže pokud chceš na východ, musíš už skoro vždycky přes zemi čarodějnic.“

Mezitím, co mluvil, se lehce opláchla v lavoru s vodou a upravila se. Potom sešli dolů, kde jim hostinská připravila snídani. Motalo se tu i několik dětí. V době, kdy mít dítě v tomhle místě a v tomto čase byl přepych, byly i dobře živené. Hospodský měl asi i nějaký vedlejší příjem, že je dokázal uživit.

Zaplatili, nasedli a vyrazili k lesu. Majitelé hospody jim zamávali na cestu.

„Milí lidé,“ usmála se na něj.

„Je vidět, že svět se neskládá jenom ze samých lumpů.“ Měl veselejší náladu, ranní chmury zahnalo hezké počasí.

Les byl hustý a cesta se ztrácela.

Ideální místo pro přepadení, pomyslel si a otočil se do vozu pro meč. To mu zachránilo život.

Šíp mu prosvištěl okolo krku a prolétl plachtou vozu. Popadl meč a skočil na zem.

Z houští vyrazili tři chlapíci. Obstoupili ho a začali dorážet. Vykrýval jejich rány a snažil se uskakovat. Neměl krytá záda, dostal se daleko od vozu.

„Stop! Ani hnout!“ Vzteklý, autoritativní hlas, který z nějakého důvodu nešlo neposlechnout. Zastavil se a nedokázal se ani pohnout.

Sestoupila z vozu. Slyšel, jak jde k němu. Postavila se před něj a přemýšlela.

Chtěl jí něco říct, ale nedokázal otevřít ústa. Ani pohnout očima.

„Tak teď jsem to docela asi zvorala.“ Stála před ním. „Slyšíš mě? Jestli ano, tak mrkni.“

Zkoušel ze všech sil mrknout. Ale tělo ho neposlouchalo.

„Co mám teď dělat?“ koukala mu do očí. „Jak tě mám oživit?“

-Nejsem mrtvý. Jenom zvedni ruce a luskni mi před očima. No tak. - Snažil se jí nějak dát zprávu.

Stála před ním stále nerozhodně.

-Zvedni ruku!-

Nejistě zvedla ruku.

-Tak, před oči.-

Pomalu mu dala ruku před oči.

-A teď luskni a přej si, ať se to zruší.-

Nedalo se tomu říkat lusknutí, ale pomohlo to. Spadl na zem a lapal po dechu.

„Nejradši bych tě přizabil,“ sípal.

„A co jsem měla dělat? Byli tři na jednoho.“

„Zvládal jsem to.“

„Nezvládal.“

„Zvládal.“

„Nez…“

„Prosím tě,“ zvedl ruku, „hlavně nekřič a kontroluj svůj klid. Začínáš být nebezpečnější, než jsem čekal. Teď mě nech chvilku na pokoji.“

„Kam jdeš?!“

„Najít plody lopuchu. Pomáhají proti čárům. Tebe to asi nezastaví, ale je to lepší než nic. Než odjedu, musím tě naučit rušící kouzla.“

Po chvíli se vrátil. V dlani měl pár semínek. Koukal na ně a pak je zahodil.

„Tohle nemá cenu.“ Otočil se na tři stojící postavy, chvilku si je prohlížel, pak pokrčil rameny, nasedl na kozlík a mlaskl na koně.

„Co s nimi bude? Nemám je taky oživit?“ otočila se dozadu.

„Jak chceš. Ale podle toho, jak profesionálně zaútočili, nejsme jejich první zákazníci.“

„Třeba nejsou tak zlí.“

„Jsou. Stříleli bez varování. Nedali nikomu šanci. Muže zabili, ženy a děti do otroctví. Sama jsi měla dvě služky a jednoho z nosičů, kteří takhle přišli o rodiče. To jsi asi nevěděla, co?“

Mlčela.

Pokýval hlavou. Pak mlaskl na koně a zrychlil.

Hospodský čekal celý den a noc a pak se vypravil pro svoji provizi. Našel jen tři stojící postavy. Nějaký čas strávil hledáním loupežnického pokladu, ale, bohužel pro něj, nic nenašel. Nakonec se vrátil pro vůz a tři postavy dovezl k hospodě. Rozestavil je tak, aby na ně nepršelo a hospodu Na rozcestí přejmenoval na hostinec U tří loupežníků. Vzrostly mu tržby o mnoho procent, ze široka i daleka se lidé přicházeli dívat na sochy tří loupežníků, které vypadaly jako živé. Za nějakou dobu zjistil, že začínají být lehčí a lehčí. Nakonec je musel přibít na prkna, aby je vítr nekácel. Oči jim vyschly a kůže se lehce svraštěla, ale kus skla nahradil oči a s ostatním si problém nedělal. Vše skončilo, když si po mnoha letech pár opilých vojáků rozhodlo na mumiích vyzkoušet ostrost svých mečů. Co zbylo, hodili do kůlny. Po mnoha letech přišel do hospody jeden propuštěný otrok. Poprosil syna hospodského, neboť původní hospodský padl při obraně východních knížectví, zda by nemohl vidět zbytky loupežníků. Když mu bylo vyhověno, dlouho si prohlížel tváře, z nichž ani čas, ani šavle vojáků nedokázaly vymazat původní rysy. Pak pokýval hlavou a řekl: „Ano, takovouhle smrt jsem jim já a můj malý bratříček přál.“ A odešel.

Syn hospodského potom vynesl ty zbytky na smetiště a nikdy už o nich nemluvil.

Ale to je jiný příběh.

Ahonik s Magdalenou zatím dorazili do města, které bylo kdysi hlavním městem malého knížectví. Nyní z toho byla jen jedna z provincií Šáhova království. Město se od Nikovy poslední návštěvy moc nezměnilo, jen ubylo žebráků a přibylo vojáků. Vypadalo to na novou válku. Tentokrát ale nikdo nevěděl pořádně, s kým se bude bojovat. Král Fox zemřel za podivných okolností. Na jeho říši si brousilo zuby mnoho vlků a každý chtěl urvat kus. Pokud by se Šáhovi podařilo dostat kus země za mořem, mohl by mít vynikající základnu pro svoji expanzi na západ. A o to se snažil.

Koupili si velký statek za městem. Hned první noc, co přijeli do polozříceného a opuštěného stavení, je přepadlo několik pobudů. Nechal Magdu, ať si to s nimi vyřídí, takže získali několik oddaných zaměstnanců, vlastně otroků, kteří plnili jakékoliv přání. Pak přijelo několik šáhových vojáků pro peníze za ochranu. Vysvětlil Magdě, jak funguje bludné kouzlo. Po několika dnech pátrání vojáky objevili na druhém konci knížectví. Od té doby byl relativní klid. Třetí den vyrazil Nik znovu do města. Na tržišti se zastavil před jedním stanem a chvilku přemýšlel. Pak zamířil ke vchodu. Do cesty se mu postavil svalovec.

„Co chceš?“

Ukázal mu stříbrňák.

Svalovec ustoupil a nechal ho projít.

Vevnitř bylo šero a chvilku trvalo, než zaostřil na postavu za stolem.

„Buď zdráv, Niku. Dlouho ses nezastavil,“ zvedl Nosáč hlavu od pergamenů.

„Byl jsem daleko.“

„Jsi tažný pták, Niku. Ale vždycky se sem budeš vracet. Zůstalo tu totiž něco z tebe.“

„Víš toho hodně.“

Pokýval hlavou.

„To je moje práce. Proto tady ještě jsem. Tak statek za městem. A paní. Překvapilo mě to. Myslel jsem, že ji zabili.“

„Moc nechybělo.“

„Z nepřátel jsou přátelé.“

„Přátelé, to asi ne. S paní asi nikdy přátelé nebudeme, jenom obchodní partneři.“

„Proč jsi přišel? Rozměnit?“

„To taky. A dát ti malý dárek.“ Podal mu pergamen.

„Co to je?“

„Oficiální propuštění z otroctví.“

Odfrkl si. „Myslíš, že to teď má nějakou cenu? A, mezi námi, máš tenhle kus papíru také?“

Zamyslel se. „Vlastně ne,“ přiznal.

„Vidíš. Zajímá tě to asi stejně jako mě.“ Udělal pohyb, jako když mu chce hodit pergamen zpátky, ale pak se zarazil. „Vlastně, pokud je teď paní zpátky a je stále ženou Šáhova velvyslance… Asi si to nechám. Co za ten bezcenný cár chceš?“

„To je dárek.“

„Nikdy nic není dárek. Vždycky je to za něco.“

„Tak je to třeba za to varování na té dýce. Později mi došlo, že kromě Žabáka ovládáš runy ještě ty, protože jsi mě je učil. Sice mi to došlo pozdě, ale děkuji.“

Nosáč se zamračil. „Nemám nic společného s nějakou dýkou. Promiň.“

„Varování na dýce, psané runami. Nově vyryté.“

Zakroutil hlavou. „Já ne.“

„Tak kdo?“ V tu chvíli mu to došlo.

„Žabák je někde tady. To on prodal tu dýku Stínovi a vepsal na ni varování!“

„To je nesmysl. Dal jsi mi tři stříbrné, abych je našel, a já nenašel ani jednoho.“

Nik zvedl ruku a namířil prst na Nosáče.

„Nenašel, protože jsi buď neschopný, nebo ti někdo zaplatil víc než já.“

Nosatej mlčel.

„Anebo máš nějaké osobní důvody mi Žabáka zapřít.“

„Nebudeme se o tom bavit. Jestli chceš, tak ti můžu rozměnit na místní měnu, ale jinak ti už nepomůžu.“

„Dlužíš mi tři stříbrné jako zálohu na nalezení těch tří: Žabáka, Matěje a Nataniela. Nic jsi nenašel!“

„To byla nevratná záloha na práci.“

„Na práci, na kterou ses vysral! Nosáči, nehraj si se mnou!“ Vytáhl dýku a zvednul ji ke dveřím stanu do výše krku. Plachta se odhrnula a svalovec vrazil dovnitř. Dýka se mu opřela o krk. Zastavil se a ani nedutal.

„To je v pořádku,“ pokynul Nosáč ochrance.

„Hovno! Zůstane tady. Nehodlám dostat ránu, až polezu ven.“

„Dávám ti slovo, že ti nikdo nebude ubližovat. Máš pro nás větší cenu jako živý.“

„Pro nás?“

„Pro mě.“

Sundal dýku ochrance z krku. „Nosáči, řekl jsi pro nás. V jaký hře tady hraju?“

Nosáč pokynul ochrance a ta hned zmizela.

Unaveně se na Nika podíval. „Jdi pryč, Niku. Stejně se ode mě nic nedovíš.“

„Potřebuju mluvit se Žabákem.“

„Nechce s tebou mluvit.“

„Chci najít cestu k Ledové královně.“

„Ledová královna nestojí o tvé služby.“

„O mé služby ne, ale o mě jo. A já chci vědět proč. Pokud se mám k ní dostat, tak rozhodně ne jako otrok.“

Nosáč se na Nika zadíval a najednou jako by zestárl o mnoho let.

„Králi Ahoniku, toužící po svém království a zahleděný sám do sebe a do své pýchy, ty nevíš, co se stalo, ty nevíš nic, co se děje, stejně jako všichni králové, jako všichni boháči. Všechno bude stát zase na obyčejných lidech. Nevíš, kdo objevil cestu do vašeho světa, nevíš, jak děsivé armády bojují tam daleko. Myslíš si, že přijedeš k Ledové královně, vytáhneš kudlu a podřízneš jí krk?“

„Divil by ses, Nosáči, kolikrát tohle fungovalo.“

„Ledová královna je jenom mýtus. Zástěrka mocností mnohem silnějších, než si dovedeš představit.“

„Myslíš Seleleky a Posly Mrazu?“

Trhl sebou a podíval se na desku stolu.

„Nehledej Žabáka. Pokud bude chtít, najde si tě.“ Chvilku hrabal ve váčku a pak hodil na stůl tři stříbrné.

„Tu máš, nejde tady o peníze.“

„Tak mi řekni, o co tady jde. Když někdo jako ty vrátí peníze, musí jít o mnohem, mnohem víc.“

Nosáč si sedl ke stolu a složil hlavu do dlaní.

„Jdi pryč, prosím,“ zašeptal.

Sebral peníze a vyrazil ze stanu. Šel polorozbořeným městem, které kdysi znal. Zahnul za roh, sebral kámen a schoval se do výklenku. Okolo přešla postava a nerozhodně se zastavila. Přetáhl ji kamenem po hlavě, a když se složila, prohledal ji. Nic, co by mu mohlo pomoci. Ani žádné tetování nebo znamení. Nosáč patří k nějaké organizaci, která se přece musí dorozumívat a poznávat. Ale nikde žádná stopa.

Zkontroloval tep, a když zjistil, že to s ranou nepřehnal, opřel postavu vsedě o zeď.

„Na co čumíte?!“ obořil se na obličeje v oknech. Ozvalo se rychlé zavírání okenic.

Vrátil se do statku pěkně naštvaný.

„Stalo se něco?“ zeptala se Magda.

Pokýval hlavou.

„Něco se děje. Musíme být hrozně opatrní. Nikdo nesmí vědět o tvém umění. Musejí si myslet, že třeba spolu spíme.“

„No fuj!“

„Nech si to.“

„Jsi otrok. To je jako s prasetem.“

„Ty krávo blbá, jsem tvůj král. Uvědom si to! A ty jsi stále moje poddaná.“

„Patřím Šáhovi.“ Hlas začínal nabývat na obrátkách.

„Klid! Uklidni se.“ Zvedl rychle ruku. „Musíme vymyslet, jak se ochránit.“

„Co se teda děje?“

„Já nevím! Představ si, že jdeš dlouhou chodbou a najednou všechny pochodně zhasnou. Nevíš sice, co se děje, ale víš, že je to blízko. Tak takový mám pocit.“

„Utečeme.“

„Ne. Nevím kam. Jediné místo, kde bychom mohli být v bezpečí, je daleko na východě, a nevěřím, že se tam dostaneme. Jako v té chodbě. Byla by hloupost utíkat. Zůstaneme tiše stát a budeme čekat a číhat.“

„Dobrá, co chceš teda dělat?“ nechápavě vrtěla hlavou.

„Nikdo nesmí zjistit, že čaruješ. Pokud budeme dělat cokoliv z magie, budu u toho, aby to vypadalo, že to mám na svědomí já. Má to dvě výhody. Za prvé, půjdou po mně a ne po tobě, to znamená po tom nepravým, a za druhé, vědí, že toho znám z magie dost, tak budou opatrní.“

„A co mám dělat já?“

„Učit se jako nikdy v životě.“

„Dal jsi mi životopisy čarodějů. Tam se toho moc nenaučím.“

„Tam právě nejvíc. Zjistíš, co uměli a jak to použili. Kde žili a kdy žili. A jak zemřeli a proč. Kde udělali chyby.“

Sedla si do křesla, které zrovna donesli sloužící.

„Je toho hodně,“ vzdychla.

„Je to lepší, než být přitlučená na kříži. Pro Pandoru, a relativně kohokoliv, zatím nebude problém zbavit tě moci. A pak jsi na tom stejně jako já.“

„Dobrá,“ mávla vztekle rukama a druhé křeslo odjelo do kouta. „Budu se tedy učit. Budu puťkou, budu tvrdit, že spolu spíme. Co ještě chceš?“

„Aby ses kontrolovala. To křeslo může odnést sloužící a ty si zbytečně odčerpáváš potenciál.“

Usmála se a mávla rukou. „To nebylo schválně.“

„Já vím. Musíme sehnat také peníze. Z toho, co jsem nabral u Foxe, mizí rychleji, než jsem čekal.“

„Tak vyčaruju.“

Překvapeně zamrkal.

„Jasně, transmutace kovu, vysoká škola alchymie, kámen mudrců. Úplná hračka. Abys mohla udělat blbej diamant, musíš vzít hromadu dřevěného uhlí a silou vůle ji zmačkat do malého kamínku. Pokud se ti to podaří na podesáté a z postele vstaneš dřív než za deset dní, tak sním svůj klobouk k večeři.“

„Je to těžší, než zničit město? Nebo zabít všechno živé na hradě?“

„S tím městem jsi znásobila můj vztek. A sama jsi měla zásobu síly za několik let. A zabít člověka, nebo ho jakkoliv ovládnout, potřebuje mnohem méně moci, než pohnout tím křeslem. S živou hmotou se manipuluje líp než s neživou.“

„Ale s tím křeslem jsem teď pohnula,“ ukázala na křeslo.

„Protože máš v sobě té síly hodně. Ale ne nekonečně. Jsi jako studna. Pokud budeš čerpat víc vody, než tam přibývá, budeš za chvilku prázdná. Pamatuj si základní fígle čarodějů. Pokud se chceš dostat na nějakého čaroděje, musíš podstoupit mnoho úkonů a zlomit mnoho zámků. To tě vyčerpá a on má větší naději na vítězství.“

„A jak se dostali přes tvoje zámky? Co?“

Odmlčel se a podíval se do země.

„Jsou možnosti, jak ty zámky obejít,“ přiznal.

„No. A jak tebe dostala Pandora?“

Mlčel.

„Potřebuju to vědět, aby se mi to taky nestalo,“ naléhala.

„To se ti stát nemůže.“

„Jak to víš?“

„Protože jsi žena.“

„Tomu nerozumím.“

„No, v určitých chvílích může žena ovládnout muže.“

Zamyslela se. „Spal jsi s Pandorou.“ Znělo to spíš jako konstatování.

„Mno.“

„Ve všech knihách píšou, aby si na to chlap dal pozor.“

„Hmm.“

„To si snad děláš legraci?“

„Myslel jsem… nenapadlo mě. No.“

„Takovouhle chybu! Já se z tebe zblázním!“

Ona snad žárlí, problesklo mu hlavou.

„Magdo, uklidni se.“

„Neříkej mi Magdo!“ zařvala na něj.

Chytil křeslo, které volně levitovalo ve vzduchu, a přimáčkl ho k zemi.

„Nech toho, někdo to uvidí.“

Křeslo se přestalo tlačit nahoru.

3

Odložil knihu a zamyslel se.

Ležela vedle něj a četla. Svíčka jí ozařovala tvář. Zamyšleně ji pozoroval.

Všimla si toho a otočila se na něho.

„Na co myslíš?“ zeptala se.

Prohlížel si její tvář. Mírně se pousmála.

„Mám takovou hrozně hloupou otázku.“

Mlčela.

„Víš, že mi kompletně vyprali mozek?“

Kývla.

„No, a na něco jsem si vzpomněl, a na něco si vzpomenout nedokážu.“

Pátravě se mu zadívala do obličeje.

„Na copak se chceš zeptat?“

„Víš. Nedokážu si vzpomenout na takovou věc. Je mi to fakt takový trapný se ptát.“

„Chceš se zeptat, jestli jsme spolu někdy něco měli.“

„Jo.“

„Spal jsi s každou holkou na hradě. Než jsem se vdala, byla jsem jedna z komorných na tvém sídle.“

„To teda znamená?“

„To znamená, že ano.“

„Dobře. Promiň, že jsem si to nezapamatoval.“

„Byla jsem jedna z mnoha. Nic se neděje. Nic ti nevyčítám.“ Lehounce se ušklíbla.

„A ještě jedna otázka. Jak jsi to brala ty? Jako povyražení?“

Lehla si zpátky naznak a pozorovala strop.

„Co chceš jako slyšet?“

„Jestli jsi ke mně něco cítila. Vím, že teď už je to jiný. Provinil jsem se vůči tobě něčím, co se nedá nijak odčinit, ale potřebuji vědět, jestli jsi to tehdy brala jinak než jenom takový postelový dobrodružství.“

„Byl jsi král. Každá byla do tebe zamilovaná. Většinou jsme byly holky z různých koutů země. Království byl pro nás jiný svět. Pohádka.“

„Takže ano?“

„Jistě. Byl jsi můj první.“

„První. Tak to vysvětluje mnohé.“

„Jako pouto mezi námi?“

„Myslím, že tu něco takového vzniklo.“

„Hmm.“ Ležela a pozorovala dál strop. „Tak. Teď mi něco řekni ty.“

„Já se ti přiznám, že…“

„Tohle po tobě nechci. Pamatuješ si, jak jsi poprvé čaroval?“

„Pamatuji. Byl jsem malý kluk a zrovna mi otrávili otce.“

Zvedla se na bok a znovu se na něj podívala.

„Chtěla bych to slyšet.“

Zamyslel se.

„Už ani nevím, kolik mi bylo. Pamatuju si to trochu útržkovitě. Jak otec říkal, že to víno chutná divně. A potom spadl na zem. Hrál jsem si kousek od něj, a když spadl, měl oči obrácené v sloup a hlavu měl tak zvláštně natočenou. Vypadalo to, že mě sleduje. Pak si pamatuju, jak přišel strýc a dohadoval se s matkou. Říkal, že mě vezme s sebou a vychová ze mě knížete. Vzpomínám, jak matka na něj křičela, že mě zabije, jako on zabil jejího muže, aby mohl vládnout. Vidím to jako dneska, jak tam stál před námi. Matka mě držela, až jsem měl na rukou modřiny. Cítil jsem její nenávist a její vztek. Její strach a její bol. A všechno směřovalo na toho muže přede mnou. Cítil jsem, jak se to ve mně hromadí a jak to narůstá. A ve chvíli, kdy on ukázal svým biřicům, aby mě vyrvali z matčiny náruče, se mi podíval do očí. A v tu chvíli ze mě všechno zmizelo. Byl jsem jako prázdný pytel. A on se chytil za hlavu a začal řvát. Pak se válel po zemi. Ti jeho vojáci jen tupě zírali a nevěděli, co mají dělat. A on se potom přestal válet a ležel bez hnutí. Jenom bylo cítit hrozný smrad, jak se podělal a pozvracel. Matka řekla vojákům, ať si ho odnesou, a oni ji poslechli. Tehdy nikdo netušil, že jsem to udělal já. Ale já to věděl. Naučil jsem se to používat. Protože jsem měl strach, že kdyby věděli, co umím, potrestali by mě za tu strýčkovu smrt, učil jsem se tajně. To mi pomohlo, protože příliš nebezpeční čarodějové se zabíjejí, aby nemohli ohrozit své panovníky nebo jiného čaroděje. Většinou proto má každý král hordu průměrných čarodějů, kteří vydají za jednoho pořádného. Výjimky jsou jen zřídka.“

„Ta výjimka jsi ty, Pandora a Ledová královna?“

„Ta výjimka jsem byl já, teď jsi jí ty. A Pandora. O Ledové královně nic nevím. Pak je možná ještě několik čarodějů, ale ti se skrývají.“

„Zvláštní.“

„Co?“

„Že se takhle zabíjíte.“

„Nejlepší může být jen jeden. Ostatní se buď podřídí, nebo zemřou.“

„A kdybys měl zpátky svoji moc, mě bys zabil taky?“

„Určitě.“

„Jsi hnusnej.“

„Ne, jen se chráním. Podívej se, jak jsem dopadl s Pandorou.“

Otočila se na druhý bok a mlčela. Po chvíli se zeptala.

„Co chceš dělat dál?“

„Seženu speciální kov a nechám z něj udělat náhrdelník a náramky. Vysávají magii. Měl jsem je, když jsem byl otrok.“

„Na co ti budou?“

„Ty jsou hlavně pro tebe.“

Otočila se zpátky a podívala se na něj.

„Proč?“

„Neboj se, budou sundavací. Jde o to, že pak budeš moct cvičit a nenaděláš škodu. A navíc tě půjde hůř vystopovat. Já si také nechám jeden.“

„Na co?“

„Ochraňuje to před magií. Vysává to magii z okolí.“

„Takže vlastně ochrana přede mnou.“

„Tak. A i kamufláž. Budou si myslet, že je mám proto, abych nemohl čarovat.“

„A ty opravdu neumíš?“

Zakroutil hlavou. „Ne tak, jak bych si přál. Umím to, co se dokáže naučit obyčejný člověk. Ale tu moc, co jsem měl, už nemám.“

„To je dobře.“

Otočil se na ni a podíval se jí do očí. Pak se otočil zpátky. Chvíli přemýšlel.

„Potřeboval bych něco vědět. Když se nějaké otrokyni narodilo dítě, komu jste ho prodali?“

„U nás se moc dětí nerodilo. Bral si je od nás pán z Vysokého Sedla. Teda jeho nákupčí.“

„Na co je potřeboval?“

„Vychovával z nich švadleny a krejčí. Měl zakázku od knížete na uniformy pro jeho vojáky. Ale co je s ním teď, nevím. Proč se ptáš?“

„Ta otrokyně, jak jsi ji zabila, měla předtím dítě. To skončilo taky tam?“

„Asi ano. Tyhle věci mě opravdu nezajímaly.“

Brzo ráno osedlal koně a vyrazil do trosek bývalého vyslancova domu. V kovárně prohlédl svůj vzkaz. Nic tam nepřibylo, ale mince, které tam dával, byly přeházené. To znamená, že Žabák si vzkaz přečetl, ale neuznal ho hodného odpovědi.

Ukryl zprávu zase zpátky. Pak vyrazil k Vysokému Sedlu.

Cesta byla zničená, neudržovaná. Přesto bylo vidět, že se po ní jezdí. Po několika hodinách dorazil k opevněné bráně. Zabouchal na ni.

Chvilku se nic nedělo. Pak se otevřela špehýrka a podezřívavé oči si ho prohlížely.

„Co chcete?“ uslyšel zevnitř.

„Jsem majordom paní, co koupila dvůr nad řekou. Jmenoval se, myslím si, Červený hrádek, ale do hrádku to má zrovna teď dost daleko.“

Bylo slyšet šeptání.

„No a co teda chcete?“

„Mám příkaz promluvit s pánem.“

„Tak to vyřiďte mně.“

Seskočil z koně a vytáhl jezdecký bičík.

„Vidíš to?“ ukázal do okýnka.

„No, jo,“ uslyšel zevnitř a dveře se otevřely.

Vešel a koně vedl za sebou. Vysoké Sedlo bylo velké a dříve asi i dobře udržované. Teď i odsud byla vidět chudoba.

Otočil se na toho, kdo mu otvíral. Podle všeho vysloužilý voják.

„Kde najdu pána?“

„Už pár týdnů pod zemí.“

„A jeho paní?“

„Dovedu vás tam. Hej!“ zavolal na někoho. „Vem to za mě u brány, jdeme za hraběnkou."

Procházeli zanedbaným parkem. Dorazili k menšímu zámečku.

„Jak zemřel pán?“ zeptal se.

„Zajali ho Šáhovi vojáci, když sem vtrhli. Všechno pobrali a odnesli. Pána vzali do vězení a paní ho musela vykoupit většinou toho, co jí zbylo. Vrátil se, ale nějak se přes to nedokázal přenést, a do půl roku umřel.“

„Vypadá to tu dost sešle.“

Pokýval smutně hlavou.

„Zkurvená doba. Od tý doby, co jedna panička jebala se svým otrokem, se na nás ženou samý pohromy.“

„Myslíš tu manželku vyslance?“

„Jo, tu děvku nebeskou.“

„Tak od tý právě jdu. Koupila Červený hrádek. A já jsem ten otrok, se kterým ji našli. A můžu ti přísahat, ať mi uhnije v rozkroku až ke kolenům, že jsem ji nikdy neklátil.“

„A kurva.“

„Nic se neděje. Lidi radši budou věřit lžím. Já si myslím, že to udělal Šáh, aby měl důvod zaútočit na knížectví. Kníže totiž podepsal s velvyslancem smlouvu o přátelství, a to se Šáhovi nelíbilo.“

„Pane, promiňte, co jsem řekl, moje huba nevymáchaná, kéž by mi upadla, mám ženu a dvě děti…“

„Kašlu ti na to, dej si příště pozor. Byl jsem taky voják jako ty.“

„Opravdu? A u koho jsi, teda, jste sloužil?“

„Bojoval jsem v Ahonikově království a prošel jsem všechny bitvy, které vyhrál.“

„Ahonik, ten…“

Zvedl varovně prst. „Nechci slyšet nic špatného.“

„Jasně. Ale to jste musel být dost mladej. Pokud opravdu všechny.“

„V první bitvě mi bylo čtrnáct.“

„A bitva na hrázi?“

„To mi bylo šestnáct.“

„Ale tam bylo jenom třicet vojáků.“

„Jo. Vezli jsme tehdy potraviny a pomoc obleženému Jakubovi. Třicet vojáků a deset vozů s jídlem. Proti nám vojsko krále Foxe, za námi šlechta, která nás zradila. Postavili jsme se jim na hrázi dvou rybníků. Jeden plný vody, druhý vypuštěný.“

„Je to pravda, že jste pobili deset tisíc obrněnců?“

„Ne,“ usmál se, „bylo jich jen sto dvanáct, co jich zůstalo ležet mrtvých. Nebuď tak smutný. Je to trochu míň, ale zase je to pravda.“

„Ale deset tisíc pobitých…“ Podezíravě se na něho podíval. „No, už jsme tady.“ Zastavili přede dveřmi, u kterých stáli dva vojáci. Nik jim dal zbraně a vstoupil dovnitř. Mezi dveřmi se zastavil a pootočil se zpátky.

„Možná ten zbytek umřel na zranění, nebo se utopili v bahně těch rybníků. Vlastně teď si vzpomínám, že mrtvých bylo tolik, že nemohli propadnout na dno toho nevypuštěného rybníku. A krve bylo tolik, že ten vypuštěný rybník se jí naplnil po okraj. A slétlo se tolik supů, že zakryli slunce a snesla se tma jako o půlnoci. Asi máš pravdu ty, já byl ještě mladý a neuměl jsem tak dobře počítat.“ Otočil se zpátky.

„Tak teď vám už věřím, že jste tam byl!“ uslyšel za sebou.

Zakroutil hlavou a snažil se rozkoukat v šeru, které panovalo v místnosti. U okna, které bylo zakryto temnými závěsy, uviděl sedět postavu v černém.

„Paní hraběnko,“ uklonil se.

„Kdo jste a co si přejete?“

„Jsem majordomem paní z Červeného hrádku a byl jsem poslán s dotazem, zda by paní hraběnka nemohla postrádat několik mladých otrokyň na práci.“

„Možná si tvoje paní spletla místo, kde se nakupují otrokyně. Nebo se tady jako přistěhovalec nevyzná, ale u nás otrokyně na svoje zvrácené choutky nesežene,“ odpověděla úsečně.

„Promiňte, paní hraběnko, nejsem tak dobrý ve vyjadřování, a proto jsem řekl hloupost. Moje paní potřebuje několik zkušených šiček, aby mohla dát dům trochu do obyvatelného stavu. Dozvěděla se, že vy jste takové vychovávali už od dětství. Samozřejmě, že trh s otroky je přeplněný, ale dobrou švadlenu v něm člověk nenajde.“

Hraběnka pokývala hlavou.

„To je pravda. Sehnat šikovného řemeslníka je opravdu problém. Můj nebožtík manžel hořekoval už dříve nad touto skutečností, ale v dnešní době by si rval vlasy.

Máme tu několik švadlen, které jsme si ještě v době míru vychovali a Šáh je neodtáhl do svých zvrácených pazourů. Protože teď není práce k šití, pracují na poli. Ráda je propůjčím, nebo případně i prodám. Na poli práce moc nezastanou. Jsou ještě malé, a tak ta holota prožere víc, než odpracuje. Kolik jich tvoje paní chce?“

„Zatím jí bohatě stačí jedna.“

„Pche, jedna! My jsme tu dřív měli dvě stě šiček a kolikrát se tu pracovalo přes noc. Ale od tý doby, co se ta děvka vyspala s tím otrokem, je tu jen samý neštěstí.“

Nadechl se k odpovědi, ale pak jenom sevřel rty.

„Jojo,“ pokračovala, „zlá doba. Zavolám správce, ať se s vámi dohodne. Nehodlám řešit tyhle věci jako trhovkyně.“ Zazvonila na zvonek.

Vstoupil sluha.

„Doveď ho ke správci. Ať se s ním dohodne.“ Nastavila ruku k polibku a znovu se posadila před okno se závěsem.

Správce, malý živý chlapík, ho dovedl na pole. Pracovalo tam asi šedesát dívek od devíti do patnácti let. Byly vyhublé a utahané. Prohlížel si opatrně jednu po druhé, ale nic ho nenapadalo. Správce ho pozoroval.

„Ty nehledáš švadlenu,“ konstatoval, „hledáš určitou osobu.“

Kývl hlavou.

„Hledám. Jeden můj přítel se dostal do otroctví a narodila se mu dcera. A tu prý prodali sem.“

„Kdy to bylo a od koho?“

„Šest až sedm let. Od Šáhova vyslance.“

„Myslíš od toho vyslance, co jeho paní…“

„Jo, od toho, co spala s otrokem, a proto seslali bozi válku na tenhle svět.“ Nik zvedl oči k nebi.

„Ty taky věříš těm blbostem? To by byla válka každý týden dvakrát. Vždyť pán obskočil většinu zdejších holek.“

Vzdychnul. „Slyšel jsem to dneska už tolikrát, že jsem tomu začal sám věřit.“

„Lidé hledají vždycky důvod, proč se tak děje. A vyberou tu největší kravinu,“ správce si odplivnul a pokračoval: „Říkáš holka, sedm let? Ty umřely, nebo je odvedli Šáhovi vojáci. Nevím, co je pro ně lepší.“

„Nedá se to opravdu nijak zjistit?“

„Jak ta holka vypadala?“

„Nevím. Otec byl vysoký šlachovitý blonďák, matka drobná černovlasá. On měl oči do zelena, ona modrý.“

„Promiň, ale z tohohle nic neuvařím. Holka je ztracená, s tím se smiř.“

„Asi jo. Přesto se pokusím zjistit, kam vozili ty holky, co je unesli.“

Správce pokrčil rameny. „Jestli už nic nemáš, mám tu hodně práce, vyprovodím tě.“

Pomalu přicházeli k bráně. Všude byly zdi, nebo aspoň ohrady ze zašpičatělých kůlů.

„To máte celý panství takhle obehnaný?“ ukázal Nik na zdi.

Pokýval hlavou. „Jo. Podnikají nájezdy na úrodu. Po těch daních, co na nás Šáh uvalil, nám toho moc nezůstane. Lesy jsou plné hladových. Vy to tak nemáte?“

„Ne,“ zakroutil Nik hlavou, „ještě jsme nezaseli. Ale podle všeho to teda budu muset obestavět.“

„Jo. Protože jídlo je čím dál tím dražší.“

Došli k bráně. Stál tam shluk lidí.

„Co se děje?“ zeptal se Nik.

„Krádež jídla, co jiného. Ukradl kus chleba v kuchyni. Není to poprvé. Už to má za padesát ran. To nepřežije.“

Pozoroval otroka připoutaného ke kůlu. Vyšší, hubený. Kůže mu visela na kostech a záda měl pokrytá jizvami z ran.

„Koupím ho.“

„To nejde. Musí si trest odpykat.“

„Měďák za každou ránu a zlaťák za něho.“

Správce se podrbal na zpoceném čele. „To je opravdu hodně. Je to šílená suma. Ale problém je v tom, že hraběnka je moc hrdá a nikdy to nepřijme.“

„Já nemluvil o hraběnce. Ten, kdo dopraví tohohle otroka na Červený hrádek, dostane zlaťák a padesát měďáků, pokud nebude mít tenhle na zádech ani ránu.“ Sáhl do opasku a vytáhl několik mincí. „Tady mám peníze, abys viděl, že si nevymýšlím.“ Vrátil zlaťáky do opasku a zalovil v kapsáři. „Tady je deset měďáků jako záloha.“

Správce bezmyšlenkovitě nastavil dlaň. Vsypal mu mince do ruky.

„Nikdy jsem nic takového nedělal.“

„Taky ti nikdo nenabídnul zlaťák za otroka, který má být ubičován k smrti,“ usmál se Nik, nasedl na koně a vyrazil zpátky.

Do hrádku dojel odpoledne.

„Měl bys mi říkat, kam jedeš,“ uvítala ho Magda.

Pokýval hlavou. „Měl.“

„Tak kde jsi byl?“

„Ve Vysokém Sedlu. Hledal jsem tam jednu malou otrokyni.“

„A našel?“

„Ne. Ale ty bys mohla ve městě zjistit, kam Šáhovi vojáci vozí otroky. Zvláště děti.“

„Se ženou oni nechtějí jednat.“

„Jsi manželka Šáhova vyslance. Zajisti si papíry a mohla bys dostat jako jeho vdova jeho majetek. Peníze nám docházejí. A navíc by tě mohl Šáh i nějak odškodnit. Prý bývá velkorysý, když tvůj manžel zemřel v jeho službách.“

Zamyslela se.

„To je pravda. Napíšu hned několik dopisů.“

Zamyšleně ji pozoroval, jak prohledává těch několik nezničených kusů nábytku, které tu zbyly po bývalém majiteli.

„Jak jsme na tom s jídlem?“ zeptal se, když se mrzutě zvedla s prázdnýma rukama.

„Špatně. Poslala jsem dvě ženský na trh. Jednu okradli a druhá donesla jen shnilou zeleninu.“

Pozoroval polorozpadlá obydlí. „Myslel jsem, že hned vyrazím na cesty, ale vypadá to, že tu opravdu budu muset pár dní zůstat.“

„Bylo by to potřeba. Kdysi se o to staral manžel a byla jiná doba. Dneska tu bylo asi třicet žebráků. Ženy s dětmi. Někteří se ptali po práci, jiní se nabízeli jako otroci, jen za jídlo a ochranu.“

„Zasraná doba.“

„Neklej, prosím, v mé přítomnosti. Myslíš, že bude znovu válka?“

„Jen pohraniční třenice. Několik příbuzných krále Foxe se už přihlásilo o trůn. Ale kdo se jím opravdu stane, o tom rozhodne Loki a Pandora.“

„Myslíš, že mají takovou moc?“

„Mají.“ Podíval se z okna. „Co tam ti venku tak postávají?“ Ukázal na pár postav.

„To jsou ti s těma propranýma hlavama. Jak nás první noc přepadli. Pokud jim nedám určitou práci, jenom stojí.“

„Za čas se jim paměť začne vracet. Půjdu teď ven a pošlu je aspoň pro dřevo.“ Odešel.

Pozorovala ho rozbitým oknem. Pak šla k hromadě knížek, jednu vybrala a začala se učit.

Odpoledne strávili tím, že tahali dřevo z lesa. Koně měli pouze dva, se kterými přijeli, a ti měli do tažných daleko. Nechával je odpočinout ve stáji, ale musel k nim postavit ozbrojenou hlídku, když viděl hladové pohledy žebráků, kteří se stahovali z okolí.

Červený hrádek měl kdysi zeď okolo celého panství. Nedokázal ho obejít za jeden den, natož uhájit s tou trochou lidí, co měl. Proto se rozhodl, že zatím nechá obehnat zdí pouze stavení a obytné budovy. Park předělá na zahradu. To snad dokáže ubránit.

V kůlně po zahradníkovi objevil kus provazu. Z jedné nepotřebné knihy vytrhl kus papíru a uhlem začal rozkreslovat a rozměřovat budoucí zdi. Práce ho zabavila tak, že si ani nevšiml, kdy se setmělo. Až svíravá bolest žaludku mu dala najevo, že vlastně celý den nic nejedl. Rozhodl se vrátit do domu. Vtom si všiml světla, které se začalo přibližovat. Rychle se opásal mečem, který měl během dne stále po ruce, a pokynul čeledi, aby se ozbrojila.

K bráně mezitím dorazil vozík tažený dvěma otroky. Pomalu k němu došel.

Správce z Horního Sedla mu podal ruku.

„Koukám, práce tu máte opravdu nad hlavu. Vezu ti to zboží a ještě jednu holku na šití zadarmo k tomu.“

„Holku? Co s ní?“

„Nevím. Mluvil jsi o tom s paní, a tak jsem se musel jedné zbavit.“

„Nemáme žádný jídlo.“

„To nikdo. Když jí dáš svobodu, tak pojde.“

„Hmm. Kde je ten otrok?“

„Leží na voze. Omdlel.“

„Z ran?“

„To asi ne. Spíš z hladu a strachu.“

„Poslal jsem dvě ženské do města pro jídlo a donesly jen trochu shnilé zeleniny.“ Nakoukl do vozíku.

Správce si povzdechl. „Do jídla už dáváme kůru. Lidi jsou zesláblí a nedokážou pracovat. Šáha to nezajímá, chce jenom peníze a otroky. Pokud pošleš někoho někam pro něco, můžeš být rád, že se vrátí se zdravou kůží.“

„Je příměří. U Foxe bylo jídla dost.“

„Nevím. Musel by se najít někdo odvážný, kdo sežene povolení od úřadů. Pak sehnat dost peněz a hlavně hodně lidí, kteří se ubrání lupičům. Co?“ podíval se Nikovi do očí.

„Zkusím to.“

„Výdělek by byl obrovský.“

„Nejde o peníze.“

„Řekl někdo, kdo dal zlaťák za otroka. To věřím.“

Nik sáhl do kapsy a vyndal zlaťák a padesát měďáků. Správce mu jich deset vrátil.

„Záloha. Pamatuješ?“

Přikývl. „Doneste ho nahoru, paní se o něj postará.“

„Paní se postará o otroka?“

„No asi ne, ale bude se muset trochu snažit, protože jinak tu zhebneme.“

„Já jsem radši, když hraběnka sedí u okna a neplete se do toho.“

„Hm, jak jsi to vlastně vysvětlil paní, že nebude bičování?“

„Nechal jsem umlátit jiného otroka,“ ušklíbl se správce, „ona je mezi sebou nerozezná.“

4

Když vešel do kuchyně, oba noví otroci hltavě jedli. Kuchař ze zeleniny udělal zoufalou vodovou polévku a upekl chleba, ve kterém bylo víc otrub než mouky.

Paní stála opřená o pec a pozorovala nové příchozí. Jak vstoupil, dívka způsobně vstala a mlčela. Otrok se jenom pootočil, a hned se zase věnoval jídlu.

„Klidně jez dál,“ pokynul dívce. „Natanieli, ani nepozdravíš přítele? Nebo už nejsi můj přítel?“

Srkání a hltání ustalo a Nat se otočil.

„Niku? Ty žiješ?“

„Žiju,“ usmál se Nik a roztáhl ruce. Nat vstal a vykročil k němu. Pak se ale zarazil a podíval se na stůl.

„Jasně, Nate,“ mávl rukou, „kamarád ti neuteče, ale jídlo by ti mohl někdo sebrat.“

„Víš houby, jak to tady teď chodí,“ zavrčel Nat a sedl si ke stolu.

„V pořádku, počkám.“ Obešel stůl a opřel se vedle Magdy.

„Taky bych pojedl,“ zašeptal jí.

„Jediný jídlo, který tu máme, je v těch dvou miskách.“

„Ale já jsem celý den nejedl.“

Podívala se na něj. „Tak to jsme dva.“

„S tím musíme něco udělat. Zítra jedeme do města. Zařídíš si papíry a dědictví a dáme se do toho.“

„Niku, žila jsem tam několik let a vím, že než se k něčemu rozhoupou, trvá to měsíce.“

„Taky jsem tam nějaký čas žil a vím, co dokážou úplatky a výhrůžky.“

„Ty chceš vyhrožovat Šáhovým úředníkům?“ vyděšeně se na něj podívala.

„Chci,“ kývl hlavou, „a tím, čeho se nejvíc bojí: Šáhem.“

„A co magie? Mohla bych zkusit nějaké jídlo vyčarovat,“ zašeptala.

„To není řešení. A hlavně, nic o tom nevím. Vím, že se dá zařídit, aby z nebe padala mana nebo kobylky, ale je to dvousečný. Tam, kde dělali kouzla s manou, přišly neúrodné roky a nemoci. A kobylky by nás sice nasytily, ale zase by sežraly všechno zelený v okolí.“

Nataniel dojedl poslední sousto a vrhl se na Nika.

„Niku, kamaráde! Příteli! Zachránil jsi mi život. Jak se ti odvděčím?“

„Tím, že se umyješ,“ odstrčil ho Nik od sebe.

„Zpustnul jsem. Já vím. Paní moje,“ klekl si před Magdou, „jsem tak rád, že vás vidím. Slyšel jsem, že se vám staly hrozné věci.“

„Staly,“ kývla hlavou. „Všichni jsme si prošli peklem.“ Podívala se na Nika a pak na novou otrokyni. „A co ty? Jak se jmenuješ?“

Dívka vstala a pokrčila rameny.

„Jak na tebe volali u hraběnky?“

„Hej, ty.“

„Hej, ty?“

„Ano, jako na každou. Hej, ty, přines vodu, hej, ty, přišij knoflík.“

„A kolik je ti let, to víš?“

Zakroutila hlavou.

„A co umíš?“

„Pracovat na poli, šít, domácí práce.“

Magda se otočila na Nika. „Neuživíme je všechny.“ Vrátila se pohledem zpátky. „Hej, ty, dávám ti svobodu.“

Dívka klesla na kolena. „Paní, prosím. Já vím, že jsem slabá, ale budu se snažit ze všech sil, jen mě nepropouštějte. Já nechci umřít.“

Pokrčila rameny. „Nemám jinou možnost. Tohle bylo poslední jídlo v domě. A nevím, jestli něco bude.“

Zhroutila se jí k nohám a začala plakat. Nik ji chytil za rameno a lehce jí zatřásl.

„Ještě neplakej, zítra jdu do města a pokusím se něco sehnat. Nataniel se zatím začne starat o dům. Pokud mu to půjde, stane se správcem, pokud ne, umře hlady. Druhou možnost ti už dát nemůžu, jasný?“

„Jasně, Niku.“ Nataniel sklonil hlavu. „Děkuju ti.“

Dívka objala Nikovy nohy a dál se jí ramena otřásala pláčem.

„Tak teď jsem ta špatná já,“ ucedila smutně Magda mezi zuby.

Usmál se. „Viděl jsi ještě někoho z chlapů, který jsem znal?“ zeptal se Nata.

„Nikoho. Jenom Nosáče.“

„Nosáče?“

„Má takový malý stan na náměstí. A nežije si špatně.“

„A on tě poznal?“

„Jasně. Když mi došly peníze, chodil jsem si k němu půjčovat. Ale neměl jsem na vrácení a ti jeho chlapi si to se mnou vyřídili.“

„Takže ty jsi byl u Nosáče?“ Cítil, jak se v něm vzmáhá vztek. „A někoho jiného jsi tam viděl?“

„Ne. Ale slyšel jsem, že několik našich je u loupežníků v okolí.“

„A nevíš, kdo?“

„Ne. Jenom takové zprávy.“

„No, rozhodně se zítra do města těším,“ zaskřípal Nik zuby.

Vyrazili před svítáním. Místo koní nechal Nik zapřáhnout otroky. Vůz, se kterým přijeli, stihl nechat předělat na malý vozík. Bylo to opravdu lepší. Kůň byl k nezaplacení a kdo vyjel na koni, říkal si o ošklivou smrt.

Ve městě šli hned na hrad, ale audience byla až odpoledne. Vyrazili na trh. Opět ubylo prodávajících a přibylo žebráků. Magda nechala jednoho otroka u vozíku a tři si vzala s sebou. Nik zamířil hned ke známému stanu. Ochranka ho okamžitě poznala a svalovec zvedl ruku.

„Mám peníze,“ cvrnkl Nik stříbrňák do vzduchu. Svalovec zvedl hlavu a sledoval let mince.

Nik přiskočil a vrazil mu vší silou pěst do břicha. Chytil minci dopadající vedle něj a loktem ruky, ve které držel peníz, srazil kácející se postavu.

Strčil minci do opasku, vytáhl dýku a klekl si svalovci na krk.

„Jednou,“ varoval ho, „ještě jednou jedinkrát se mi nějak postavíš a já přísahám, že ti vydloubnu oko.“ Přiložil špičku dýky k oku. „Možná ti Nosáč platí dobře, ale rozmysli si, jestli je ta cena tak vysoká. On platí, já beru. Kdykoliv přijdu, necháš mě projít a nebudeš mi dělat problémy. A já ti nechám oko. Jasný? Kývni hlavou, jestli jsi rozuměl.“

Nic.

„Jak tedy chceš!“ Nik napnul svaly.

„Ne! Pane, prosím, ne! Poslechnu vás! Prosím!“ úpěl svalovec.

Zvedl se a vstoupil do stanu. Nosáč stál a ve tváři měl nesouhlas.

„Niku, takhle rozhodně ne...“

Popadl stůl, za kterým Nosáč stál, a překlopil ho na něj. Šuplíky se otevřely a začaly se sypat mince různých hodnot a měn.

Stoupl si na stůl, pod nímž Nosáč ležel.

„Děláš ze mě idiota, Nosáči?“ sklonil se nad ním.

Těžce dýchal pod jeho vahou a vahou stolu. „A co máš konkrétně na mysli, králi bez království?“

„Ptal jsem se tě konkrétně na tři lidi. Tvrdil jsi, že o nikom nevíš. A přitom alespoň o jednom jsi věděl.“

„A jako co?“ sípal Nosáč.

„Nosáči, neser! Nedělá mi problém tě umlátit a ještě mi hodně lidí poděkuje. Pokud něco proti mně máš, hraj rovnou hru a nepodváděj. Tak mluv. Proč jsi mi o Natanielovi neřekl?“

„Vyser si.“

Nadskočil na stole. Ozvalo se křupnutí. Nosáč zaúpěl.

„Doufám, že to bylo žebro. Tak znovu. Co proti mně máš?“

„Nech mě na pokoji.“

„Výborně. Poslední slova před smrtí. Nechám ti je vytesat na pomník. Ale nejspíš nebudu mít možnost, protože tě hodí do společného hrobu. Už nemám čas ani náladu. Umři v klidu.“ Vytáhl dýku.

„Do prdele, Niku! Nesmíš mě zabít!“

„Tak se dívej, jak je to jednoduchý.“ Přiložil mu dýku ke krku.

„Ne, počkej… Niku, sakra… já nemůžu…“

„Já jo.“

„S tím Natanielem… nemůžu dýchat… měl jsem strach… že ti bude vadit, že jsem mu nepomohl.“

„Nosáči, kecáš! Vím, že jsi mu pomohl.“

„Nechal jsem ho zmlátit.“

„Je v tom něco jiného než peníze. Dlužil ti prachy a vím, že bys je ze mě dostal. A ty pro prachy uděláš všechno. Tak proč?“

„Niku, já opravdu nemůžu. Složil jsem přísahu. Asi mě zabiješ, ale nejde to. Mají s tebou jiné plány. Blíží se něco hrozného a já jsem jen figurka. A skoro nic nevím. Víc ví Žabák,“ vymlouval se Nosáč.

„Výborně! Kde ho najdu?“

„On si tě najde, až bude chtít. Jsi důležitý, přestože jsi zasraný aristokrat. Nebo právě proto. Prosím tě, nech mě.“

Sundal dýku z jeho krku a slezl ze stolu. Nosáč lapal po dechu.

„Kde je ta zatracená ochranka, když ji potřebuju? Ty jsi ji…?“

„Ne. Ale vysvětlil jsem jí hierarchii. Já jsem na prvním místě. Ty na druhým.“

„Platím jim tolik…,“ vstával ze země Nosáč.

„Jsou to jen peníze. Jak vysoko si ceníš svůj život? Až bude před tvým stanem stát někdo, kdo bude ochoten pro tebe zemřít, pak budu mít problém. Ale zatím tam nikdo takovej nestojí.“ Zvedl stůl na nohy a začal sbírat věci, co se rozsypaly. Najednou se zarazil a hmátl mezi papíry.

„Hele, ty tu máš kořalku z východních knížectví,“ usmál se, když uviděl na zemi láhev. „Moment, kníže Myskin, toho jsem znal osobně. Držel jsem ho v náručí pár okamžiků před jeho smrtí. Pod tíhou svědomí spáchal sebevraždu.“ Prohlížel vinětu. „Dvanáct let, no to si dáme. Kde máš skleničky?“

„Víš, jakou má obrovskou cenu?“

„Vím, vyžahneme ji na oslavu záchrany tvého života. Ukážu ti, jak se pije tam, odkud je ta láhev.“ Urazil hrdlo o hranu stolu. Nosáč zasténal.

„Na tvoje!“ pozvedl Nik to, co mu zbylo, a nalil si do hrdla pořádný lok.

„No to je síla.“ Podal láhev Nosáčovi.

„Já nepiju,“ ohradil se.

„Dneska máš výjimku. A pořádně.“

Nosáč sykl, jak si rozřízl ret o ostrou hranu láhve.

„Takhle ne. Nesmíš se dotknout skla. Zakloň hlavu, nadechni se, lej. Polkni. Podej mi tu láhev. Chytni se oběma rukama stolu. Vydechni nosem. Nepouštěj se. Tímhle si utři slzy. No vidíš. A teď já.“

Další lok si propálil cestu hrdlem. „Ještě do druhý nohy, Nosáči?“

„Síp.“

„Vodu?“

Nosáč ukázal hlavou ke dveřím stanu.

„Hej, ty venku!“ zařval Nik.

Vstoupil roztřesený svalovec. Hlavu měl skloněnou, aby se nemusel dívat Nosáčovi do obličeje.

„Tvůj pán potřebuje sklenici vody,“ zasmál se Nik. „Fofrem! Už se pusť toho stolu. Tady se posaď.“ Nik zvedl jednu ze židlí. Sám si sedl tak, aby měl na očích dveře stanu a zároveň Nosáče.

„To je hrůza, jak tohle můžete pít?“ zasípal Nosáč.

Přišla ochranka a podala mu sklenici vody. Hltavě ji do sebe obrátil.

„Tak, popili jsme spolu, nechám tě tedy žít,“ řekl Nik, když ochranka odešla. „Hele, Nosáči. Už mi nikdy neslibuj něco, co pro mě nechceš, nebo nemůžeš udělat. To mi raději rovnou řekni, že se na to vykašleš a já se podle toho přizpůsobím. Jasné?“

Nosáč přikývl.

„Teď něco jiného. Potřebuju jídlo. Pro sebe a pro lidi.“

„Maso už neseženu. Ale vím o dvou koních,“ utíral si Nosáč slzy.

„Na to zapomeň. Ty jsou moje.“

„Hmm.“

„Aspoň něco. Nemáme ani kousek chleba.“ Nik si dopřál menší lok.

„Problém. Seženu, co se dá, a pošlu ti to na Červený hrádek. Ale jestli můžeš, odejdi, jako odchází většina. Tady je to mrtvý.“

„Uvidíme. Chci jet do Foxova království, nakoupit a přivézt.“

„Dlouhá cesta, moc velké riziko.“

„Proto potřebuju pár věcí. Papíry, aby nás nechal Šáh na pokoji. A potom muže, co nás ochrání před lupiči.“

„A kde to jako mám sehnat?“

„Papíry jdu vyřizovat s paní. Jako vdova po Šáhově vyslanci má nějaké dědické nároky a práva. Potřebuju to popostrčit a vím, že ty možnosti máš. A znáš se s loupežníky z okolí.“

„Niku, co si o mně…?“

„Nech toho. Chtěl jsem po tobě upřímnost, tak zase nezačínej. Pokud chceme přežít, musí se začít stavět, a ne ničit.“ ztišil hlas. „A tenhle kraj neosvobodíš od Šáha bez lidí.“

„Jak tě to… jak to víš?“ zakoktal se Nosáč.

„Pomůžeš mi. Budeme naoko spolupracovat se Šáhem, ale připravíme vzpouru. A nedívej se tak. S hladovými lidmi ho neporazíš. A pokud jsou v okolních lesích chlapi, kteří podřezávají krky Šáhovým vojákům, musí jíst.“

„A ty bys…?“

„Vidím, jak to tady vypadá. Lidi se mi sami nabízej jako otroci, jen aby měli co jíst a kde spát. A Šáh se nepostará. Je to to, co sis myslel o zasraným aristokratovi?“

„No. Ne tak úplně,“ uhnul Nosáč očima.

„Dobře. Teď musíme začít. Jdu s paní na úřad. Ty sežeň něco, ať neumřu hlady, a vysvětli všem, že Červenej hrádek je tabu.“

„Niku. Myslel jsem si… myslím si...“

„Jestli si myslíš, že si pak urvu knížectví pro sebe, řeknu ti, že nevím. Jestli ano, tak proto, že lidi někoho potřebujou. A jestli budu stát za houby, tak pořád to bude lepší než teď.“ Nik se na malou chvilku zamyslel. „Ale myslím si, že můj osud je pořád utíkat. Stále mám silné nepřátele. A než se jim vzdát, nebo vystavit zemi další válce, to radši uteču.“

„Mám pocit, že jsem se v tobě spletl, Niku.“

„Nespletl. Spíš jsem se nějak změnil. K

horšímu, asi…“ zasmál se.

Před branou hradu stál dav. Brána zavřená a dva vojáci stáli před ní.

„Místo pro vdovu po Šáhově velvyslanci!“ zařval Nik.

„Vyslanci,“ zašeptala.

Dav se váhavě rozestoupil. Byl slyšet šepot a Magda zrudla. Přistoupili k bráně.

„Vdova po vyslanci samotného Šáha neodkladně žádá o slyšení,“ řekl Nik vojákům v jejich řeči. Ti poodstoupili a pustili je brankou. Prošli nádvořím a vstoupili do hradu. Věděl, že tu několikrát byla, tak ji nechal jít první. Ve velké přijímací místnosti stál masivní stůl, za stolem muž v turbanu a dva vojáci po každé straně.

„Přejete si?“ pohladil si muž bradku.

„Vdova po Šáhově vyslanci prosí o slyšení,“ poklekl Nik a Magda se uklonila.

„Prosím, posaďte se,“ pokynul muž paní a ukázal na křeslo u stolu. „Co pro vás mohu udělat?“

„Muž této paní,“ začal Nik zeširoka, „byl vyslanec Šáha, nechť slunce ozařuje jeho tvář tisíce let, a v jeho službách pracoval věrně mnoho let. Zemřel, když hájil Šáhovy zájmy v této zemi. Jeho vdova je tu a prosí, zda by jí mohly být přiznány zpětně veškeré statky a požitky, které plynou z jejího postavení.“

„Mohu se zeptat,“ podíval se vezír podezřívavě na Nika, „proč přišla vdova po vyslanci tak pozdě?“

„Tato paní byla unesena do země Šáhova nepřítele, krále Foxe, a držena v zajetí dlouhou dobu. Teprve nedávno se jí podařilo dostat na svobodu.“

„Rozumím. Nechci se dotknout jejího majestátu, vdově po vyslanci Šáha, nechť nás jeho sláva doprovází na věčné časy, ale mohla by mi ona sama vylíčit, jak se dostala z područí toho zbabělého prasete Foxe?“

„Nechť vezír odpustí moji troufalost, neodvažuji se promluvit, když muži mluví,“ odpověděla Magdalena. „Byla jsem držena ve sklepení jeho hradu a teprve po smrti toho zvířete se mi podařilo díky zmatku, který nastal, uprchnout a vrátit se sem, kde můj manžel tolik let pracoval.“

„Rozumím. Ale pochopte, že já jsem neznal ani vás, ani vašeho muže a vy určitě nemáte žádné potvrzení vaší totožnosti. Proto nemůžu vydat statky vašeho údajného muže.“

„Jistě,“ odpověděl Nik. „Víme, že vy ve své poctivosti a věrnosti Šáhovi nemůžete vydat statky někomu, kdo přijde a prohlásí se za majitele tak rozsáhlých pozemků. Proto jsme připravili několik dopisů pro některé lidi v Šáhově hlavním městě, kteří potvrdí totožnost vdovy po zesnulém velvyslanci Šáha, nechť vánek nosí k jeho chřípí pouze vůni jeho zahrad a nikdy nenechá přinést k jeho nosu smrad z jeho stok.

Je to,“ začal Nik skládat na stůl dopisy, které si připravili už večer, „dopis pro Šáhova písaře a komořího, kteří vydávali průvodní listiny zesnulému vyslanci. Pak dopis pro několik vezírů, kteří znají paní a potvrdí její totožnost. A já, nejponíženější služebník, posílám také několik dopisů pro své přátele u Šáhova dvora. Zde je dopis pro Šáhova lékaře, zde pozvání k návštěvě pro velitele palácové stráže, jemuž jsem vyléčil dost nepříjemnou nemoc, a pozvání k návštěvě pro jednoho ze

Šáhových eunuchů, se kterým jsem se důvěrně spřátelil.“

„Jaké pozvání?“ zarazil se vezír.

„Zveme je na návštěvu Červeného hrádku, který moje paní koupila. Pobýval jsem jako host několikrát v jejich domě, tak se sluší, abych jim pozvání oplatil.“

„Vy jste byl v Šáhově paláci?“

„Rok jsem strávil v jeho komnatách, Šáh mi ve své dobrotě přidělil několik otroků na moje potřeby.“

„A co jste tam dělal? Proč by vás Šáh zval do svých komnat?“ vypadl vezír ze své zdvořilosti.

„Můžu s hrdostí prohlásit, že jenom mojí zásluhou se mu podařilo získat dvě z pověstných Severských legií, díky kterým pak Šáh zvrátil vývoj války ve svůj prospěch.“

„Vy jste mluvil se Šáhem?“

„Dovolte, Šáh by se osobně nikdy nesnížil k tomu mluvit s obyčejným smrtelníkem, jako jsem já. Ale mohu přísahat, že jsem stál blízko něho a hleděl jsem na něj a jeho lesk na mě padal jako déšť na vyprahlou poušť.“

Vezír pokýval hlavou. „A kdo přivedl legie Ledové královny?“ zeptal se podezřívavě.

„Přímo její bělovlasý vyslanec. Navázali jsme spolu velmi těsné přátelství a dokonce jsem ho část jeho zpáteční cesty doprovázel.“

„A vy mi sem, do tohohle bordelu, chcete pozvat velitele palácové stráže? Co když opravdu přijede?“ posunul si vezír nervózně turban.

„No, pravděpodobně ne, má mnoho práce, ale malá možnost tu je.“

„Víte, co si o mně pomyslí, až to tady uvidí?“

„Že jste správný muž na správném místě. Připravíme mu takové pohoštění, na které bude dlouho vzpomínat.“

„A kde na to vezmeme? Vidíte přece, jak to tady vypadá,“ zoufale rozhodil vezír rukama.

„No, právě proto jsme si připravili další listiny, které byste ve své velkomyslnosti mohl potvrdit,“ přisunul mu Nik zbytek dopisů.

„Co to je?“

„Potvrzení o volném průjezdu krajem, povolení k obchodu, prominutí cla, povolení vlastnit malou posádku na ochranu, povolení nosit zbraně, povolení pro…“

„Zbláznili jste se? Víte, co tu mám práce?“

„Vím, že jste velice vytížený člověk, proto jsem připravil tady tento směšný obnos za váš drahocenný čas, který jste nám musel věnovat.“ Nik položil na stůl naditý váček.

Vezír lačně popadl váček a prozkoumal jeho obsah. Jeho tvář se roztáhla v blaženém úsměvu.

„Je vidět, že dokážete ocenit těžkosti mého úřadu. Pokusím se vyřídit, co půjde. Zatím bych počkal akorát s tím pozváním. Jídla tady mnoho není, asi bychom ho nedokázali pohostit tak, jak by si představoval. Většinu vybraných potravin musím posílat přímo k Šáhovi, zrovna dneska večer musím vypravit pět vozů s obilím a prosem, takové práce tady mám.“

„Rozumím. Mohl byste tedy potvrdit alespoň tyto listiny.“

„Jistě, nechte mi je tady na té hromadě, já se na ně během několika dnů podívám,“ ukázal vezír na hromadu listin v koutě.

„Vaše Výsosti, možná, kdybyste je potvrdil hned, mohli bychom okamžitě začít organizovat dovoz potravin a oživit trh. Bylo by to možné? Rád bych vám za vaši pracovitost dal ještě dva zlaté.“

„Děláte si ze mě legraci? Pokoušíte se mě uplatit? Nemůžu jít pod pět zlatých.“

„Pět zlatých? Ne, to nemohu. Už teď je pro mě obchodování v této zemi rizikem. Dva zlaté a stříbrný.“

„Nenene. Moje práce má svoji cenu. Čtyři zlaté a dva stříbrné.“

Nakonec se dohodli na třech zlatých, dvou stříbrných a šesti měďácích. Vezír vzal jeden list, podepsal jej, přidal pečeť a podal Nikovi.

„A co ty ostatní?“

„Cena byla za jeden.“

Nik zesinal a pak zrudnul.

„Dobrá, tedy,“ vzal dopisy ze stolu, „uděláme to jinak. Pošlu všechny tyto dopisy vlastní cestou. Připojím několik poznámek a uvidíme, jak dlouho bude vaše hlava sedět na vašem krku.“ Vyrazil ke dveřím.

Vezír luskl prsty. Vojáci se postavili ke dveřím a namířili píky na Nika.

„Nerozumíte legraci. Jen jsem vás zkoušel. Dejte to sem.“

Nik mu podal papíry. Podepisoval je, aniž je četl.

„Uf,“ otřel si čelo pod turbanem., „hrozná práce. Pro dnešek už neúřaduju. Doufám, že jste spokojen.“

„Ať vám slunce nikdy nesvítí do očí,“ uklonil se Nik. Magda vstala a vyrazili ven.

„Teda, to je ale idiot,“ procedila Magda venku.

„Myslel jsem, že nekleješ.“

„Copak se dá neklít? Vibrovala jsem i se židlí.“

„Ale ovládla ses. To je také dobře. Jak jsme na tom s jídlem?“

„Půl pytle mouky a trocha zeleniny a peníze jsou fuč. Jídlo tak na tři dny.“

„Aspoň tři dny.“

„Z toho moc lidí nenakrmíme.“

„Jeď domů, doženu vás.“ Zastavil se na okraji náměstí.

„Kam zase jdeš? Řekl jsi, že mi to budeš říkat.“

„Za Nosáčem.“

„Nelži mi, tam jsi byl ráno.“

„Na něco jsem si vzpomněl.“ Mávl rukou a odcházel.

V polovině cesty se zarazil.

Jak to ví?

5

Svalovec mu poslušně uhnul. Vstoupil do stanu.

„Niku, co po mně zase chceš?“ zvedl Nosáč unaveně obličej.

„Stýskalo se ti?“

„Abych pravdu řekl, ani v nejmenším. Tak co chceš?“

„Jenom, že máme všechno vyřízený. Stálo to dost, ale mám to.“

„To je dobrá zpráva. Ale proto jsi sem určitě nepřišel.“ Nosáč si opatrně olízl rozřízlý ret.

„Dnes večer vypravuje vezír pět vozů s obilím a prosem.“

„Hmmm.“

„Nic?“ zvedl Nik obočí.

„A co?“

„Pět vozů, to už je hodně jídla.“

„Víš, co se stane, když je někdo přepadne? Víš, jakou mají cenu jenom ty koně? Víš, kolik vojáků je střeží?“ zeptal se Nosáč.

„Ty to víš?“

„Sto vojáků. A pokud se něco stane na území bývalého knížectví, víš, kdo to odnese? Navíc to nejsou jenom vozy. Jsou to desítky otroků, pak taky lidi, co se dali dobrovolně k Šáhově armádě. A ti , co doufají, že jim bude u Šáha líp.“

Seděl a přemýšlel. Nosáč si sedl proti němu a podal mu láhev s uraženým hrdlem.

„Dopij to. Zvětrá to.“

Napil se a řízl se do rtu. Nosáč se zasmál.

„To musíš pít jinak. Zaklonit hlavu…“

„Nevysvětluj mi to. Ukaž mi to.“

„Ne, hele, Niku, to po mně…“ zvedl Nosáč ruce v obranném gestu.

„Buďto se napiješ sám, nebo to udělám násilím!“ řekl Nik tak tvrdě, že tomu i na chvíli sám uvěřil.

Nosáč naprázdno polkl a zoufale se podíval ke dveřím stanu. Když poznal, že odtud se pomoci nedočká, napil se.

„ÁÁÁch. Uf. Blee. Není to tak hrozný jako napoprvé.“

„To je jako druhá facka. Už víš, jak to bolí.“

„Měl jsi na hradě učitele filozofie?“ ušklíbl se Nosáč.

„Ne, filozofovat jsem se naučil mezi otroky. Máš spolehlivé muže?“

„Jak moc spolehlivé?“

„Takový, co udělají práci a ničemu se nediví.“

„Takový má Žabák. Ale jak víš…“

„Mám plán. Poslouchej!“ skočil mu Nik do řeči.

Nosáč poslouchal.

Po chvíli vyšel Nik ze stanu. V ruce měl z poloviny vypitou láhev alkoholu a zamířil si to na opačnou stranu tržiště.

Došel až na úplný konec. Opatrně kopl do hromady hadrů.

Chvíli se nic nedělo a pak se v páchnoucí

hromadě objevila hlava žebráka, celá pokrytá zčernalými vředy.

„Almužnu,“ zašeptal žebrák.

„Máš?“ zeptal se ho.

„Jo, to jsi ty.“ Žebrák chvíli hrabal v hadrech a vytáhl malou krabičku.

„Tady,“ podával ji Nikovi, „a co ty?“ Lehce ucukl rukou, když se Nik po krabičce natáhl.

„Tady.“ Nik vytáhl měďák a hodil ho před žebráka.

„Děkuji, pane,“ podal mu žebrák krabičku a sehnul se pro měďák. Nik na nic nečekal, vytáhl dýku a zabodl mu ji hluboko do krku.

Žebrák se mu svalil k nohám.

Nik vylil zbytek alkoholu na mrtvolu. Několika kroky došel k nejbližšímu stánku, kde hořel malý ohýnek, vzal zapálenou třísku a hodil ji na hromadu .

Hadry prolité kvalitní kořalkou okamžitě vzplály.

„Měl mor,“ řekl nahlas, ale nikdo si ho nevšímal.

Pokrčil rameny a vyrazil plnit svoji část úkolu.

Brzo k ránu vyrazil konvoj s obilím. Jel pomalu, jak se na těžce naložený konvoj sluší. Během dne se k němu přidávali další spolucestující, kteří doufali, že se jinde budou mít lépe. V poledne nařídil vůdce výpravy krátkou přestávku u potoka. Jenom na nabrání vody.

Kapitán si prohlížel les.

„Dobré místo na přepadení,“ promluvil jeden z vojáků a podával mu láhev s vodou. Kapitán ji vzal a zaklonil se, aby se napil. Slunce mu zasvítilo do očí a lehce se mu zamotala hlava. Z láhve nevypadla ani kapka.

„Co to je za blbý vtipy? Chceš napráskat?“ Hodil láhev vojákovi k nohám.

„Teď jsem ji plnil!“ vykřikl udiveně voják a zatřepal prázdnou láhví. Zakroutil hlavou a šel znovu k potoku.

Dobré místo k přepadení, pomyslel si kapitán. Ale kdo by se nás odvážil přepadnout? V pravé poledne?

Podíval se na slunce.

Ten čas letí. Poledne už je dávno pryč.

„Dělejte. Cesta je daleká!“ zařval na vojáky a práskl bičem jen tak do vzduchu.

„Je toho dost. Dost pro všechny,“ pousmál se Nosáč.

„Kde je Nik?“ zeptal se Žabák.

„Na druhý straně údolí. Je tam i s tou svou ženskou. Nechce, abychom viděli, jak to udělal.“

„Ať to udělal, jak chtěl, nikdo si ničeho nevšimnul. Prý se tomu říká tvrdý spánek. Uspal všechny a my jsme vyměnili ty pytle. Byla to fuška, za tři hodiny. “

Chvilku mlčeli a pozorovali pytle s obilím a prosem.

„Takže je to mocnej čaroděj,“ pronesl Žabák spíš pro sebe.

„Spíš nemocnej. Je divnej. Nevím, co si mám o něm myslet.“ Nosáč se posadil na jeden pytel.

„Teď je to jedno. Kolik jsi mu slíbil?“

„Půlku. A že mu to doneseme na Hrádek.“

„A doneseme?“

„Doneseme. On si na to dost potrpí. A o co bychom se měli opřít, když už ne sami o sebe?“

„Nevěřím mu.“ Žabák se znovu podíval na druhý konec údolí.

„Zachránil Nataniela. Z přátelství. Nemusel. A udělal to.“

„Já vím. Co vůbec dělal v Sedle?“

„Správce říkal, že původně si tam přišel pro nějakou holku. Tak sedm let, otec blonďák, matka černovláska. Co ty na to, Žabáku? To nás nenapadlo, co?“

„Proč by chtěl moji dceru?“

„Třeba aby se ti odvděčil. Za to varování.“

„Tak to bude muset hledat něco jinýho, aby se mi odvděčil. Spíš mě chtěl vydírat.“

„Tak co s ním?“

„Já nevím. Muž bez tváře o něm mluvil.“

„Nemluvil o něm. Mluvil o moudrém hlupákovi.“

„To sedí,“ ušklíbl se Nosáč.

Žabák nedůvěřivě vrtěl hlavou.

„Věštkyně mi řekla, ať jdeme do země bez krále a čekáme na to, co přijde z moře,“ přesvědčoval Nosáč.

„Jo, jo,“ otráveně souhlasil Žabák.

„Tahle země neměla krále,“ dupl Nosáč na zem, „a on přišel z moře. A je to hlupák.“

„Proč myslíš, že je hlupák?“

„Myslí si, že chceme osvobodit tohle knížectví a on to povede,“ vzdychl Nosáč. „Neví, že za pár let tady nebude ani knížectví, ani království. Jenom smrt a otroctví.“

„Neřekneme mu to?“

„Nepochopil by to. A i kdyby to pochopil, nic s tím neudělá. Je sám.“

„Proč ses nezeptal věštkyně na zbývající tři?“

„Ptal jsem se. Tohle byla jediná odpověď.“

Chvilku bylo ticho.

„A co budeš dělat ty, až sem vtrhnou?“ zeptal se Žabák.

„Co můžu dělat?“ vzdychl Nosáč. „Utíkat, kam to půjde, a pak…“ přejel si prstem po krku: „Pak raději smrt. A co ty? Budeš bojovat?“

„Proti nim?“ zasmál se hořce Žabák. „Dvě legie, a viděl jsi! Zničily západní ligu a málem rozmetaly vojska krále Foxe. Během roku změnily poměr sil na bojišti. Pouhý dvě legie. A kolik jich vtrhne sem? Deset? Dvanáct? A s kým se střetnou? Se starci a dětmi? Sám víš, že pořádný vojsko tu už není.“

„Všude je to úplně stejný,“ pokýval hlavou Nosáč, „takových světů, takových let. A nic se jim nedokázalo postavit.“

„Proto tak lpíš na tom starém proroctví?“

„Ano.“

Znovu se odmlčeli.

„Viděl jsi, co udělal?“ začal Žabák.

„S těmi blechami? Viděl jsem to. Nasypal celou lahvičku blech mezi ty pytle. Ty mu to věříš?“

„Věří tomu on. Jinak by to nedělal. Tvrdí, že blechy roznášejí mor. Proto je tam mezi ty pytle nasypal.“

„Blechy, co roznášejí mor? Každej rozumnej člověk ví, že mor přináší zlý počasí. A nepřízeň bohů.“

„Uvidíme. Ty blechy koupil od člověka nakaženého morem. Jestli se to roznese v Šáhově zemi, je dost možný, že Šáh bude mít opravdu jiný problémy, než hledat, jak to, že mu místo obilí přivezli piliny.“

„Takže jeden ze čtyř. Moudrý hlupák?“ ujišťoval se Nosáč.

„A co ti tři ostatní? Jestli je to on, tak nám zbývá najít ještě tři. Napadá tě někdo?“

„Už jsme o tom mluvili,“ skousl Nosáč ret. „Tisíckrát.“

„Času je málo.“

„Vím to. Zavolej chlapy. Čeká nás dlouhej přesun a po cestě s tím nemůžeme. Musíme to táhnout lesem.“

Magda se opírala o parapet okna.

„Tak co?“ prohodila.

„Co co?“

„Jaká jsem byla?“

„Dobrá.“ Lehce se pousmál.

„To je všechno? Zařídila jsem jídlo pro stovku lidí na mnoho dní.“

„A co čekáš? Mám padnout na zadek? Jenom jsi využila dar, který máš.“

Ozvalo se zaťukání.

„Dále,“ řekl Nik nevrle.

Vstoupil Nat.

„Co se děje?“

„Jenom taková zvláštnost. Za latrínami jsou dva otroci a ani se nehnou. Zkoušeli jsme je polejvat vodou, napráskat jim, a nic.“

Nik se podíval na Magdu.

„Říkal jsem, že dva chybí. Zašili se, když jsme to kouzlo zkoušeli.“ Otočil se na Nata. „Nech je donést sem, večer se na ně podívám.“

Nat odešel.

„Večer všechny znovu uspíš,“ podíval se na Magdu. „Jestli sem začnou nosit ty pytle, nechci, aby to někdo věděl. A nemrač se, bylo to dobrý. Nikdo si ničeho nevšiml. Přiznám se, že já bych tohle nedokázal ani v době svojí největší slávy.“

„Opravdu?“ Lehce zčervenala.

„Určitě. Nechat zkamenět tolik lidí a pak je probudit, aniž by si toho někdo všiml.“

„Ale oni nezkameněli.“

„To se tak říká.“

„Já vím. Jen tě zlobím. Dokázal to před mnoha sty lety jeden čaroděj. Nechal zkamenět tisíce vojáků.“

„To nevím.“

„Ten šikmookej,“ nemohla si rychle vzpomenout Magda.

„Jo, ten. Tak to si trochu pleteš. Starej Čeng nechal změnit osm tisíc vojáků na rozkaz umírajícího císaře Čchina v terakotovou armádu. Ale on je opravdu změnil. Ne v kámen, ale v hlínu. Ale stejně to byl výkon! Prý je někde zakopali s mrtvým císařem. Existuje nějaký slovo, kterým je probudíš, ale nikdo ho nezná a nedá se vyslovit.“

„Osm tisíc vojáků, to už je sakra armáda. S tím by se dal porazit i Šáh.“

„Jak tě tohle napadlo?“

„Nejsem slepá. A nejsem tak hloupá, jak vypadám.“

Sedl si do křesla a pozoroval zeď. Kdysi na ní visely gobelíny, nebo obrovský obraz. Zůstal jen světlý obrys. Vlastně to není tak dávno.

„Pojedu zpátky ke králi Foxovi. Teda jen do jeho hradu,“ oznámil jí.

„Blázne! Co tam chceš dělat?“

„Zakopal jsem tam nějaké věci z jeho pokladnice.“

„Nejezdi. Nebo mě vezmi s sebou.“

Zakroutil hlavou. „Moc velký riziko. Už jsme o tom mluvili.“

„Byla bych užitečná.“

„Já vím,“ vzdychnul, „bylo by to mnohem jednodušší, mít tě s sebou, ale je tolik nebezpečí. Kdyby se mi něco stalo, zajdi za Nosáčem a pomáhej mu. Tohle knížectví tě bude potřebovat.“

Pozorovala ho.

„Změnil ses.“

„Dejte mi už s tím pokoj. Nezměnil. Jen mě vidíte jinýma očima.“

Večer přišel Nosáč s několika muži. Začali skládat pytle, které měli na kárách.

„Chceš si to přepočítat?“ zeptal se.

Mávl rukou. „Věřím ti.“

Nosáč spokojeně pokýval hlavou. Pak se otočil k Magdě.

„Zdravím vás, paní. Přišel jsem, abych hlavně poděkoval za propouštěcí list z otroctví.“

„Nemáš za co.“

„Ale ano.“

„Ne,“ usmála se jedovatě a Nik zostražitěl. „Opravdu nemáš za co,“ pokračovala, „vlastně jsem jenom mrhala papírem. Nikdy jsi totiž nebyl mým otrokem.“

„Ale paní, mýlíte se.“

„Ne. Nemýlím se!“ odsekla. „Byla jsem si to i zkontrolovat v knížecím archívu. Ten je naštěstí pro tyhle případy ukryt ve sklepení hradu. Nikdy jsme nevlastnili žádného Josuu - Nosáče. A, pokud vím, ani Žabák alias Sněhový Beránek nám nepatřil. Co mi o tom povíš?“

„No, on si nás pán najal. A nikdo nic nezjišťoval. A časem si všichni začali myslet…“

„Pán si vás najal? A kolik vám platil? Účty jsem měla tak trochu na starosti já.“

„Musím jít.“ Nosáč se prkenně uklonil a vyrazil ze dveří. Magda se nadechla, a Nik zvedl ruku.

„Nech ho jít. Tvůj muž je tu ukrýval. Podle mě utekli od Ledové královny. Něco vědí, ale řeknou nám to, až přijde čas.“

„Mohla bych to z něj dostat.“

„To já taky.“ Položil ruku zpátky. „Ale proč? Dozvíme se to. Dřív nebo později a dobrovolně.“

„Jak myslíš.“

„Škoda, že jsem tvého muže nepoznal víc. Skoro nic o něm nevím a teď mě to mrzí.“

„To mě taky,“ posmutněla.

Vyrazil za několik dní. Staré hadry, pytel, nůž a několik vrhacích dýk. Pár mincí zašitých v různých částech obleku. Na cestu to bylo to nejbezpečnější. Čím byl dál od hlavního města knížectví, tím byl kraj veselejší a bohatší. Po několika dnech došel až na pobřeží. Zde bída byla znát minimálně. Lidé se živili pašováním a převáděním uprchlíků. Pokud jste zaplatili místní Šáhově posádce, nechali vás odplout. Ale protože uprchlíků bylo hodně, i ceny byly vysoké. Bárky byly před potopením a přeplněné. Okolo plno pirátů. Tohle riskovat nehodlal.

Několik dní strávil v místním hostinci. Až po dlouhých peripetiích se mu podařilo seznámit se s muži, kteří patřili k pirátům a znali Nosáče. To mu zajistilo trochu důvěry.

Dovedli ho ke kapitánovi a ten byl ochoten ho převézt do království mrtvého krále Foxe. Požadoval sice přemrštěnou, ale stále ještě ucházející cenu. Po dalším trápení, kdy Nik dělal, že shání peníze, aby piráti neměli podezření, že je bohatý, konečně vyrazili. Pirátská loď byla malá a rychlá, a tak cesta zdárně ubíhala. Kromě Nika vezla loď několik dalších uprchlíků, většinou bohatších šlechticů. Ti se bohatstvím netajili a nikdo je neokradl, což bylo dobře. Nik se spřátelil s kapitánem a domluvili se, že by ho mohl potom vzít zpět i se zbožím, což kapitán radostně odsouhlasil.

Jediný incident zažili, když se Nik opil s námořníky a vyzvracel se nějakému šlechtici do klobouku. Měl z toho být souboj, šlechtic však přijal Nikovu hlubokou omluvu a vše se urovnalo. Jeden z námořníků si ale Nikovu slušnost vysvětlil jako slabost a zbabělost. Skončilo to přeraženou čelistí a pořezanou rukou. Normální, velice klidná cesta, jak suše poznamenal kapitán, když vystupovali.

Protože kapitán je vysadil v nějaké vesnici, trvalo pár dní, než dorazili do většího města. Všude vlály prapory a slavilo se.

„Co se slaví?“ chytil Nik jednoho místního za rameno.

„Co se slaví?“ odpověděl mu otázkou. „Máme krále! Země už není bez krále.“

„A jak se jmenuje ten šťastný?“

„Kleofáš.“

„Co? Kleofáš?“ Nikovi spadla čelist.

„Jo. Máš snad něco proti tomu?“ naježil se místní.

„Ne, ne. Ale připadá mi to takový… Je to přece třetí synovec zemřelého krále.“

„To jo. Fox byl jeho strýc. A co jako?! Je urozené krve.“

„Ale je až třetí.“

„To rozhodla velká rada šlechticů.“

No, velká rada šlechticů asi moc ne, pomyslel si. Spíš Loki s Pandorou, ti tahají za nitky v zákulisí. Kleofáš byl ze všech tří nejinteligentnější. Nebyl tak bojovný a zbrklý jako jeho strýc, ale o to rozumnější. Většinou šlechta dosazovala panovníky hloupé, které mohla ovládat.

Pravda je, že to se většinou stávalo v klidných letech. V krizových nebo válečných volili šlechtici silného panovníka. Samozřejmě, pokud nebyl dědic.

Peníze na to, aby si koupil koně, mu už nezbývaly. Musel pěšky, nebo občas se nechat za úplatu vézt. Cesta ubíhala pomalu. Trvalo mnoho dní, než dorazil do hlavního města. Mnohokrát litoval, že si nepůjčil peníze od Starocha. Ale pocit, že by měl rozhrabávat hrob…

Hlavní město se od jeho poslední návštěvy moc nezměnilo. Hrad částečně vyhořel, ale ne tak, aby se musel přestavovat. Byl samozřejmě pro veřejnost uzavřen, takže musel vymyslet, jak se tam dostat. Rozhodl se požádat o nějakou práci.

Zamířil do hospody v podhradí. Všude bylo plno, jen v koutku byl malý stůl a u něj seděl jeden chlap jak hora. Zamířil k němu.

„Smím si přisednout?“ zeptal se.

„Jen na vlastní nebezpečí,“ zvedl chlap oči od piva.

„Seš nebezpečnej?“

„Ne, nečistej.“

Znovu si ho prohlédl.

„Kat?“ zeptal se.

„Popravčí. Zdejší nejsi. Tak jak jsi to poznal?“

„Podle stoličky. Sedíš na trojnožce.“

„Jo, no jo. Už si to ani neuvědomuju. Znak šibenice.“

„Tak smím si přisednout?“

„Jo.“ Dál se věnoval pivu.

Přisedl si a objednal si jídlo a pití.

„Sháním práci,“ obrátil se na kata.

„Nechci nikoho, kdo chce tohle dělat dobrovolně.“

„A jak se stane normální člověk popravčím?“

Kat se zhluboka napil. „Buďto to zdědí, nebo je k tomu donucen.“

„Nerozumím. Jak donucen?“

„Pokud mu hrozí nějaký nižší trest, může se z něj vykoupit tím, že se stane mým pomocníkem.“

„Aha.“

Chvilku bylo ticho.

„A ty jsi svoje povolání zdědil?“ zeptal se Nik.

„Ne, já jsem se stal katem náhodou. Já jsem původem truhlář.“

„Tak povídej.“

Kat se nejdřív zatvářil jako že ne, ale pak spustil.

„Hloupost. Původní kat jednou sekl moc velkou silou, hlava přeskočila koš, do kterého měla spadnout, a prokutálela se mezi vojáky mně přímo k nohám. Tak jsem ji kopl zpátky. A tím jsem se poskvrnil, stal se nečistým, a katovým pacholkem.“

„No, to je divnej příběh,“ otřásl se Nik.

„Divnej, ale pravdivej. Už to dělám deset let.“

„Připiješ si se mnou?“

„Jsem kat. Nevadí ti to?“

„Znám hodně takových, co zabili mnohem víc lidí než ty, a mají za to šlechtické tituly.“ Nik zamával na hostinského a poručil kořalku.

„Svatá pravda,“ přikývl kat. „Já většinou popravuju ty vinný.“

„Pokaždý?“ podíval se mu Nik do očí.

„Řekl jsem většinou,“ uhnul očima. „Pokud páni poručí, udělám svoji práci a nepřemýšlím o vině. Ale pokud jsem přesvědčenej, že ten člověk je nevinnej, snažím se mu ten odchod ulehčit, jak jen to jde.“

„A to jsi nepřemýšlel nikdy o změně?“ zvedl Nik panáka kořalky.

„Ale ano. Dřív. Teď už jsem si zvykl. Mám rodinu, děti. A platěj dobře.“ Přiťuknul si s Nikem a hodil do sebe kořalku.

„Jak sežene popravčí ženu? Od jiného kata?“

„Někdy. Ale moje žena zabila kdysi svoje dítě. Za to je zahrabání zaživa. Anebo svatba s katem.“

„Takže si vybrala to menší zlo.“

„No, to nevím,“ zasmál se a luskl na hospodského.

„Teď je to na mě,“ poručil dvě kořalky.

Nik se zamyslel. „Takže práci pro mě nemáš, budu se muset poptat jinde. Slyšel jsem, že na hradě hledaj někoho do služby.“

„O tom jsem nic neslyšel. Ale jestli se chceš podívat do hradu, můžu ti tam zjednat přístup.“

„Vážně?“

„Jasně. Chodím tam pravidelně do mučíren vyslýchat. Ale dneska budu popravovat.“

„Koho?“

„Vysoce postavený pány. Změnil se král a ten nový si dělá čisto na stole. Tak mám dost práce.“

„Někdo vysokej?“

„Jojo. Dvě knížata.“

„To je hodně vysoko. To znamená popravu mečem a ne sekerou. Tohle není žádná chátra. O koho jde?“

„Jo, meč, vyznáš se. Jsou to Jakub a Tomáš.“

Nik zkameněl.

„Jakub a Tomáš?“ vykoktal.

„Jojo. Ta dvě knížátka, co kdysi zradila Ahonika. Došlo i na ně. Chceš si na ně přiťuknout?“

Nik si strnule přiťukl a naráz vypil kořalku do dna.

„Tak tak,“ pokračoval kat, „král Kleofáš, teda teď už mezi námi starej Kleo, se rozhodl se jich zbavit. Už je má pár dní ve vězení. Teď se čeká jen na jednoho člověka.“

„A na koho?“ zeptal se Nik přiškrceně.

„Na tebe, Niku. Na tebe,“ přimhouřil oči popravčí.

6

Nik se rychle rozhlédl po hospodě. „O nic se nepokoušej,“ varoval ho kat, „nemá to cenu. Jsem silnější než ty a na kata žádná magie neplatí. A i kdybys něco dokázal, venku je setnina vojáků. Čekali jsme tě.“ Posunul se s trojnožkou kousek dál, aby měl prostor k manipulaci.

„Můžu to aspoň dojíst?“ ukázal Nik na nedojedené jídlo na stole. „Kdo ví, kdy se zase najím. Jestli se vůbec ještě někdy najím.“

„Jo. Ale jenom lžící.“ Sebral mu nůž a nechal mu dřevěnou lžíci. „Vím, že máš ještě něco u sebe, a zatím ti to nechám. Venku ti to seberou.“

„Jak jste na mě přišli?“

„Loki. Věděl, že se objevíš. Má svoje lidi všude. Číhali na tebe už v přístavu.“

„Hmm,“ odpověděl Nik a snažil se do sebe nasoukat něco jídla přes sevřené hrdlo.

„Popravíš mě taky mečem?“ zeptal se kata.

„Kdyby to záleželo na mně, tak jo. Ale víš, že nezáleží.“

Jedl pomalu a snažil se vychutnat si každé sousto. Kat byl trpělivý.

Pečlivě vytřel kouskem chleba talíř a opřel se o opěradlo.

„Panáka na cestu?“ zeptal se kata.

„Jo. Ale platím to já.“

„Ne. Mně stejně peníze k ničemu nebudou.“ Nik poručil kořalku a zaplatil. Pak povytahoval zbytek peněz, co měl.

„Na,“ dal je katovi, „stejně mi je seberou, a ty mi to když tak můžeš ulehčit.“

„No, nevím,“ prohlížel si pár stříbrných a měděných mincí, „naposledy jsem ti měl vydloubnout oči a vykastrovat tě. Jak si myslíš, že ti to mám ulehčit?“

Nik mlčel.

Vypil kořalku na jeden zátah a oba vyšli ze dveří. Venku opravdu hlídkovala setnina vojáků, hospoda byla obklíčena. Vojáci ho okamžitě vzali mezi sebe a strhali z něj šaty. Pak na něj hodili jenom selskou košili z hrubé látky a čekali. Po chvíli přišel Loki s Pandorou. Za Lokim kovář. Nic neponechávali náhodě.

Poslušně nastavil ruce. Kovář mu nasadil okovy, hodně těsně. Místo zámku byl nýt, který okamžitě rozklepal. To nebylo dobré znamení. Znamenalo to, že už pouta nesundá. Okovy mu připevnili k opasku řetězem tak, že si akorát dosáhl k obličeji, ale dál ne. Na hlavu mu upevnili železnou masku se sklapovacím hledím. Byla mu úplně přesně, to znamená připravená. Hledí nechali odkryté, zatím mohl vidět.

Pak přišla na řadu Pandora. Nasadila mu magické náramky. Mnohem větší a mnohem těžší. Přetáhla mu je přes zápěstí, pak na ně přiložila ruce a zvedla oči v sloup. Začala se soustředit a mezi zuby drkotala zaklínadla. Zvedl se vítr a vojáci se přikrčili. Ozval se hrom a náramky se o několik centimetrů zmenšily.

Dvě dívky přiskočily a podepřely Pandoru, která se začala kácet.

„Tak, a můžeš je znovu zkusit zničit. Tentokrát budu připravená,“ usmála se unaveně.

„Co obojek? Ten nebude?“ Jeho hlas zněl dutě.

Podívala se na něj přes dlouhé řasy.

„Ne. Tentokrát budou stačit náramky. Vydají i za obojek. Dala jsem do toho tolik magie jako do ničeho jiného. Nevím, jak dlouho tě král Kleofáš bude držet, než tě popraví, ale už nehodlám nic riskovat."

„Teče ti krev z nosu.“ Chtěl ukázat hlavou, ale nešlo to. Jedna z pomocnic jí podala jemný hadřík.

„Vidíš, jak kvůli tobě musím trpět,“ pronesla vyčítavě.

Vyrazili k hradu. Lidé se zastavovali a pozorovali je. Přes helmu měl jen špatný výhled, tak zakopával. Přemýšlel, kde zase udělal chybu. Měl si domluvit lepší spojení s Magdou, ta by ho snad zachránila. Jestli se mu podaří nějaký čas se udržet naživu, snad se k ní zpráva o něm dostane. Možná pomůže Nosáč. Ale dokáže vůbec Magda přemoct Pandoru a Lokiho? Sílu má, že si to nedokáže představit, ale chybí jí zkušenosti a znalosti.

Z přemýšlení ho probudilo rachocení brány. Většina vojáků zůstala venku. Pomalu ho vedli dál. Přes nádvoří, okolo hradu, do zahrady. U vodotrysku zastavili. Stálo tam popravčí lešení se třemi špalky. A zase čekali.

Pozoroval lešení a přemýšlel, jestli ho popraví jako prvního, nebo jako posledního. Nakonec, je to vlastně jedno. Pootočil hlavu stranou a přes otvory uviděl kata.

„Proč já, to je jasný, ale proč ti dva?“

Před ním se objevila Pandora a stáhla mu hledí.

„Paktovali se s nepřítelem. Kdo zradí jednou, zradí pokaždé, to je jedno z tvých hesel, nemám pravdu?“ Hlas, který neznal.

„Zradí každej. Všechno je jenom otázka ceny,“ odpověděl.

„Ta helma není nutná. Sundejte ji,“ ozval se hlas znovu.

„Výsosti!“ To byl hlas Lokiho. „Je nebezpečný. Ta helma je nutná.“

Chvilku bylo ticho. Pak někdo začal lomcovat něčím v jeho týlu. Potom zmizel tlak na krk a na ramena a helma byla pryč. Zhluboka se nadechl.

„Taková práce,“ bručel Loki, „přesně na míru.“

Prohlížel si nového krále. Byl mladý. Tipoval by mu tak šestnáct. Rodokmeny ho moc nezajímaly, ale o příbuzenstvu sousedních králů by něco vědět měl. Pomalu si ho prohlížel a on dělal to samé. Trvalo to několik vteřin. Pak král Kleofáš pokynul rukou.

„Posadíme se,“ ukázal na stolek a dvě židle.

Pokrčil rameny a chtěl si sednout.

„Ne, sem ne.“ Kleo ukázal na druhou židli.

Sedl si na druhou židli. Schválně nepočkal, až si sedne král, nechtěl dát najevo podřízenost. Seděl ale tak, že viděl na popraviště.

Král si sedl. Sluha donesl karafu s vínem a dvě číše.

„Chceme mluvit o samotě,“ řekl Kleofáš.

Ozvalo se reptání a šoupání nohou. Král mlčel a čekal. Neochotně se začali vzdalovat.

Pozoroval lešení. Pomalu tam přicházelo několik osob. Kat, jeho pomocníci a dva muži v drahých šatech, spoutaní s rukama za zády, na očích šátek.

Odvrátil oči od popraviště. Král čekal.

„Víno?“ zeptal se.

Pokynul rukou.

Nalil dvě sklenice, jednu vzal do ruky.

„Na naše první setkání,“ pokynul Nikovi.

Nik uchopil svoji sklenici a odpověděl: „Na naše první, a doufám, že ne poslední setkání.“ Pozvedl číši.

„Osud mi tě vydal do rukou, králi Ahoniku, a záleží jenom na tobě, jestli je to setkání poslední.“

„Asi mi chceš udělat nabídku.“

„Ano. Pokloň se mi a staň se mým poddaným.“

„Tím si zachráním život?“

„Tím si zachráníš život.“

„A co oni dva?“ ukázal bradou na popraviště. „Odmítli?“

„Ne, zradili. Po nich už přísahu nechci.“

„Chápu.“

Chvíli bylo ticho.

„Tak co mi odpovíš, králi Ahoniku?“

„Když řeknu ne, popravíš mě. Když řeknu ano, budu lhát.“

Kleofáš zvedl obočí. „Nerozumím.“

„Nedokážu sloužit někomu.“

„Sloužil jsi jako otrok.“

„Ale nikdo po mně nechtěl slib věrnosti.“

„Opravdu ti nerozumím. Pokud bys utekl, popravili by tě horším způsobem než já, kdybys zklamal moji důvěru.“

„Popravili by mě jako uprchlého otroka, ale ne jako krále, který zradil.“

Mladý král se zamyslel.

„To je asi tvůj věčný problém, králi Ahoniku. Jdeš na jistou smrt kvůli slovu.“

Pak mávl rukou. „Stejně by to nemělo žádnou právní cenu, vynucená přísaha. Jinou odpověď jsem od tebe ani nečekal. Co se mi podařilo o tobě zjistit, tak ty jsi vlastně nikdy nikoho nezradil.“

„Takže?“ zeptal se opatrně Nik.

„Netoužím po tvojí krvi. Nebýt tebe, nebyl bych králem. Ale království ti nevrátím.“

„A svobodu?“

„Dám ti svobodu, pokud mi slíbíš, že nevzneseš požadavek na vrácení trůnu svého království.“

Nik mlčel. Království, které zdědil a budoval tolik let. Ale když zemře… Nad čím vlastně přemýšlí?

„Přísahám, že nevznesu žádný právní nárok na svoje bývalé království proti králi Kleofáši prvnímu.“

„Třetímu,“ opravil ho Kleofáš.

„Třetímu? To už vás bylo tolik?

„Bylo.“

„Tak třetímu.“

„I na moje potomky, pokud nějaký budu mít.“

„Jenom na potomky v přímé linii. Pokud dostane trůn nějaký hodně vzdálený synovec, nechtěj po mně dodržení přísahy.“

„To ani nechci.“

„Takže jsem svobodný?“

„Můžeš jít, kam chceš.“

„Králi Kleofáši, to, co jsi teď udělal, je velmi šlechetné gesto a já pocházím ze země, kde nic není zadarmo. Takže, chci vědět, co se děje?“

U rukou mu zapraskalo. Bezmyšlenkovitě se podíval na svoje zápěstí. Náramky velice lehounce jiskřily.

Král Kleofáš si povytáhl rukáv. Na rukou měl tenounký magický náramek, na rozdíl od Nika sundavací.

„Pandoro, když jsem poručil, že s ním chci být o samotě, myslel jsem úplně o samotě,“ pronesl Kleofáš do éteru.

Jiskření ustalo.

Chvilku bylo ticho, jen kat na lešení zkušebně švihl mečem do špalku.

„Máš pravdu, Niku. Něco od tebe chci,“ promluvil nakonec Kleofáš. „Nezradili jenom tihle dva,“ kývl hlavou k popravišti, „zradili i jiní.“

„To se stává. A dost často.“

„Dostalo se mi zpráv, že dvě nejmocnější osoby v této zemi se domlouvají se Šáhem.“

„Ty dvě nejmocnější osoby jsou muž a žena?“

Kleofáš nic neříkal.

„Rozumím. Šlechta vás zvolila králem jim navzdory. Oni chtěli poddajnou figurku, vy moc poddajný nejste. A jak do toho zapadám já?“

„Popravdě, králi Ahoniku, několika způsoby. Jsou to tvoji nepřátelé a udělali ti hodně zlého. Vědí, že když tě pustím, půjdeš po nich. Tudíž svoji pozornost zaměří na tebe a mně se možná podaří upevnit moc, než Šáh vtrhne do mého království.“

„Šáhova vojska jsou před zhroucením.“

„Nenech se mýlit, Ahoniku. Moje také. A pokud mě Šáh napadne, nikdo mi na pomoc nepřijde. Jsem nový král a ani liga, ani knížectví si pálit prsty nebudou. Jedna válka jim na pár let stačila.“

Nik se usmál.

„V tom případě mám pro tebe vynikající návrh.“

Kleofáš pokynul rukou. „Mluv.“

„Tvoje království se s tím Šáhovým dotýká na dvou hraničních místech. Jedním z nich jsou hory, druhým poušť. Obojí neschůdné. Tudíž nejlepším místem pro útok je knížectví.“

„Bývalé knížectví.“

„No a? Kdyby se podařilo knížectví osvobodit…“

„Byl by to akt nevyhlášené války z mojí strany. A stejně nemám tolik vojáků.“

„A kdyby se osvobodilo samo?“

„Jak, samo?“

„Kdyby, dejme tomu, někdo vedl povstání proti Šáhovi?“

„Kdyby někdo, kdo není spojován se mnou, vedl povstání proti Šáhovi, nebo aspoň mi dával zprávy o přicházejícím útoku, někdo, o kom je známo, že není můj přítel ani spojenec, tak ten někdo by mi prokázal velikou službu.“

„A kdyby se mu podařilo to knížectví vlastními silami osvobodit, mohl by počítat s tím, že by ho král Kleofáš uznal za krále této země, pokud by šlechta tuto osobu jako krále zvolila?“

„Ho, ho. Vysoko míříš, králi Ahoniku. Je to chvilka, kdy ti nad hlavou visel meč.“

„Ten je tam stále. A nebudeme si na nic hrát, i nad tvojí mladou hlavou se něco povážlivě kýve. Tak jaká je tvoje odpověď?“

„To si musím rozmyslet.“

„Nekličkuj. Když už nic, aspoň zadržím invazi.“

„No, pravda je, že moc velký naděje nemáš. Tak pokud se ti to podaří, byla to vůle bohů a těm já se protivit nebudu.“

„Takže uznání?“

„Víš, králi Ahoniku, já nemůžu takhle slíbit něco takového.“

„Já mohl.“

„Ale to je něco jiného,“ kličkoval Kleofáš.

„To je pravda. Já ti dal něco, co bylo moje, ty mi dáváš to, co jsi nikdy nevlastnil. Tak co. Chceš mě zradit? Chceš být jako ti dva? A vymlouvat se, že to bylo důležitý pro království?“

„Tak jo,“ přikývl Kleofáš.

„Výborně,“ usmál se Nik. „Teď budu potřebovat pomoc.“

„Jakou pomoc?“

„Peníze. A hlavně jídlo. Lidi tam žerou kůru ze stromů.“

„Peníze. To mě dovádí k další otázce. Kam jsi dal královskou korunu?“

„Zakopal jsem ji v zahradě.“

„Tady v zahradě?“

„Jistě, přece bych ji netáhl s sebou někam pryč. Každej, kdo by ji viděl, by si hned myslel, že mám něco společného se smrtí tvého strýce.“

„A máš?“

„Nepřímo.“

„Dost nepřímá odpověď.“

„Já nevím. Někdy, když mi jde opravdu o život, tak se něco stane, co mi ten život zachrání a zabije všechny okolo.“

Kleofáš se narovnal na židli. „Tak můžu být rád, že jsem tě nepopravil. To bych třeba nemusel přežít.“

Nik se dlouze napil a položil prázdnou sklenici na stolek.

„To je dost možný.“

„Jenom jestli, králi Ahoniku, okolo sebe nekalíš vodu. Aby se tě báli zabít.“

„Třeba.“

„To je mi teď jedno. Dej mi tu korunu.“

„Proč ne? Ale ostatní si nechám.“

„To patří mně.“

„To teda nepatří. Je to kořist.“

„To není.“

„Tak ti nedám nic.“

„Dostanu to z tebe.“

„Před chvílí jsi říkal, že jsem svobodnej. Teď mě chceš mučit. Dlouho slovo nedržíš.“

„To bylo něco jiného.“

„Tohle budeš říkat pokaždé, když budeš chtít porušit slovo?“

Uraženě mlčel. Pak povolil.

„Ach jo. Králi Ahoniku, copak jsme trhovci? Královské dělení. Půlku pro tebe. Tu menší,“ usmál se, „a jestli řekneš ne, nechám překopat celou zahradu a najdu to.“

„To stejně budeš muset,“ zachechtal se Nik. „Já si totiž nepamatuju, kde jsem to zakopal.“

„To je legrace? Ty si to nepamatuješ?“

„Byla tma.“

„Aspoň přibližně.“

„Přibližně to najdu.“

Kleofáš si znatelně oddychl. „Aspoň to. Dáme se do toho?“

„Jo. Necháš mi sundat pouta?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Aby jim to nebylo jasný. Až najdu poklad, nechám tě uprchnout. Jinak tě zabijou, jakmile opustíš hrad.“

„To je dost možný. Takže takový skrytý spojenectví.“

„Dá se to tak říct. Aspoň mě nikdo nebude spojovat s knížectvím.“

„Ale já budu potřebovat pomoc.“

Kleofáš chvilku přemýšlel.

„Pošlu ti na pomoc dvě knížata. Teda, kníže je jenom jeden, to druhý je kněžna. K těm se budeš obracet.“

„A jak se jmenujou?“

„Sami tě vyhledají. Až přijde čas.“

Nik pokýval hlavou ze strany na stranu. „Tohle tajnůstkaření nemám rád.“

„Věř mi, králi Ahoniku. Je to lepší. Tak zapijeme naše nové spojenectví?“

„Proč ne. A nezpečetíme ho krví, jak to dělali naši předkové?“

„Krví?“ Kleofáš se zatvářil znechuceně.

„Ne naší, ale jejich,“ kývl hlavou k popravišti.

„Ale vždyť jsem říkal, že netoužím po krvi.“

„Ty ne, ale já ano.“

„Myslíš to vážně?“

„Naprosto.“

Kleofáš se otočil čelem k popravišti a kývl hlavou. Nik si nalil další sklenici vína a sedl si tak, aby dobře viděl. Okovy a náramky zakryl ubrouskem ze stolu.

Kat sejmul odsouzeným z očí šátek. Chvilku mrkali a snažili se zaostřit. Když spatřili Nika, pohodlně sedícího vedle krále, trhli sebou.

Kleofáš se otočil a sledoval zahradu.

Katovi pomocníci obratným pohybem strhli prvnímu z nich límec. Pak ho položili na popravčí špalek.

Meč se mihl vzduchem a hlava se zaduněním spadla do připraveného koše. Krev vystříkla daleko na dláždění.

Kleofáš sebou cuknul a zezelenal.

Kat provedl proceduru ještě jednou. Nik jedním okem sledoval popraviště a druhým pobaveně pozoroval krále Kleofáše. Krev mu opravdu nedělala dobře.

Kat si stoupl doprostřed popraviště a opřel se o meč.

„Hotovo!“ zavolal.

„Tak na zdraví. Teď už jenom na naše,“ zvedl Nik sklenici s vínem.

„Jak nechutné,“ zašeptal Kleofáš.

„Ale no tak,“ odpověděl Nik. „Koruna a zlato je pod tou vrbou u smetiště,“ řekl smířlivě.

„Už toho bylo dost,“ popuzeně se zvedl Kleofáš ze svého křesla a kamsi zamával. Z křoví začali vylézat vojáci. Obklopili Nika a vzali ho mezi sebe. Za Kleofášem se objevili Loki a Pandora.

„Do věže s ním a důkladně hlídat. K jídlu jen chleba a vodu. A tu masku mu znovu nasaďte. Nechci už ten jeho obličej ani vidět.“

Nik trpce sevřel rty a zůstal tak, dokud mu hlavu neobepnula železná maska.

7

Ozvalo se zarachocení dveří kdesi vysoko nad ním.

Nik se zarazil.

Tohle nebyla doba, kdy chodí stráž s jídlem a pitím.

Rychle ukončil činnost, kterou se právě zabýval, a posadil se na zem, zády ke stěně hladomorny. Snažil se působit dojmem vězně, který se smířil se svým osudem.

„

Ssssss,“ ozvalo se vysoko nad ním.

Zvedl hlavu a podíval se směrem, odkud se syčení ozývalo. Těžká maska ho málem převážila.

„Kdo je to?“ snažil se zaostřit do světla pochodně.

„Tvůj kat.“

„Ahoj, mistře popravčí. Nejsi tady, doufám, pracovně?“

„Ne. Přišel jsem ti vrátit peníze. Ty, který jsi mi dal před popravou.“

„Jsi si jistý, že je nebudeš potřebovat?“

„Potřebovat je budu, ale nepatří mi. Nezasloužil jsem si je.“

„A na co budou mně? Jednou denně mi tu hoděj bochník chleba a spustěj kýbl s vodou. Kýbl je na řetězu, abych ho nemohl na nic použít. V tý tmě ho nevidím, tak se kolikrát minu. Nemá rovný dno a zvrhne se a řeknu ti, vysávat vodu z podlahy, zvlášť, když máš na hlavě takovejhle kus železa, to není nic příjemnýho.“

„To věřím. Můžu ti nějak pomoct?“

„Jo, propašuj mi do toho chleba pilník, ať se zbavím aspoň těch okovů.“

„A co pak? Prohrabeš se ven? Jsi v hladomorně. Buď rád, že jsi přežil.“

„To jsem. Jak dlouho už tu jsem ?“

„Týden.“

„V tý tmě jsem ztratil pojem o čase.“

„To každej.“

„Děje se něco novýho?“

„Jako tady? Nic moc. Akorát já mám hodně práce. To víš, novej král. Představ si, že objevil ztracenou korunu krále Foxe.“

„Nepovídej.“

„Jo. Je to přízeň bohů. Každej si to myslí.“

„Hmmm.“

„Cos říkal?“

„Nic.“

„Hodím ti dolů ty mince. Sice je neuvidíš padat, ale myslím si, že máš dost času je hledat. Zatím se měj.“

Ozvalo se cinknutí mincí o podlahu. Seděl a ani se nehnul. Kat měl pravdu. Měl přece dost času je hledat.

Po chvíli se zvedl a s nataženýma rukama se vydal ke zdi. Když na ni narazil, opatrně začal osahávat kameny ve stejné výšce a šel jedním směrem. Po chvilce narazil na jeden vystouplejší. Ohmatal ho, a když zjistil, že je to ten správný tvar, přiložil k němu nýt, kterými měl spojená pouta, a začal pomalu brousit.

Tak týden. Týden už brousí s malými či většími přestávkami nýty na obou rukou. Kámen, který používal předtím, byl lepší. Ale už ho zbrousil tak, že se k němu nýtem nedostane.

Občas zkusil prostrčit okovy kost z ruky někoho, kdo tu umřel už kdysi dávno, a zapáčit.

Připadalo mu to nespravedlivé. Koster tady bylo hodně, ale jenom ta jeho bude mít na rukou okovy a na lebce masku. Pokud se mu to nepodaří sundat.

Pak se musí prohrabat ven. Za jak dlouho? Za rok, za pět let? Je za zdí hlína, nebo skála? A jak pozná, kterým směrem se má dát? Možná, až sundá masku, tak na to přijde. Kéž by si tak uměl vybavit, jak vypadala hradní hladomorna. Jedině kat by mu snad mohl pomoci, jestli ještě někdy přijde.

Znovu zapáčil. Zdálo se mu, že pouta povolují. Ale to se mu už zdálo tolikrát.

Prsty opatrně ohmatával místo, kde byl nýt. Ne, nemýlil se. Nýt zmizel. Zřetelně cítil otvor po něm.

Znovu zapáčil, až mu kost bolestivě zmáčkla zápěstí. Ozvalo se lupnutí a okovy na jedné ruce povolily.

Vyhrkly mu slzy radosti. Rychle si sáhl na temeno hlavy. Štěstí mu přálo. Byl tam šroub. Otočil opasek a začal lomcovat kruhem na něm. Tak jednoduché to nebude.

Vrátil opasek na místo a jal se brousit nýt na druhé ruce. Trvalo to dlouho, ale i ten nakonec povolil. Pak už bylo jednoduché ubrousit železný kroužek na opasku. Pomocí okovů sevřel šroub za svojí hlavou a po několika hodinách padla na zem i maska. Konečně se mohl zhluboka nadechnout.

Po nějakém čase už měl jasno. Hladomorna měřila pět kroků napříč. Některá místa si označil kostmi, které zapíchal do mezer mezi kameny. Čas se naučil odpočítávat podle toho, jak chodily stráže s jídlem. Odhadl směr a začal oškrabávat kameny. Šlo to pomalu, ale když se dostal za ně, byl příjemně překvapen, protože za nimi byla zem. Tak, teď už jen kopat, pěkně opatrně, aby se to na něho celé nesesulo. Masku používal jako lopatu a zem sypal na druhou stranu. Za chvilku se mohl do otvoru ponořit skoro celý. Byl tak zaujat kopáním, že přestal vnímat úplně okolí. Proto ho jednou příšerně vyděsilo, když mu někdo poklepal na rameno a řekl.

„Kopete na úplně opačnou stranu, Výsosti.“

Uskočil dozadu. Viděl jenom nezřetelnou postavu.

Rukama sáhl po okovech, aby se mohl popřípadě bránit. Nebyly tam.

„Kdo jste?“ vydechl přiškrceným hlasem.

„Dovolte, abych se představil. Jsem hrabě Lucas Serfontein, z hradu Malicorne. Na rozkaz krále jsem vás přišel vytáhnout z této špinavé díry.“

„Malicorne. To místo neznám.“

„Je nové. Byli jsme se sestrou povýšeni za zásluhy do knížecího stavu.“

„Rozumím. Šlechta, která se králi protivila, zmizela, a místo ní přišla jiná. Lepší odněkud z dálky, aby příbuzenské vztahy neničily věrnost novému králi. Jste ze západní ligy?“

„Ano, Výsosti, jsme z těch míst.“

„V pořádku. Jak jste se sem dostali?“

„Jestli myslíte do zdejší hladomorny, prokopali jsme tunel.“

„Takže, starý lišák Kleo vás vyslal, abyste mě takovým zvláštním způsobem dostali ven a on byl čistý před Pandorou a Lokim.“

„Tak jest.“

„Takže odcházíme?“

„Čekal jsem jen na váš rozkaz, Výsosti.“ Chytil Nika za ruku a opatrně ho dovedl k díře na druhé straně hladomorny.

„Až po vás,“ pustil Nika před sebe.

„Nene, milý příteli, běž první a ukazuj mi cestu.“ Nik byl opatrný.

Lucas zmizel v díře. Nik vyrazil za ním. Po chvilce se mohl nadechnout sklepního vzduchu.

„Kde to jsme?“ zamžikal Nik do světla pochodně.

„Jeden barák, blízko hladomorny. Koupila ho před nedávnem moje sestra Marie Serfontein.“

„To není dobrý nápad. Podle díry vypátrají majitele baráku.“

Lucasovi zasvítil v mladém obličeji záchvěv radosti.

„Jsem poctěn vaší starostí o nás, Výsosti, ale nebojte se, nekoupila to na své jméno. A navíc doufám, že váš útěk bude odhalen co nejpozději.“ Lehce se uklonil. Pak pronesl něco ke sluhům, kteří nesli zahalenou postavu. Ti se ponořili do otvoru v zemi.

„Pokud jsem to pochopil, ta zahalená postava jsem já,“ nakoukl Nik do otvoru.

„Ano, Výsosti. Moji zákopníci ji dostanou na vaše místo, nasadí okovy a masku a strčí ji do díry, kterou jste vykopal vy. Udělají to tak, že budou vidět jenom nohy a zbytek zasypou. Bude to vypadat, že se na Vás sesula zem při pokusu o útěk. Místo našeho úniku samozřejmě zamaskujeme. Je tu jen jediný problém, kvůli kterému na nás přijdou.“

„Magické náramky.“

Lucas pokýval hlavou. „Nemáme tolik čarodějů, abychom je dokázali sundat, a mám ten pocit, že jakákoliv manipulace s nimi by mohla upozornit kněžnu Pandoru a ukázat místo posledního pobytu jejich majitele.“

„No, pokud se s nimi nebude manipulovat, nemůže zjistit, kde jsem.“

Lucas kývl hlavou a ukázal Nikovi cestu nahoru. Došli do přízemí malého domu. Stála tam mladá dívka. Černovlasá, hubená, spíš klukovského typu, oblečená do přiléhavého mužského obleku.

„Pokud se nemýlím, Marie Serfontein,“ kývl hlavou Nik. „Chtěl bych vám a vašemu bratrovi poděkovat za své osvobození.“

Pohodila hlavou. „Jsem ráda, že vás mohu přivítat na svobodě, Výsosti, ale jednali jsme na rozkaz krále.“

„Král je pozoruhodný člověk.“

„Ano. Vděčíme mu za mnohé.“

„A on jistě vděčí za mnohé vám.“

Lehce se zarděla a ukázala na stůl. „Jídlo, Výsosti. A oblečení. Dobrou koupel si můžete dopřát u nás na hradě.“

„Kde je váš hrad?“

„Malicorne leží na pobřeží. Král nás instruoval, že budete potřebovat pomoc. Jsme nejblíže bývalému knížectví.“

Otočil se ke stolu a vrhl se na jídlo. Po dlouhé době, kdy byl jen o chlebu a vodě, chutnalo božsky.

„Výsosti, promiňte,“ ozval se opatrně Lucas, „čas nás tlačí. Je možné, že stráže mohly něco zaslechnout. Moje sestra vám pomůže s oblékáním.“

Jedl, zatímco se převlékal. Jídlo zapíjel vínem. Marie se mu snažila pomoci. U kalhot se zarazila.

„Toho si nevšímejte,“ utřel si ubrouskem ústa od vína, „tolik dní bez dámské společnosti zanechá následky.“

Zasmála se. „Mně to problémy nedělá, třeba spolu v posteli skončíme, ale pokud vám teď zavážu kalhoty, bude vás to bolet.“

Měla pravdu.

Vyrazili ven. Před domem čekal kočár.

„Pojedu na koni,“ hnal se Nik ke kozlíku.

„Ne, výsosti, mohli by vás poznat. Musíte do kočáru.

Sedl do kočáru a opatrně vyhlédl z okna na druhé straně. Okno v domě nad kočárem se opatrně zavřelo.

Vyrazili.

Loki pootevřel okenici a sledoval odjíždějící kočár.

„Tak jak?“ zeptala se Pandora.

„Jedou na Malicorne. Přesně, jak jsem to předpokládal.“

„Co dál?“

„Počkáme. Budu ho hlídat, dokud neopustí hranice království. Pak už to bude tvoje věc.“

„Zjistím, kde přesně je.“

„Jak to zjistíš?“

„Zkusí sundat náramky. Bude muset použít magii a podle toho ho zaměřím.“

„A potom?“

„Chceš vědět, jak to bude probíhat?“

Kývl hlavou.

„Ahonik je jednoduchý. První, co se bude snažit udělat, je sundat si ty náramky. Použije medium, jak to nejspíš udělal minule. Tehdy to byla manželka vyslance. Přes nějakou mrchu se spojí s ostatními kouzelníky. A ti vyšlou silný magický impuls. V jednu chvíli do jednoho místa. Nápor bude takový, že magický náramky nevydrží nápor takového množství. Teda, oni si to myslí.“

„A?“

„Budu čekat. Ve chvíli, kdy začne přenos probíhat, vyšlu protikouzlo. Silný impuls, který vyletí z náramků a přes medium pobije všechny mágy, co budou vysílat.“

„A on?“

„Měl by přežít. Možná i to medium. Minule taky přežilo. Ale je dost možný, že mu náramky upálí ruce. Všiml sis těch jizev na krku a na rukou???“

Kývl hlavou.

„To udělaly ty náramky. Rozpalují se při kouzlu. Čím déle to bude trvat, tím vyšší bude teplota.“

Obdivně si ji prohlížel.

Usmála se. „To jsem nevymyslela já, to už dávno vymyslel a několikrát vyzkoušel jeden mág mágů. Jmenoval se Šílený Kašpar a byl opravdu šílený.“

„Tak doufejme, že to vyjde i teď.“ Loki zavřel okenici a podíval se na Pandoru. Jedovatě se na něj usmála.

„Ty jsi taky udělal chyby.“

Kývl hlavou.

„Věřil jsem tomu, že utekl do východních knížectví. Proto jsem ho hledal tam.“

„Za to může ta ženská. Co na ní vidí?“

Loki se zamyslel. „Myslel jsem, že ji zabil. Proto mě hrozně překvapilo, když jsme ji mezi mrtvými nenašli.“

„Zdrželo ho to. Muselo trvat dlouho, než se vyléčila.“ Pandora luskla prsty a oheň v krbu se rozhořel, jako by do něj foukl neviditelný vítr.

„Má dobrého doktora, nebo čaroděje,“ natáhl Loki dlaně ke krbu.

„Zničíme jeho spojence. Bude to velká organizace. A nejmíň tři dobří mágové.“

„Kde by je sehnal?“

„To právě musíme zjistit. Naše nová paní nám bude vděčná. Dostane Ahonika a pár mrtvých čarodějů jako návdavek. A potom…“

„Potom obsadí tuto zemi a dosadí nás jako místodržící.“

„Víš určitě, že to udělá?“ Pandora si sedla ke stolku a nalila si na dno číše víno.

„Určitě. Její poddaní nám to slíbili. A já jim věřím.“

„Škoda že nejsi ženská,“ povzdychla si Pandora, „byly bychom hezký pár.“

* * *

Kolébání kočáru ho uspávalo. Žaludek se mu bouřil od jídla a pití. Teprve teď na něj začalo doléhat vyčerpání z minulých dní. Rozklepal se zimnicí.

Marie přes něho přehodila deku.

„Nechcete zastavit někde v nějaké hospodě, Výsosti?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou.

„Pomůže mi pořádná koupel. A čaj z bylinek. Máte u vašeho hradu někde lékárníka nebo ranhojiče?“

Zavrtěla hlavou.

„Nevím, Výsosti, přiznám se, že jsme byli s bratrem na hradě všeho všudy zatím jen několik dní. Král nás pověřil více úkoly.“

„Jak jste se poznali s Kleofášem?“

„Byl u nás jako na vychování.“

„Vy ale nejste dlouho ve vyšším stavu.“

Začervenala se. „Je to na nás tak poznat, Výsosti?“

„Hodně. Už podle toho, jak mi říkáte. Tak plebejsky.“

„Král nás uvedl do stavu šlechtického teprve nedávno.“

Pokýval hlavou. „Když se to tak vezme, já vlastně byl povýšen do rytířského stavu také teprve nedávno.“

„Tomu nerozumím. Myslela jsem, že jste šlechticem od narození.“

„To je dlouhá zamotaná historie. Vyprávějte mi spíš o vašem životě, o vašem domově.“

„Jste tak pozorný,“ rozzářila se radostí.

Nebyl pozorný. Usnul při třetí větě.

Probudilo ho nezvyklé ticho. Několik vteřin trvalo, než se zorientoval. Kočár stál.

Opatrně vykoukl z okénka. Kočár byl obklopen vojáky. Chvilku zazmatkoval, než uviděl Lucase, jak si s vojáky povídá. Po chvíli přišel Lucas do kočáru. Vypadal ustaraně.

„Co se děje?“ zeptal se ho.

„Vojáci. Jsou vzpurní. A někteří opilí.“

„A co s tím jako chcete dělat?“

„Nevím, mluvil jsem s kaprálem, ale krčil rameny. Prý je to běžný.“

„Zatím to běžný není, ale brzo bude. Lucasi,“ naklonil se k Serfonteinovi, „teď běžte ven a tím nejopovržlivějším hlasem řekněte kaprálovi, že ho na hradě čeká za každého opilého vojáka pět ran rákoskou.“

„To přece nemůžu. Je to chlap o hlavu větší než já.“

„A vy jste jeho pán. Má dvě možnosti. Buď ho necháte na hradě umlátit, nebo se vzbouří a stane se dezertérem a pověsí ho. Pak je tu ještě jedna jednoduchá možnost. Začne poslouchat.“

„Je to lidská bytost.“

„Ne, není. Je to voják. Udělejte to, nebo se sám vrátíte mezi plebs a chátru. A to přeci nechcete, už kvůli vaší sestře. A řekněte mu, ať toho nejvzpurnějšího chlapa přiváže ke svému koni a nechá ho běžet za ním. Dokud nepadne vyčerpáním. Ne ten chlap, myslím ten kůň. Tak, už neprotestujte, běžte!“ dodal ostřejším tónem.

Lucas otevřel pusu, jako by chtěl něco říct. Pak vyrazil ven. Bylo slyšet ostřejší hovor, pak se vrátil a byl v obličeji celý červený.

„Tak co?“

„Stojí tam celý zkoprnělý.“

„Kde je vaše sestra?“

„Jela na koni napřed.“

„Tak jedeme také.“

„Ale co vojáci?“

„Jen houkněte z okénka. Nejste jejich chůva.“

Vyrazili. Po několika mílích je vojáci dohonili.

„Umíte jezdit na koni?“ zeptal se Lucase.

„Umím.“

„Tak jezděte s vojákama na koni.“

„Abych byl jako jeden z nich?“

„To taky, působí to dobře, když nesete veškerý strádání jako oni, a je to lepší než cvičení. A navíc, a to hlavně, při přepadení se můžete bránit. A máte tu chátru na očích.“

„Nepoučujte mě,“ obořil se na něj.

Usmál se a začal pozorovat krajinu.

Kdysi bych ho za tenhle tón nechal vláčet za kočárem, napadlo ho.

„Stejně to začnete dělat. Pokud chcete, aby vás poslouchali,“ dodal a dál se díval z okna.

Jeli s krátkými přestávkami několik dní. Kleofášovo království bylo přece jenom velké. Nakonec zastavili u mohutného hradu na pobřeží. Tyčil se nad útesy. Nik se marně snažil vzpomenout si, komu to nádherné sídlo kdysi patřilo.

Služebnictvo bylo dobře vedené, úslužné a pracovité. Podle chování Nik usuzoval, že ani tolik nekrade.

Po dlouhé době si dopřál příjemnou koupel. Šaty, které po několika dnech nasákly potem a pachem, který na něm ulpěl v hladomorně, vyměnil za čisté, volnější. Stoupl si před zrcadlo a dlouho se pozoroval.

Pobyt v hladomorně a vůbec poslední měsíce zanechaly na jeho obličeji a těle hodně jizev. Byl hubený, spíš až vychrtlý. Okolo krku se mu táhl tenký kruh světlejší kůže od obojku. Stále bylo vidět zbytky magického tetování. Jizvičky v obličeji mu připomněly výbuch magického kamene přímo před tváří. Podíval se na ruce. Pod náramky byly jizvy od okovů a náramků. Pouze zčernalé nehty zmizely účinkem Magdalenina kouzla.

Znovu se podíval na svůj obličej. Magda by mu ho mohla dát do pořádku. Jenomže věděl, že by se tím dostával do jejího magického otroctví. V zrcadle uviděl pohyb. Otočil se.

Stála tam Marie.

„Studujete se, Výsosti?“ usmála se.

Kývl hlavou.

„Jsem sice host na vašem hradě, ale naučte se klepat i na hosty. Mohl bych tu stát před tím zrcadlem nahý.“

„Není na vás nic, co bych už dřív neviděla,“ odsekla s úsměvem, „a to, co jsem viděla, když jsem vás převlékala u hladomorny, mě přesvědčilo, že k vám mohu vstupovat bez klepání a nemít strach, že padnu do mdlob.“

„Ty ještěrko prostořeká,“ usmál se na ni „na to, že je ti osmnáct, jsi hezky drzá.“

„Je mi šestnáct, Výsosti.“

„Na šestnáct mluvíš až moc zkušeně.“

Nic neodpověděla, jen pokynula rukou.

„Tabule je připravena.“

Jídla bylo hodně a bylo dobré. Seděl u stolu s Lucasem a Marie obsluhovala.

„Moc služebných tu asi nemáte?“ zeptal se Lucase.

„Většinu jsem propustil. A zbytku jsem dal volno. Král chtěl vaše inkognito a já se ho budu snažit zachovat.“

„To je rozumné.“

„Když už mluvíme o králi, mám vám předat tohle,“ ukázal na truhlu v koutě. „Vaše půlka.“

Utřel si ústa ubrouskem a zvedl se směrem k truhlici. Pak si zase sedl.

„Lucasi, mohu vás a vaši sestru o něco požádat?“

Lucas přikývl.

„Mohu si tu truhlu tady u vás nechat v úschově? Vezmu si s sebou jen málo peněz. Tam, kam jdu, má větší cenu chleba než zlato. Potřeboval bych nakoupit co největší množství jídla. Potřebuju, aby to jídlo bylo v povozech, které sám truhlářům navrhnu. Ty vozy budou mít dvojitá dna. Do nich musíme nastrkat zbraně. Potřebuju sehnat spolehlivé lidi. Měli by mít alespoň základní výcvik a ovládat ty zbraně, co do vozů naložíme. Budou oblečeni jako povozníci. Pak živá zvířata, skot a drůbež.“

„To vše seženu, král mi dal instrukce, už jsme začali. Mám k dispozici jednu ozbrojenou obchodní loď na převoz. Král mi poskytl několik veteránů na výcvik nováčků.“

„Začínám se krále Kleofáše bát.“ Nik se zatvářil zamyšleně.

„Proč?“ zvedl obočí Lucas.

„Protože se navzdory svému mládí jeví jako velice schopný král.“

8

Po několika týdnech vyrazili. Cesta přes moře byla klidná a i přistání dopadlo v pořádku. Kapitán věděl o malém přístavu, který sice ležel dál, než potřeboval, ale o to úplatnější byl velitel posádky. Cesta do vnitrozemí probíhala hůř. Vozy po vydatných lijácích zapadaly do bahna a Nik litoval, že u nich nenechal udělat mohutnější kola. Přepadení, kterého se tak obával, se nekonalo, a i žebráků a lidí, kteří je obtěžovali, ubylo. Krajina byla pustá, Nik odhadoval, že zmizely dvě třetiny lidí. Neobdělaná pole zarůstala býlím a lebedou, pouze když projížděli nějakou vesnicí, vylezlo z některých obydlí pár lidí v hadrech a s nataženou rukou stálo u cesty. Nik je sice obdaroval trochou jídla, ale věděl, že tito lidé nemají moc šancí na přežití. Ti, co je měli, už byli dávno pryč.

Poptal se po dětech, ale ani v jediné vesnici žádné nebylo. Šáh to měl vymyšleno dobře. Nové obyvatelstvo s přehledem překryje původní. Bylo jenom otázkou času, kdy se začne levně prodávat půda v novém knížectví. Jen co se Šáhova říše vzpamatuje z války.

Čím víc se blížili k cíli, tím silnější měl pocit, že je někdo sleduje.

„Někdo nás sleduje,“ prohodil k němu jeden z vozků.

„Máš pocit, nebo sis něčeho všiml?“ Nik se otočil na vozku.

„Pocit.“

„Mám stejný pocit. A ostatní taky. Podívej, jak se seřadili a kryjou se za boky vozů. Už jsi někdy zažil opravdový boj?“

„Byl jsem veteránem už od dob, kdy jsi nás porazil u těch zasranejch rybníků.“ Vozka trhl opratí.

Překvapeně se na něj podíval.

„To jsou náhody, co, Výsosti?“ mrknul na něj jedním okem. „Bojuju proti tobě už od svých patnácti let.“

Otočil se a pozoroval les. Pak se podíval znovu na vozku.

„To ses musel držet hodně vzadu, že jsi všechno přežil.“

„To taky. Ale mám štěstí, že jsem z krve původních válečníků.“

Ostře se na něj zadíval.

„Lžeš.“

„Chceš důkaz?“

„Chci.“

Vozka si vyhrnul rukáv a odhalil předloktí bez jediné jizvičky. Pak vytáhl rezavý nůž. Nik se s koněm přiblížil co nejvíc, aby viděl.

Vozka vzal nůž a rozřízl si předloktí hlubokou ránou. Vyvalila se krev.

„Krvácíš.“

„Jsem potomek. Přijď za chvíli.“

„Ne, počkám.“ Nik fascinovaně sledoval ruku. Kapání krve rychle ustávalo. Vozka vzal rozšklebenou ránu a přimáčkl její konce k sobě.

„Rychleji to srůstá,“ vysvětloval.

Oba konce se spojily. Rána se rychle zacelovala. Po chvíli zbyla jenom jizva, a i ta zesvětlala a zmizela.

„Nikdy jsem to ještě neviděl,“ vydechl Nik.

„Ukážu ti to, kolikrát chceš.“

„Slyšel jsem, že existujete, ale nikdy jsem se s potomkem původních vojáků nesetkal.“

„Já to taky nevěděl. Až když se mi změnil hlas, pak se to začalo projevovat. Měl jsem jedenáct bratrů, ale jen u mě se tohle všechno nahromadilo.“

„Máš děti?“

„Možná někde jo, ale víš,“ mávl rukou, „jsem voják. Domov nemám nikde.“

„Budeš se držet blízko mě.“

„Proč, potřebuješ mě jako osobní stráž?“

„Ne, potřebuju tě na pokusy.“

„A sakra.“

„Jak ti říkají?“

„Gol.“

„Gol? To je zkratka.“

„Jo. Goliáš.“ Postavil se na kozlíku; měřil něco přes dva metry.

„Hezký,“ zamžoural Nik do světla. „Jak to, že jsem si tě nevšiml dřív?“

„Radši sedím. Když stojím, hodně přitahuju pozornost.“

„Tak zůstaň stát.“

„Proč?“

„Protože všechny šípy budou směřovat na tebe.“

„Hele, Výsosti, mně se jenom líp hojej těžký rány, já nejsem nesmrtelnej.“

„Tvoje chyba.“ Poodjel stranou a pátravě pozoroval les podél cesty.

„Žabáku, jsi tam?!“

Ticho.

„Sakra, dej mi znamení, ať se zbytečně nepřipravuju na boj.“

Ozvalo se zahvízdání.

„A to má bejt jako co?“ zvedl se v sedle. „Zapískat umí každej.“

„Jo, jsem tady,“ ozval se Žabákův hlas z lesa.

„Budeš furt dělat tajnosti? Nebo sis nechal narůst lokýnky a máš strach, že se ti budu smát? Vylez!“

Ozvalo se šramocení a z lesa začali vylézat vyhublí a otrhaní muži. Nik je přejížděl pohledem. Byla jich tak stovka. Kolona zastavila.

„Vezeš jídlo?“ Žabák se hladově podíval na Nikova koně.

Nik pokýval hlavou.

„Vezu. A za vodou se připravuje další kolona.“

„Dlouho ses nevracel, měli jsme už obavy.“

„To je na delší vyprávění.“ Otočil se v sedle. „Krátká přestávka!“ zavelel dozadu. „Dejte všem najíst, ale ohně nerozdělávat. Do večera chci bejt na hrádku. Pokud hrádek ještě stojí,“ podíval se pátravě na Žabáka.

„Stojí,“ kývl hlavou, „paní je schopná. Ale lidí je moc. Zásoby jsou pryč. Prý je za vodou novej král.“

„Jo, a taky docela schopnej. Strávil jsem v jeho hladomorně skoro měsíc,“ zachrastil náramky.

„A sakra,“ zkrabatěl Žabák čelo. „Je to to, na čem jsem si v kovárně vylámal nástroje?“

„Jo,“ zachmuřeně kývl hlavou Nik, „ale tyhle jsou ještě lepší.“

„Posledně, když sis ty náramky sundával, hořelo celý město. Nehodláš to, doufám, opakovat.“

Nik mlčel.

„A do prdele,“ pochopil Žabák.

K hrádku dorazili večer. Už o nich věděli, všude bylo světlo, pochodně svítily.

Prohlížel hrádek. Za jeho nepřítomnosti se udělalo hodně práce. Hrádek byl obehnán palisádami, budovy vně byly strženy. Venku stálo docela dost lidí.

„Všechno z okolí?“ zeptal se Žabáka.

Kývl hlavou. „V Šáhově říši se rozmohl mor, proto se tam moc nikdo nehrne. Hodně lidí utíká přes vodu a ten zbytek je tady,“ ukázal rukou.

„Z toho armádu nepostavíme. Musíme nejdříve tohle území zalidnit. A to nepůjde bez jídla.“

„Šáh teď dává pokoj, má problémy doma.“

„Co vezír?“

„Byl odvolán. Je tu teď vojenský zástupce.“

„Lepší, nebo horší?“

„Nevím. Nikdo ho moc neviděl.“

Projeli bránou. Žabák zůstal venku. Uvnitř hořelo několik ohňů. Všude se sbíhali lidé k vozům.

Nik se zvedl v sedle a vytáhl meč.

„Kdo se dotkne jídla, tomu nechám okamžitě useknout hlavu!“

Lidé se zastavovali. Vojáci a vozkové napnuli luky.

Okolo se udělal prostor. Nik slezl z koně.

„Kde máte paní?“

Udělala se ulička. Tou prošla Magda. Za ní několik dívek, sluhů a chlapů s biči.

„Promiň,“ řekla provinile. „Zvládám to, ale teď to bylo nečekaný.“

Kývl hlavou.

Stoupla si vedle něj.

„Velký kotel na oheň a do něj vodu! A do práce, všichni! Koho uvidím lelkovat, ten nic nedostane! Kdo bude pracovat pomalu, dostane jako poslední!“ zavolala mezi otroky.

Ti se začali okamžitě rozcházet.

Magda se otočila na chlapy s biči.

„Ty si vem deset mužů na dřevo. Ty vyber dvacet silných na hlídání, dej jim hole. Ženský na pole a co zbude, stavět ohrady, jasný?“

„Ale Milosti, je noc,“ rozpačitě zamručel jeden z dozorců.

„No a? Tak rozsviťte pochodně. Nechci tu mít hromadu očumujících trhanů. Ráno můžete spát o něco déle.“

Z budovy se začalo ozývat dunění. Po chvilce se vyvalil obrovský kotel, který kutáleli kuchařovi pomocníci. Zkušeně ho pověsili pod přístřešek uprostřed prostranství a rozdělali oheň. Mezitím už další lili do kotle vodu.

„To jsou všechno otroci?“ zeptal se Nik.

Kývla hlavou. „Všichni mi museli podepsat lejstro, nebo otisknout prst, že se mi dobrovolně poddávají.“

„A proč to?“

„Protože jsou poslušnější. Když nechám ubičovat otroka, nic se neděje. Když svobodného, mám problém. A navíc, stali se mým majetkem, a tím na ně Šáh tolik nemůže. Kdo to odmítl, musel jít.“

„Podepsali všichni?“

„Všichni ne. Ale někteří se vrátili. A jiní se dali k Žabákovi.“

„Takže Žabák je velitelem místních lapků.“

„Šáhovi vojáci je s malými úspěchy honí po lesích. Sem nesměj.“

„Kdo?“

„Nikdo. Se Žabákem máme dohodu, že se tu nebude ukazovat. A já jsem Šáhova poddaná, takže si na mě vojáci nemůžou vyskakovat. Občas tu sice udělají prohlídku, hledají zbraně a lapky, ale nic nenajdou.“

„A majetek ti vrátili?“

Zakroutila hlavou. „Ani měďák. Myslím, že se na to vezír ani nepodíval. Anebo to leží někde u Šáhových úředníků.“ Podívala se na něj. „A co ty?“

„To je na dlouho.“

„Tak jdeme nahoru.“ Vydala pár rozkazů a vyrazila. Šel pomalu za ní a teprve v půlce cesty si uvědomil, že ji vlastně bez odporu poslouchá.

Pokrčil rameny.

Když vstoupil, zavřela za ním dveře a vrhla se mu do náruče.

„Tolik jsem se o tebe bála.“

Zapotácel se spíš překvapením.

„Nic se skoro nestalo,“ opatrně ji od sebe odstrčil. „Ty ses o mě bála?“ Spíš se začal po dlouhé době cítit pobaveně.

„Sama, tady. Kolikrát jsem nevěděla, co mám dělat. Vojáci tu dělali kontroly každý třetí den, hledali zbojníky. Až do doby, než jsem si stěžovala u velitele posádky.“

„Proč jsi nepoužila kouzla?“

„Nechtěla jsem… Zakázal jsi to přece.“

Přikývl.

„To je dobře. Nikdo nic netuší. A hlavně, budu potřebovat všechnu tvoji sílu, co jsi nastřádala.“

„Na co?“

„Na tvoje první střetnutí s Pandorou.“

Opatrně nacpával mezi náramky pruhy mokré kůže.

„Co s tím chceš dělat?“ zeptala se ho Magda.

„Já nic, ale ty.“

„A co mám udělat?“

„Vyšli ten největší výboj magie, co můžeš, na ty náramky.“

„A proč?“

„Protože je potřebuju dostat dolů. A normálně se sundat nedají. Chrání je magie.“

„Tak jo.“ Postavila se proti němu.

„Počkej,“ zarazil ji, „pokud bude výboj slabej, náramky budou jenom jiskřit a Pandora pozná, kde jsme. Musí to být jen jeden silný výboj, aby nemohla zaměřit.“

„Nevím, jestli to dokážu.“

„Ber to jako jednu z bitev v boji s Pandorou.“

„To jsi mi moc jistoty nepřidal.“

„Vzpomeň si třeba, jak tě týrali.“

Zvedla ruce nad náramky a zavřela oči. Ozvalo se slabé zajiskření.

„Takhle to nejde,“ srazil jí ruku, „to je přesně to, co potřebuje. Musíš se rozzuřit.“

„A jak? Myslíš, že to jde, jen tak se rozčílit?“

Stoupl si o krok dál, zvednul ruku a jediným pohybem z ní serval všechno, co měla sobě. Zrudla vztekem a překvapením.

„Tak dělej, ty krávo jedna blbá!“ zvedl jí ruce přímo před obličej.

Oči se jí doširoka rozevřely a mocný výboj magie s ním praštil o stěnu. Celý hrádek se otřásl smrští blesků, které udeřily v jedné vteřině. Venku se ozvaly výkřiky zděšení.

Podíval se na svoje ruce. Náramky zmizely. Jen zkrabatělá kůže připomínala místo, kde byly před pár vteřinami.

„No vidíš, že to jde, když se chce.“ Podíval se na ni.

Stála jak zkamenělá vztekem a úlekem. S překvapením si všiml, že je vlastně velice hezká.

„Víš, že jsi hodně krásná…?“

V očích se jí mihl stín a venku znovu zabouřilo.

Zvedl ruku.

„Klid. Teď to myslím vážně. Opravdu jsi hodně zkrásněla od doby, kdy jsem tě viděl naposledy nahou.“

Sklopila ruce a usmála se.

„Vážně?“

Když se v hrnci ozvalo zašramocení ocelových kuliček, byla Pandora připravená. Vyhodila husí brk nad hrnec a čekala, na které místo na mapě ho výron magie z hrnce zanese. I ostatní věci měla připravené na magický souboj. Stačilo jen vědět kam a okamžitě tam poletí sprcha kouzel, ze které se nikdo nevzpamatuje.

Pírko se zvolna snášelo k hrnci. Pandora sledovala jeho let. Pomalu sjížděla pohledem dolů, dokud se nezabodlo do zčernalé desky stolu. Zapíchlo se přesně do míst, kde před několika okamžiky stál těžký litinový hrnec.

Stál.

Už tam nebyl. Žádný výbuch. Žádný rachot. Prostě zmizel.

Pandora stála jako přimražená. Nevěděla, jak dlouho.

„Děje se už konečně něco?“ strčil dovnitř hlavu Loki.

„Ne, nic,“ trhla sebou Pandora.

Počkala, až zmizí kroky odcházejícího Lokiho, a pak se rozklepala hrůzou.

* * *

Ozvalo se zaklepání. Nik otevřel dveře.

Dovnitř nakoukla služebná.

„Pane. Paní…“ zarazila se, když uviděla Magdu nahou.

„Co se děje?“ zeptal se Nik

„Ty blesky. Lidé jsou vystrašení. A hoří les.“

„Tak začněte hasit. Na to nás snad nepotřebujete. Kde je vlastně Nat?“ otočil se na Magdu, která se zakrývala dekou z postele.

„Vyřizuje pohledávky ve Vysokým Sedle. Hraběnka se oběsila.“

„Kdy?“

„Předevčírem.“

„Co tam vyřizuje?“

„Prodali jsme jim nějaké jídlo. Peníze ještě nedodali, tak se snažím urvat, co se dá, než se toho zmocní šáhovi úředníci a všechno zapečetí.“

„Ten její správce byl schopnej.“

„Hodně z jejích otroků uteklo, správce taky, Nat má za úkol zničit jejich listiny, já si beru na starost archiv ve městě, jako vdovu mě tam pustí, oni si s tím stejně hlavu nelámou.“

Ozvalo se znovu zaklepání na dveře. Magda zvedla deku tak, aby ji zakrývala celá.

„Co se zase děje?“ zavolal Nik, ale dveře neotevřel.

„Pane, oheň se šíří sem, dřevěná ohrada nevydrží.“

„Zařídím to.“ Nik se otočil k Magdě „Měli jste vykácet pruh před ohradou.“

„To jsme udělali. Ale oheň je asi moc silný.“ Magda otevřela okenice a vzduch se naplnil štiplavým kouřem.“

Nik si prohlédl okolí. Oheň se opravdu šířil směrem k nim. Okolo pobíhaly desítky postav s vědry.

„Mám zařídit déšť?“

Nik se otočil a pozorně si ji prohlížel.

„Děje se něco?“ znejistěla.

„Necítíš chuť kovu?“

„Trochu. Proč?“

„Máš červené oči. A slzíš.“

„To je z kouře.“

„Chytil ji za vlasy a zacukal.“

„Jau, proč?“ sykla otázku.

Kouknul se na ruku, kde se zachytilo pár vlasů.

„Ukaž mi ruku.“

Poslušně mu ji podala. Pečlivě zkoumal lůžka nehtů.

„Řekneš mi konečně, co se děje?“

Strhl z ní deku. Neprotestovala.

„Klepou se ti nohy.“

„Jsem hrozně zesláblá.“

Chytil ji okolo pasu a přimáčkl ji k sobě.

„Tak zkus ten déšť.“

Zvedla ruku a pokoušela se soustředit. Ozvalo se zahřmění a spadlo pár kapek.

„Nejde to. Co se děje?“ Z nosu se jí začala řinout krev.

„Ty náramky. Vysály z tebe sílu.“

Najednou mu ztěžkla v rukou. Chytil ji do náruče a položil ji do postele. Pak otevřel dveře. Stála tam služebná.

„Pane,“ vyděšeně se zajíkla, když spatřila jeho košili od krve.

„To není moje krev,“ mávl rukou, a když uviděl její zděšení, vyhrkl rychle. „Spustila se jí krev z nosu, no co. Sežeň si ještě jednu k ruce, paní ti leží v posteli, dej ji dohromady. A sežeň dvě mladý holky, ať si k ní lehnou a zahřívají ji. Potřebuje klid, hodně pít a jíst. Jasný?“

Pokývala hlavou. „A pro vás, pane, něco?“

Zamyšleně se na ni podíval. Pak zavrtěl hlavou a usmál se.

„Možná později, teď jdu hasit.“

9

Oheň naštěstí na ohradu nepřeskočil. Magda se probrala druhý den. Donutil ji pít posilující léky. Překvapilo ho, jak rychle se jí vracely síly.

Nat se vrátil kvečeru. Snědl šest porcí kaše a zapil to třemi porcemi polévky. Pak se šel přivítat s Nikem. Přivedl několik otroků a hodně otrokyň. Pobrali, co mohli, a pak Vysoké Sedlo zapálili.

Večer přijeli vojáci na kontrolu. Nik je s chladnou zdvořilostí provedl po hrádku. Hledali zbraně a zdanili jídlo, které dovezl. Litoval, že ho někde včas neukryl. Sebrali víc jak polovinu a podivovali se nad množstvím lidí. Také hledali zbojníky, ale Nik je ujistil, že s nimi nemá nic do činění. Zjišťovali, proč je nepřišla přivítat paní, Nik jim odsekl, že leží v horečkách s nějakými boláky na celém těle a že má pocit, že už to má také pár otroků. Teprve potom vojáci rychle odešli.

Někdo zabil jednoho koně a zmizelo pár slepic. Nik okamžitě nechal mučit hlídače a ty, co měli slepice a koně na starosti. Jeden hlídač na mučidlech prozradil zloděje slepic a Nik je nechal lámat v kole. Na první den na Červeném hrádku toho bylo až dost.

Uplynulo několik dní. Nik přitvrdil a otroky, kteří se mu nezdáli, nechal zabít. Práce na hrádku se zrychlila. Jídla bylo zatím dost pro všechny. Z okolí se stahovalo vícero různých individuí. Kdekdo se chtěl zadarmo přiživit, a tak i těch pár povolených zbraní našlo svoje uplatnění.

Po několika dalších dnech přinesl posel dopis od náčelníka místní posádky. Bylo v něm, že se má okamžitě dostavit do města.

Nik se šel připravit a převléknout.

„Co je to za dopis?“ Magda vstoupila za ním do pokoje.

„Neumíš klepat?“ protáhl se, až mu v zádech zakřupalo. „Co kdybych byl nahý?“

„Říkal jsi, že mi budeš všechno hlásit.“

„Velitel místní posádky chce, abych se zastavil.“

„Kdy?“

„Okamžitě.“

„Okamžitě? Za chvíli je tma. To půjdete přes noc?“

„Možná. Možná přenocujeme v lese.“

„A co to znamená?“

„To znamená, že mě v lese zabijou a svede se to na lupiče.“

„Prosím?“ vytřeštila oči.

„Stalo se to už třem místním šlechticům. Vytloukají místní šlechtu, která by mohla Šáhovi škodit.“

„Tak nejezdi.“

„Když nepojedu, bude mít velitel důvod vypálit hrádek.“

„Tak co chceš dělat?“

„Nevím,“ sedl na postel a prohlížel si drátěnou košili. „Měl jsem to předvídat. Měl jsem požádat Žabáka. Nechal jsem se nachytat.“

„Utečeme ke zbojníkům.“

„To nejde. Podívej se, jak je honí po lesích. Žabák je nedokáže vytrénovat tak, aby se ubránili. Je to jen banda tuláků. Bez výcviku, hladových a otrhaných.“

„A co kouzla?“

Zakroutil hlavou.

„Nemáš dost sil a já nevím, jestli tu není někde Loki s Pandorou. Musíš zesílit, co to půjde, čeká tě s ní boj a ona není hloupá. Určitě ví, kde jsme, a bude připravená. Ty náramky ji varovaly dostatečně.“

„Takže?“

„Musím si pomoct sám. Vezmu si pár mužů.“

„A když tě zabijí?“

„Budu mrtvej,“ pokrčil rameny.

Práskla dveřmi.

Dokončil oblékání. Pod oblekem měl tenkou drátěnou košili, která měla spolehlivě odolat šípům z luku a slabším ranám. Na každé zápěstí si připevnil vrhací dýku. A do každé boty také jednu. A meč, na který měl jako rytíř právo. Pak otevřel zásuvku v knihovně a chvilku tam cosi kutil. Naštěstí nebyl tak úplně nepřipravený, jak tvrdil Magdě.

Venku čekal Goliáš a několik dalších mužů. Měli povolené hole. Navenek vypadaly jako obyčejné klacky, ale byly vyztuženy železnými dráty a na koncích okované. Kování bylo z tenkého plechu, který po silnějším úderu povolil, a pod ním se skrýval ocelový bodec napuštěný prudkým jedem.

„Co se děje?“ zeptal se Goliáše, když viděl jeho zachmuřený výraz.

Ten jenom lehce pootočil hlavou.

Podíval se mu přes rameno a uviděl Magdu, připravenou jít s nimi.

Prosmýkl se okolo Goliáše a vzal ji jednou rukou za ruku, kterou právě chtěla zvednout, a druhou rukou ji chytil za ústa. Přimáčkl ji ke stěně baráku tak, aby se nemohla ani hnout.

„O jedno tě žádám,“ zasyčel jí do ucha, „poslouchej mě na slovo a možná přežijeme. Tohle je ta největší hloupost, kterou bys mohla udělat.“

Pozoroval ji, jak je opřená o zeď. V očích neměla vzpouru, ale slzy a zoufalství.

„Vrátím se,“ řekl tak přesvědčivě, že tomu i sám věřil.

Uvolnil její ústa a nechal ji nadechnout.

„Jsem tak sama,“ vzlykla.

„Já taky,“ podíval se do země. „Mám jenom tebe. O všechno jsem přišel. A nikdy tě nemůžu mít, tak jak bych si přál, protože mezi námi leží hromada neštěstí.“

Otočil se od ní a odcházel. Jeho muži vyrazili za ním. Brána se zavřela s temným zabouchnutím. Muži se seřadili tak, aby ho kryli těly. Byla to část Kleofášovy osobní gardy. Goliáš šel vpředu.

Posel od Šáha čekal venku. Když uviděl osobní stráž, zachmuřil se.

Pomalu postupovali k městu. Slunce se sklánělo zvolna k západu.

„Dneska to nestihneme, musíme přenocovat,“ prohodil Nik k poslovi. Ten jenom kývl hlavou.

Utábořili se u vysoké skály a rozdělali malý oheň.

„Myslíš, že dneska v noci?“ zeptal se Goliáš, když si posel odběhl ulevit.

„Určitě,“ vytrhl se Nik z přemýšlení. „Posel je tu s námi. Až zmizí, začne to.“

„Asi jako teď?“ sáhl Goliáš po holi.

„Kurva!“ zaklel Nik. „Od ohně, rychle!“ Kopl do ohniště, až se jiskry rozlétly po okolí.

Odevšad se vyrojily temné postavy. Nikovi se něco omotalo okolo krku a strhlo ho to dozadu. Cítil, jak cosi kovového zaskřípalo po kroužkové košili v oblasti ledvin. Vytáhl dýku z rukávu a bodl instinktivně směrem, odkud tušil útok. Dýka do čehosi zajela a ozvalo se zachroptění. Smyčka povolila. Rychle se překulil znovu na nohy.

Před sebou uviděl odlesk něčeho lesklého. Šel do podřepu a vytáhl meč. Rychle se rozmáchl a sekl v půlkruhu před sebe. O něco zasekl a bylo slyšet pád těla. Zvedl meč nad hlavu a několikrát jím švihl prudce dolů. Pokud měl ten pod ním drátěnou košili, tak mu aspoň zlámal žebra.

Rychle se rozhlédl, tak, jak byl, v pokrčení. Ve svitu doutnajícího ohně toho moc vidět nebylo. Boj se odehrával v naprosté tichosti, bylo slyšet jen hekání a supění, jak se po sobě protivníci různě váleli. Klacky jim byly k ničemu, bojovalo se jen dýkami a noži. Pouze několik postav stálo a pátravě se rozhlíželo. Rychle si sáhl k opasku, kde měl několik plátěných patron naplněných různými směsmi nerostů a koření. Odpočítal třetí, vytáhl a přeskočil ohniště.

„Tady jsem!“ zavolal a hodil patronu do řeřavých uhlíků.

Stojící postavy se na něj vrhly. V ten moment vše zbělelo. Z ohniště vyšlehl proud světla a úplně jasně osvítil okolí. Zahalené postavy si s výkřiky daly ruce před oči.

Odskočil od ohniště a začal je pobíjet.

Všechno trvalo jen několik vteřin, ale bohatě to stačilo. Opatrně obešel ohniště, aby se nepodíval do světla, a pozorně se rozhlédl. Zář už nebyla tak intenzivní, ale přesto spatřil tři zakuklence, jak se po čtyřech snaží odlézt od ohně.

„Jako švábi,“ napadlo ho, a jednoho po druhém přibodl k zemi.

Okolo něho vstávali jeho muži a obhlíželi si rány. Drátěné košile je zachránily od jisté smrti.

„Goliáši!“ zavolal.

„Už jdu,“ ozvalo se ze křoví a za chvíli se ukázal Goliáš a držel za krk zmítajícího se posla.

„Když jsem viděl, že jsi v pořádku, vydal jsem se směrem, kterým zmizel. Číhal v křoví a sledoval, jak se to vyvine. Dvakrát mě bodl, ale už je to zahojený,“ hodil mu posla k nohám.

Nik si ho pozorně prohlížel.

„Asi je zbytečný tvrdit, že to byli lupiči,“ prohodil k němu.

Posel si sedl a začal si utírat krev z rozdrceného nosu.

„Doveďte mě k veliteli a ten vám to vysvětlí.“

„No, k veliteli půjdeme, ale asi bez tebe.“

„Jsem posel.“

„No a co? Věděl jsi, co nás čeká. Takže jsi byl s nimi spolčený.“

„Vezměte mě k veliteli a tam se to vysvětlí.“

Nik se podíval na Goliáše. Ten pokrčil rameny.

„Proč ne,“ podíval se na ležící postavy, „hole nám tu byly k ničemu. Bylo to připravený. Rozhlídneme se po okolí, jestli tu nemají tábor nebo něco takového.“

Stáli a prohlíželi si koně.

„Drazí, zajímaví,“ pohladil je Nik, „ti se hodí.“ Prohlížel jednoho po druhém. Najednou se zarazil před jedním zdobenějším.

„Máte hezkého koně, pane veliteli posádky,“ otočil se na posla.

Ten sevřel rty ve vzteku.

„Tak co, má cenu jezdit do města? Tam byste poručil svým vojákům a dopadlo by to stejně. My bychom byli mrtví.“

„Mám zprávy, že se paktujete s lupiči a vzbouřenci.“

„Ale pane veliteli, kdybyste takové zprávy měl, už byste s vojskem vypaloval hrádek.“

„Propusťte mě a já si rozmyslím, jestli vás nechám naživu.“

„Pche,“ odplivl si Nik, „já si rozmyslím, jestli vás nechám naživu. V každém případě do města nejdeme.“

„Myslíš, že ho nebudou hledat?“ zeptala se Magda, když přijeli ráno zpět.

Pokrčil rameny.

„Nevím. A je mi to jedno. Svede se to na lupiče.“

„Na Žabáka?“

„Asi.“

A co když je pochytají?“

„Zvýší jim trest smrti na trest smrti.“ Podíval se z okna na dva sedící otroky.

„Co ti dva tam dělají?“ zeptal se Magdy

Koukla mu přes rameno. „Tihle? Zašívají se. Ty jsi to jako otrok nedělal?“

„Tehdy ale nikomu jídlo nechybělo. Jsou k ničemu. Večer se stav do sklepa.“

„Proč?“

„Další fáze cvičení v čarování.“

Radostně se pousmála. To ještě nevěděla, co na ni Nik chystá.

Den uběhl jako normálně. Odstrojení koně zmizeli ve stájích. Ostatní věci, které pobrali Šáhovým vojákům, nanosili do skladů a velitele zavřeli do jedné místnosti ve sklepení. Nik si mezitím ve vedlejším sklepení vše připravil na obřad.

Ozvalo se zaklepání. Chvilku čekal a pak něco zamručel.

Vstoupila Magda.

„Jsem tady,“ usmála se, „a pěkně napnutá. Jaký další kouzlo mě naučíš?“ Rozhlédla se po místnosti a strnula.

„Co znamenají tihle dva?“ ukázala na postavy u zdi.

„Nevědí o sobě. Namíchal jsem jim drogu. Jsou oblouzněni.“

„A proč?“ podezřívavě se na něho podívala.

„Je to tvoje zkouška. Projdi se jim v hlavě.“

„A co když se nedostanu ven?“

„Věřím ti. Nechoď hluboko. Poručil jsem jim něco zakopat, je to v čerstvých vzpomínkách. Dál se nepouštěj.“

„Proč?“

„Mohla bys tam objevit něco, co by tě bolelo.“

„A co jako?“

„Nevím, já už tohle neovládám.“

Chvilku se soustředila.

„Není to nic těžkého.“

„To je tou drogou. Nebrání se. A teď chci odpověď.“

„Zlato je zakopané v tomhle koutě.“

„Výborně,“ obdivně na ni pohlédl, „to bylo rychlý.“

Potěšeně se usmála.

„Tak,“ otočil se zpátky, „a teď ta horší část zkoušky.“

„Co to je?“

Podal jí sklenici s vínem a připil si s ní.

„Zabij je.“

Sklenice se jí v rukou zapotácela a víno vyšplíchlo na zem.

„To ne,“ hlesla.

„Jsou to jenom otroci. Jsou k

ničemu, líní a neschopní.“

„Sám jsi byl takovej otrok.“

„Magdo,“ obořil se na ni, „v dobách, kdy jsem byl otrokem, ti nedělalo problém otroka zabít.“

Zapotácela se a z očí jí vyhrkly slzy. „Tohle jsi mi nemusel připomínat.“

Ztišil hlas. „Ujídají jiným chleba. Dneska je zlá doba. Jindy by se to vyřešilo jen prásknutím biče, ale dneska dřou na poli osmiletý holky, aby bylo co jíst, a tihle se celej den válejí za stájemi. Udělej to.“

„Nestanu se vrahem.“

„Tím už jsi dávno,“ odsekl. „Pokud chceš něčí životy zachraňovat, musíš se naučit zabíjet.“

Dívala se na něj a z očí jí kanuly slzy.

„Nedokážu to,“ zašeptala.

„Musíš. Je to jednoduchý.“ Ustoupil stranou. „Vezmi si toho většího a vstup mu do hlavy.“

Zorničky se jí rozšířily.

„A teď to tam roztrhni.“

Otrok bez hlesu spadl na zem.

„V pořádku,“ zabručel. „A teď toho druhého.“

„Jeden nestačí?“

Zakroutil hlavou.

„Nejde o ně. Jde o tebe. Aby ses to naučila.“

Zahleděla se na otroka.

„Toho jinak. Vstup mu do těla a zastav mu srdce.“

Upřeně se na otroka zadívala a ruce zaťala v pěst. Ten se instinktivně chytil za hruď a zalapal po dechu.

„Nejde to! Klouže mi!“ zasípěla.

„Pevně to stiskni.“

„Brání se. To je hrozné!“

Otrok se svalil na zem a začal se válet v křečích. Vyvalil oči a začal přicházet k sobě. Nik k němu přiskočil, vytáhl dýku a vrazil mu ji do srdce. Ozval se výkřik bolesti.

Otočil se.

Magda sledovala svoji ruku, ze které se řinula krev.

„Já jsem přece idiot,“ zanadával si Nik. „Promiň mi to.“

„Ta dýka.“

„Jo, úplně jsem zapomněl na astrální spojení. Asi stárnu, nechtěl jsem ho nechat trápit.“

„Nevěděla jsem, že je to tak silný.“

„Při smrti nejsilnější. Jak se cítíš?“

„Hnusně. Odporně.“

„Na, napij se,“ podal jí skleničku.

Pozoroval ji, jak pomalu upíjí.

„Zvládneš ještě jedno kouzlo? Zvládneš zombii?“ zeptal se.

Chvíli přemýšlela.

„To bych mohla,“ řekla nakonec a zadívala se na mrtvoly. „Kterého?“

„Zkus oba,“ risknul to Nik.

Upřeně je pozorovala, pak zavřela oči. Nik soustředěně přejížděl pohledem od ní na mrtvoly. Vzduch v místnosti jakoby zhoustl. Mrtvoly se lehce pohnuly.

Nik se zadíval na Magdu. Oči už měla otevřené a obrácené v sloup. Ruce lehce roztažené, dlaněmi směrem k mrtvým. Krev z poraněné ruky v malých kapkách odkapávala do prachu.

Stočil pohled opět na mrtvé. Ti se trhaně zvedali, jak se Magda snažila ovládnout oba zároveň. Nakonec se postavili.

Nik přišel pomalu k Magdě.

„Odveď je za stáje,“ zašeptal jí do ucha, „a tam je opusť.“

Otevřel jim dveře. Vyklopýtali ven. Otočil se a sledoval Magdu. Pleť jí zprůsvitněla. Rychle dýchala. Zakroutil hlavou.

Zombiizmus. A bez přípravy. To jsem ještě neviděl, pomyslel si v duchu.

U nohou se začalo ozývat drobné syčení v pravidelných intervalech.

Sledoval její ruku. Krev, která kanula ze zranění, dopadala do prachu sklepa a při dopadu se odpařovala.

Najednou se začalo ochlazovat.

„Přestaň s tím! Opusť je teď hned,“ poručil.

Ani se nepohnula. Svíce, která stála na stole, začala pohasínat.

Stoupl si před ni a luskl jí prsty před očima.

Nic.

Cítil. jak se země začíná jemně chvět, z okolí uslyšel tiché brumlání. Podíval se na svíci.

Svítila jen tak tak a u ní stály dvě postavy.

Popadl dýku a udělal okolo ní a sebe kruh. Postavy se odlepily od stolu.

„Co chcete?“

Ozvalo se sípění. Nevycházelo od nich, ale odněkud z prostoru. Snažil se zaposlouchat.

„Těla vám nevrátí!“ zařval vztekle.

Postavy se začaly přibližovat. Couvl blíž ke středu kruhu. Sledoval kruh, přes který přeběhl pavouk. Rychle vytáhl dýku a strčil si ji před oči. Byla celá od zasychající krve.

Velká chyba. Krev oběti na dýce rušila kouzlo kruhu.

Okolo krku ho chytily dvě ruce. Mávl rukou a ruka s dýkou prolétla volně prostorem. Pustil dýku a snažil se nahmátnout ruce, které mu svíraly krk. Ale chytal jenom prázdnotu. Před očima se mu začala míhat červená kola.

Něco magického. Náramek, talisman, pomyslel si zoufale, i když věděl, že nic takového nemá.

Síly ho opouštěly a tlak na krk zesílil. Poklesl v kolenou.

Uškrcen duchem mrtvé oběti. Nejdebilnější smrt pro čaroděje, prolétlo mu hlavou.

Zavadil o Magdu. Byla ledově studená.

Chytil její ruku a mávl s ní do prostoru. Několik kapek její krve vzlétlo a zasáhlo nehmotnou postavu.

V místnosti se zablesklo a vzduch byl cítit po hnilobě.

Spadl na zem a lapal po dechu.

Magda se pohnula.

„Je mi…. hrozná zima.“

Zasípěl ze země. Pohlédla ke svým nohám.

„Co se stalo?“ klesla k zemi a chytila ho za ramena.

Zaúpěl bolestí a odstrčil ji od sebe. V místech, kde se ho dotkla zraněnou rukou, naskočily obrovské puchýře.

„Promiň,“ vyděšeně se podívala na svoje ruce.

Ležel na zemi a sípal.

„Jak ti můžu pomoci?“

Ukázal rukou na víno. Nalila mu sklenici a opatrně mu ji podávala.

Hltavě pil.

„Co se stalo?“

Zakroutil hlavou. „Moje blbost,“ zasípěl.

„Co jsi provedl?“

„Spíš, co jsem neprovedl. Zombie se nedělá z obětí. Bez rituálů a ochrany ji může stvořit jenom hlupák. Jeden z nich mě málem uškrtil.“

„Kdo?“

„Ten, co jsem ho zabil. Teda spíš jeho duch.“

„Ničeho jsem si nevšimla,“ rozhlédla se po místnosti.

„To není tvoje vina. Byla jsi v tranzu. Ono odvádět dva mrtvé dá práci.“ Prohlížel si nateklé rameno.

„Jak jsi je zahnal?“

„Tvojí krví. Má obrovský magický náboj.“

„Ty puchýře na tvém rameni jsou od mojí krve? To znamená, že se tě nesmím dotknout?“

„Můžeš. Ale ne při magii.“ Utrhl si kus košile a podal jí ho.

„Zavaž si opatrně ruku. Je to dost cenný, aby to takhle teklo na zem.“

Chvilku čekal a pak dolil.

„Jdeme odsud, celá se klepeš.“ Podal jí sklenici.

„Ty taky. Vypadáš příšerně. Máš krk celej do modra.“

Pomalu odcházeli přidržujíce se stěn. Nikdy se tak netěšil na postel.

(Druhý den se tam vrátil. Pozorně prohlédl podlahu a nabral spečené kousky hlíny. Z těch si nechal udělat kameny do prstenů a hlínu, která obsahovala zbytky Magdiny krve, pečlivě uschoval. Bohužel, zapomněl kam.)

Za pár dní kvečeru dorazil další konvoj od Kleofáše. Nik se šel podívat, Magda s ním.

Vpředu na koni jel Lucas Serfontein. Tvářil se ustaraně a nejistě.

„Výsosti,“ oslovil Nika.

Nik zamával rukou.

„Žádná Výsost! Nik! Už jsme se o tom bavili. A tady to platí dvojnásob.“ Nastavil mu ruku a pomohl mu sestoupit.

„Promiňte.“

„Promiň,“ řekl Nik netrpělivě, „o tykání jsme už taky mluvili. Kde máš sestru?“

Někdo mu zakryl zezadu oči a políbil na krk.

„Prý se nikdy nenecháš nachytat zezadu,“ zašeptala mu do ucha.

Sundal její ruce ze svého obličeje a otočil se k ní.

„Vítám tě na Hrádku,“ políbil ji na tvář.

„Sluší ti to víc, než když jsi odjížděl,“ usmála se na něj a objala ho kolem krku. „Pěkný cucfleky,“ prohlédla si jeho krk, který stále nesl známky dobrodružství ve sklepě.

„Nejsme na Malicorne. A není to tak, jak si myslíš.“ Opatrně se vymanil z jejího objetí. „Představím tě paní Hrádku,“ otočil se na Magdu. Vypadala dost nasupeně.

„Slečna Marie Serfontein a pan Lucas Serfontein z hradu Malicorne,“ představil je.

„Magdalena, paní z Červeného hrádku, vdova po Šáhově vyslanci,“ ukázal na Magdu.

Marie se lehce uklonila, Magda také, spíš prkenně.

„Omlouvám se,“ kývla Magda na Marii. „Nesetkala jsem se se šlechticem už mnoho měsíců a zapomněla jsem, jak se to pořádně dělá,“ pronesla upjatě.

„To já se to ještě ani nestihla naučit,“ zasmála se Marie. „Když jsem se válela s Kleofášem na seně, nikdy by mě nenapadlo, že se stane králem a já šlechtičnou. Kdyby to s bývalým králem Foxem nevzalo takovej divnej konec, asi bychom se tu na sebe tak nekoukaly. Ale vy přece máte dvorské vychování. Nemohla byste mě něčemu naučit, abych potom u dvora nevypadala jako kráva?“

„Já a panské způsoby?“ znejistěla Magda.

„Jistě. Nik tvrdil, že mi pomůžete a že jste velice hodná. Prý pomáháte chudým. Chtěla jsem vám udělat radost a přivezla jsem vám nějaké takové ty krásné šaty, na Malicorne jich jsou plné truhly.“

„Na co šaty? Jídlo je potřeba,“ zabručel Nik.

„Šaty?“ roztála Magda. „Pořádný šaty jsem viděla naposledy před několika lety.“

„Lucas mi povolil jenom dvě truhlice, a stejně jsem to musela doplnit luky a šípy,“ stěžovala si Marie.

„Dvě truhlice!“ zapotácel se Nik. „A my tu jíme žáby a šneky.“

„Vážně šneky?“ usmál se poprvé Lucas. „Ať mi jich kuchař udělá dva tucty. Na Malicorne se toho štítí.“

„To není tak, jak si to myslíš ty. Tady to jedí, protože nic jiného není. Ale proč jste přijeli vy dva? Stalo se něco?“

„Jojo.“ Lucas se přestal usmívat. „Je toho trochu víc, co bych ti měl říct.“

„Půjdeme nahoru,“ ukázal Nik k budově. Chtěl ještě něco říct Magdě, ale ta se skláněla s Marií nad truhlou s nějakými hadry.

„Ženský zatracený,“ pomyslel si v duchu.

Nahoře si Lucas udělal pohodlí.

„Tak co se děje?“

„Kleo ti posílá pozdravy. Má několik zpráv, které nechtěl svěřit papíru.“

Nik netrpělivě zamával rukama.

„Tak první věc je, že Šáh nabízí všem mírovou smlouvu.“

Nik překvapeně zvedl obočí.

„Mírovou smlouvu?“

„Jo. Je natolik výhodná, že ji Kleofáš hodlá podepsat.“

„Takže nás ten malej šmejd hodil přes palubu.“

Lucas se sice zatvářil dost koženě, ale bylo vidět, že se přes urážku svého krále přenesl.

„Ještě nic nepodepsal, ale říká, že podepíše. Něco se děje, Niku. Zprávy z východních knížectví jsou hodně divné.“

Nik zpozorněl.

„Jak divné?“

„Prostě divné, jako by nám chtěli dát zprávu, ale nevěděli jak. Možná ani sami nevědí, co se děje. Barbarské kmeny u nich hledají ochranu.“

„Cože? Vždyť ještě před necelým rokem si podřezávali krk.“ Nik překvapením otevřel ústa.

„No právě.“

„To je opravdu divný. A souvisí to s Ledovou královnou?“

Lucas kývl.

„To není vše. Kupci, co procházejí říší velikého Chána, dali Kleovi zprávu, že i tam je něco divného. Když žádali u Chána o slyšení, trvalo to dlouho. Nakonec je přijal, ale byl hodně divnej. Vystrašenej. A víš, že Chán měl u sebe vždycky manželky?“

Nik přikývl. „Jo, ty čarodějnice.“

„Tak ty už tam nejsou.“

„Jak, nejsou?“

Lucas pokrčil rameny.

„Nejsou. Nikde je neviděli. Zato tam jsou takoví divní chlápkové s dlouhými bílými vlasy. Hrozně nepříjemní na pohled.“

Nik zvedl ruku. „Vím, o koho jde. Zadrž.“

Vyklonil se z okna. Magda ani Marie tam nebyly, ostatně ani ty truhlice ne. Jen u vozů několik postav.

Nik čekal.

„Co se děje?“ Lucas přišel za ním a sledoval nádvoří přes jeho rameno.

„Čekám,“ odpověděl Nik.

„Na co?“

„Až si mě někdo laskavě všimne. Nemám tu ani blbej zvonek na sloužící a nemám vlastně ani sloužící. Všichni jsou u vozů místo na poli.“

Lucas se předklonil a hvízdl na dva prsty. Několik hlav se otočilo k nim.

„Ať paní okamžitě přijde ke mně! A rychle!“ zavolal Nik dolů.

Lucas se vrátil ke stolu a Nik se k němu otočil.

„Nehvízdej, to dělaj pasáci. Tebe si musí všimnout sami.“

Lucas jenom zvedl obočí a pohodlněji se rozvalil v křesle.

Dveře se otevřely a dovnitř vtrhla Marie a za ní Magda.

„Volal jsem jen Magdu,“ mračil se na Marii.

Věnovala mu úsměv, obešla ho a vyskočila na stůl. Pak si sedla se zkříženýma nohama na desku stolu a tvářila se nevinně.

„Dámy nesedí na stole,“ pokáral ji.

„A dámy nenosí jezdecké kalhoty a dýku u pasu. A dámy nesmrkají do rukávu, ale do kapesníčku. A dámy neprdí. A dámy nemluví sprostě a nekopou do služebných. A když dámy souloží, tak jen čelem k pánovi, a ne takový ty všelijaký polohy, co jsme spolu vymýšleli,“ odsekla mu.

Podrbal se na nose a po očku sledoval ostatní. Lucas se tvářil pobaveně, u Magdy se mísily rozpaky se zvědavostí.

„Dobrá, už mlčím,“ zabručel, „tak si tu buď, je to možná pro všechny bezpečnější.“

Znovu se usmála, vytáhla dýku a začala si jí čistit nehty.

Schválně vzal galantně Magdu za ruku a usadil ji do křesla proti Lucasovi.

„Tak co se děje?“ zeptala se.

„Ledová královna se ozývá. A jde po čarodějích.“

„To je tvůj problém, nevím, proč do toho taháš mě,“ usmála se na něj jedovatě.

Zavrtěl hlavou. „Tohle není legrace, Magdo.“

Zvážněla.

„Co Pandora, jak ta se na to tváří?“ otočil se znovu na Lucase.

„No, to je ten další problém. Pandora je divná. Nejdřív byla pár dní na svým hradě, teď je zase u Klea. Je zalezlá v místnosti, co jí kdysi nechal starej Fox. Ale nic nedělá. Jenom sedí a zírá. Ani ty její holky ji nedokážou rozveselit. Loki je z toho nervózní a nevrlej. Pořád ji s něčím otravuje, a ona si ho vůbec nevšímá.“

„Nevíš, co se jí stalo?“

Lucas zakroutil hlavou.

„Myslíš, že má strach?“

„Vypadá to tak.“

„Bojí se Ledové královny. Je jí jasný že je jednou z dalších na řadě.“

Lucas pokrčil rameny.

„Ne, takhle to bylo už dřív. Dřív, než začaly chodit ty zprávy.“

„Tak má asi svoje zdroje. A Loki se toho taky dozví hodně a myslím si, že jeho špehové jsou lepší než Kleofášovi.“ Nik se odmlčel a čekal. Když Lucas nic neříkal, pokračoval.

„Takže to shrneme. První a nejdůležitější zpráva pro nás a pro tuhle dobu je, že Šáh chce mír. Druhá je, že Ledová královna vyvíjí čím dál větší aktivitu, a třetí, že Pandora má nějaký problém. Co se děje?“ Otočil se na Magdu, která se začala vrtět.

„Ohledně té Pandory, potřebovala bych s tebou večer mluvit. O samotě.“

„Nešlo by to ráno?“ zeptala se Marie. „Potřebovala bych s ním taky mluvit. Večer. Teda, pokud by ti to nebylo proti srsti,“ otočila svůj pohled od čištění nehtů na Magdu.

„Mám pocit, že ti nerozumím,“ zrozpačitěla Magda.

„No, vy spolu tak nějak už moc nespíte, co vím. Tak jsem si říkala, že by třeba…“

„Jako ty a Nik?“

„No jasně,“ vybuchla Marie. „Vždyť je to nespravedlivý. Oni si můžou kdykoliv a jakkoliv a s kýmkoliv. Kdejakou služebnou, kdejakou otrokyni. Ale my můžeme jen někoho z panského stavu. Běda, jak bych já dopadla, kdyby mě chytili s nějakým honákem v posteli! To by byl hned oheň na střeše. Proto můžu jen s nějakým floutkem s modrou krví, a to ti teda řeknu, to je děs a utrpení.“

Magda zrudla až ke kořínkům vlasů. „No, víš.“

„No tak. Já ti ho nerozbiju,“ naléhala Marie.

„Moment,“ vložil se do toho Nik, „mám pocit, že se tu mluví o mně. A tak nějak beze mě.“

„Jasně, že bez tebe, tak se do toho nemontuj,“ usadila ho Marie. „Buď rád, že jsi v okolí jedinej panskej, jinak bych tu neškemrala. Zase tak moc dobrej nejsi, to si nemysli. Tady se už nic novýho nedozvíme, tak jdem dál zkoušet šaty.“ Seskočila ze stolu a podala dvorně ruku Magdě. Ta obdařila Nika posměšným pohledem a nechala se odvést.

„Viděl jsi to? Slyšel jsi to?“ otočil se na Lucase.

Ten pokrčil rameny.

„Já ti to říkal už tehdy. Nabízel jsem ti, že půjdeme chytat vlky. A co ty? Prý je to moc nebezpečný. To já raději smečku vlků, než se vyspat s mojí sestrou. Vlci tě možná roztrhají. Ale moje sestra si tě ochočí.“

K ránu se ozvalo zaklepání.

Otevřel dveře. Stála tam Magda.

„Nechceš si vzít aspoň něco na sebe?“ sjela ho pohledem.

Zakroutil hlavou. „Nepřišla jsi, abys mi dávala lekci v oblékání.“

„Ne, to rozhodně ne. Byl tu posel od Nosáče. Máš okamžitě běžet do města.“ Nakoukla mu přes rameno.

„Odkdy mi Nosáč přikazuje, co mám dělat?“

„Niku, je to vážný. Jede sem vojsko od Šáha.“

10

Vyrazili hned za rozbřesku. Koně nebrali, svých měl málo a těch po Šáhových vojácích by si mohl někdo všimnout.

Hnal své muže tak, jak se to naučil v mládí. Tři sta kroků běh, tři sta kroků chůze.

Vedle něj funěl Goliáš.

„Myslíš, že je to kvůli tomu veliteli?“ ptal se.

Nik zavrtěl hlavou. „Určitě ne. Ještě ani nevědí, že se ztratil. Vojsko muselo vyrazit před mnoha dny. Vím, jak dlouho jim trvá ho sehnat.“

Gol odfuněl a Nik se snažil přijít na to, co se děje. Probíral variantu za variantou, ale nic ho nenapadalo.

K polednímu dorazili do města. Nikde se nezdržoval a zamířil rovnou na náměstí.

Přátelsky zamával svalovci u dveří a prosmýkl se dovnitř.

„Zdar, Nosáči. Máš Myskina?“

Nosáč zvedl hlavu od papírů.

„Zdravím tě, Ahoniku. Ty fakt dokážeš překvapit. Jede sem Šáhův generál s armádou, a tebe zajímá chlast.“

„Jasně že zajímá. Jestli sem Šáhův generál přijede za hodinu, nebo za dvě, to mojí žízni neuleví. Dej láhev a já dám stříbrňák.“

Nosáč sáhl do šuplíku a podal láhev Nikovi. Když po ní sáhl, ucukl.

„Říkal jsi stříbrňák.“

„Vyrazil jsem bez peněz. Dej mi na sekeru.“

„Nedám. Jsi moc rizikový dlužník. U tebe si nikdo není jistý, kdy tě zabijou.“

„Tak jo.“ Nik sáhl za opasek a vyndal stříbrňák. Nosáč mu podal láhev.

„Ne o stůl!“ vyštěkl, když Nik zvedl ruku s lahví.

„A jak to otevřu?“

„Nožem, jako každý.“

Nik chvilku zápolil se špuntem a pak si pořádně přihnul.

„Tfuj,“ odplivl si, „tohle není Myskin.“

„Je to stejná láhev.“

„Láhev je stejná, ale to, co je uvnitř, není to, co by tam mělo být.“

„A co bys chtěl v týhle zasraný době a v tomhle vykradeným městě? Buď rád, že je aspoň něco. Copak ty doma nemáš co pít?“

„Představ si, že mi Magda schovala všechen chlast,“ rozčílil se Nik.

„Tak ji zmlať. Je to jen ženská. Neumí se bránit,“ poradil mu Nosáč.

„No, ono to není tak jednoduchý,“ zabručel Nik. „Tak jak je to s tím Šáhem?“ Rychle změnil směr hovoru, aby se Nosáč neptal, proč nemůže zmlátit svoji paní.

„Jede sem jeden z jeho nejkrvežíznivějších generálů. Má nějaký jméno, ale všichni mu říkají Vzteklý Pes. A prý už slyší jen na tohle. Je generálem jen krátce, ale ostruhy si vysloužil v bojích se Západní ligou. Jeho pověst je tak hrozná, že už odsud utekla i místní posádka.“

„To je vtip?“

„Ne. Velitel zmizel už před několika dny a ti, co zbyli, utekli včera.“

„Co budeme dělat?“ Nik si přivoněl k flašce a ušklíbl se.

„Já myslel, že ty víš. Ty jsi porazil Foxe několikrát za sebou, i když byl ve velký přesile.“

„To jo. Ale to jsem měl armádu a uměl jsem čarovat.“

„Tak co chceš dělat?“

„Co? Nevím. Počkám na Vzteklýho Psa, a pokud uvidím, že je malér, mizím.“

„Měl jsem pocit, že si děláš zálusk na tohle knížectví.“

„No, to jo. Ale na rovinu. Nejsem hrdina sebevrah. Vezmi Žabáka a ostatní a pojď taky.“

Nosáč přemýšlel.

„Možná to budeme muset udělat. Ale u nás to nejde tak rychle. Máme toho trochu víc než ty.“

„Hele, Nosáči?“

„No?“

„Co máš společného s Ledovou královnou?“

Nosáč se zamyslel.

„Dozvíš se to, králi. Pokud tě dřív nezabijou, dozvíš se to.“

Vzteklý Pes dorazil pozdě odpoledne. Několik desítek vojáků před ním a několik desítek za ním. Pak vozy s různými věcmi, řev, hýkaní oslů, bečení ovcí, další vojáci, další vozy a další dobytek. A zase vojáci. Do toho ti, co se okolo jen motají. Kolona dlouhá několik hodin. Nik vyšel ze stanu od Nosáče a zamračeně průvod pozoroval.

Vzteklý Pes projížděl přes náměstí směrem ke

zbytku paláce. K tomu, co zbylo po tehdejším obrovském výbuchu Magdiny síly a magie. Kníže toho moc nestihl opravit, než ho Šáh nechal roztrhat koňmi jako pomstu za lynčování svého vyslance.

Seděl v nosítkách, veliký, obtloustlý, zpocený a zamračený. V ruce obrovské důtky, na kterých bylo vidět, že nejsou jen pro okrasu.

Přejížděl zrakem po okolí a na okamžik se jeho zlostný pohled střetl se zamračeným pohledem Nikovým. Chvilku na něm spočinul a pak odběhl jinam. Pak se znovu pohledem vrátil a najednou se jeho pohled změnil ze zamračeného v užaslý.

A pak se stalo něco nečekaného. Vzteklý Pes se vztyčil v nosítkách, zařval něco na svůj doprovod a začal slézat z nosítek. Na to nebyli otroci nesoucí nosítka připraveni. Vypadli z tempa. Někteří se snažili nosítka položit, jiní pokračovat v chůzi. Nosítka se povážlivě naklonila a Vzteklý Pes z nich seskočil. Při své váze lehce poklesl v kolenou, ale pak se hned narovnal a vyrazil k Nikovi. Jeho vojáci se k němu přidružili a důtkami začali rozhánět dav. Nik se rozhlédl, kde je Goliáš, ale ten i ostatní byli daleko. Než se stihl pohnout k útěku, Vzteklý Pes stál před ním.

Byl větší než Nik, shlížel na něj jako sup na kořist a něco drmolil. Bylo to čím dál hlasitější a Nik začínal rozeznávat, co to je. Znělo to asi takhle:

„Kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, kurva, KURVA, NIKU?!! Jsi to, kurva, ty?!“

„Kurva, jsem,“ odpověděl opatrně.

V tu chvíli ho Vzteklý Pes objal.

„Tak tohle je, kurva, můj šťastnej den,“ řval mu do ucha. „Kurva, to bych nečekal, že tě tu, kurva doprdele, najdu! Kurva, tolikrát jsem se modlil, abych tě mohl ještě vidět, a, kurva, on mě vyslyšel.“ Odstrčil ho od sebe a chvilku si ho prohlížel.

„Vypadáš dobře. Mnohem líp, než když tě ta kurva od Ledové královny odvážela. Kurva, byl jsi zmlácenej, stál jsem tam a nemohl jsem nic dělat. Pak jsem se nějak dozvěděl, že jsi, kurva, volnej. Otroku, jak jsi to dokázal? Myslel jsem, že ti ta kurva Ledová královna něco udělala. Kurva, kurva, kurva, jsem fakt rád, že tě vidím.“

„Taky tě rád vidím, hm, Vzteklý Pse.“

„Ha ha. Že ty nevíš, kdo, kurva, jsem?“

Nik zkroušeně zakroutil hlavou.

„Kurva, doprdele kurva, to nevadí. Hlavně, že já vím, kdo jsi ty, a můžu ti, kurvo otrocká, poděkovat. Kurva, otroku, kurva.“ Vzal Nika okolo ramen a vyrazil s ním směrem k nosítkům. Tam se zarazil a rozhlédl se.

„Seru na nosítka, mám z toho prdel nateklou jak buzna po tejdenním večírku. Sedneme si támhle do stínu,“ ukázal na Nosáčův stan.

Jeho vojáci tam byli o pár vteřin dřív a Nosáč vylítl ze stanu velkým obloukem. Pak tam naházeli hromady polštářů. Vzteklý Pes se pohodlně usadil. Nik přeskočil Nosáčův stůl a chvilku páčil zásuvku.

„Tady to ten držgrešle má,“ usmál se a podal Vzteklému Psovi láhev.

„Kurva, Niku, vždyť víš, že jako generál nesmím pít nic, co neochutná můj kurva ochutnávač.“ Vzal od něj láhev, urazil hrdlo o stůl a pořádně si zavdal.

„Tak na shledání. Kurva, to je síla, jak za starejch časů.“

„Sakra, nešlo by to bez těch kurev? Už takhle je to tady jeden velkej bordel,“ pokusil se Nik.

Užasle na něj pohlédl.

„Kurva, jsou jen dva lidi, kteří se mi opovážili tohle říct a neskončili přivázaní za ocasem mého velblouda. Ten první je Šáh, nechť slunce ozařuje jeho líbeznou tvář, a teď, kurva, ty.“

Nik pokrčil rameny.

„Asi mě teda musíš mít rád.“

„Kurva, tebe rád mít nemusím, ale tebe rád, kurva, mám. Abys věděl proč, protože si, ty kurvo, na mě nepamatuješ, ale ty otroku, já se ti nedivím, vždyť už je to doba, kdy jsme spolu chlastali, protože jsi byl tehdy jedinej člověk, kterej, kurva, mě neposlal do prdele, když mi umírala moje jediná holčička, moje sluníčko, kurva mám v očích kurva, slzy, kurva, kurva, byl jsem desátníkem, manželka mi umřela a kluci padli a jediný, co mi zbylo, byla ona, malinká, krásná a umírala; kam jsem přišel, všude mě ty kurvy poslaly pryč, byl jsem desátník, neměl jsem nic, kurva nic, akorát hroznou bolest v

srdci, a pak mi někdo řekl, kurva, tam je jeden otrok, ten taky umí léčit, kurva, zkus to u něj. Kurva, říkal jsem si, co ztratím, když tam půjdu, kurva, přišel jsem k tobě, a ty jedinej jsi nechtěl nejdřív vidět peníze, šel jsi, něcos do ní lil a pak jsi řekl, že jí mám dávat syrovou kravskou krev; já koukal, kurva, říkám, jsem jen desátník, kde seženu maso, kurva, a ty jsi mi dal sedm, dodneška si to pamatuju jak vypadaly, sedm měděnejch, kurva, kurva, takových peněz, kurva, pak jsi říkal, že pokud budu ještě potřebovat, tak ať si přijdu. Kurva, já tam stál, ty už jsi byl pryč a já pořád stál, kurva, nevím jak dlouho, pak jsem koupil tu krev a holčičce, sluníčku mému, se začalo dělat líp. Já ti šel, kurva, děkovat, líbat boty jsem ti chtěl, byl jsi v knajpě a chlastal jsi tam, byl jsi jako motyka, kurva, seděl jsi tam, já ti děkoval a ty jsi brečel a říkal jsi: Kurva, k čemu jsou otrokovi peníze, když si posral celej život, pak jsi mě učil pít, platil jsi tam za celou hospodu, já brečel, že ti to nebudu moct nikdy zaplatit a ty jsi říkal, že ti to dám, až budu kurva, generál, já myslel, že si děláš ze mě legraci, tehdy sis ji asi, ty kurvo, ze mě dělal, a vidíš, kurva, je ze mě generál.“ Znova si pořádně přihnul z láhve a Nik žádostivě olízl rty.

„No, kurva, fakt dobrá,“ říhl si Vzteklý Pes a pokračoval.

„Holčička, světýlko mého života, se nakonec uzdravila. Šel jsem ti s ní poděkovat, poklonit se ti, padnout na zem, kurva, přede všema, a koukám, jak tě odvážejí, zmlácenýho, ovázanýho, ten namyšlenej bělovlasej vyslanec, ten šmejd, ta kurva od kurvy Ledové královny. Tehdy jsem tě viděl naposledy. Bylo mi hrozně , jedinej člověk, kterej mi neříkal, že jsem kurva zasranej desátník, jedinej, kdo na mě od dětství, kdy mě ten kurva život jen trápil, nekoukal přes prsty. Zbyl mi poslední měďák a já, kurva, ho propil v tý knajpě a nadával jsem na život, kterej je kurva.

No, pak se vše nějak změnilo. Holka zkrásněla, po tý krvi nebo po tom tvým léku, kurva, oči jí zůstaly veliký po nebožce, celá se vytáhla, najednou plno, kurva, mladíků se začalo motat okolo pak přišel dohazovač odvedle, kurva, povídá, dej mi holku, dám stříbrňák; kurva, tehdy stříbrnej, to bylo jmění, ale říkám kurva, ne, ta holka není pro tvý kurva, klienty. Nasranej odkráčel, pak přišel kuplíř z vedlejší ulice, kurva jedna, deset stříbrných, takový bohatství, kurva, hnal jsem ho přes celou ulici, tos měl vidět. Pak najednou nosítka, kuplíř, co dělá pro pány, prý kolik chci, to dá; říkám, vyser si, ty kurvo, ta holka není za žádný peníze na světě. Pak najednou přišli Šáhovi vojáci a holku odvedli, mně ty kurvy rozbili držku, zmlácenej jsem byl, neměl jsem ani ten zkurvenej měďák, abych se ožral, holka skončila v Šáhově harému, mezi tisícema jinejch, kurva, říkal jsem si, aspoň holka nepozná už hlad, kurva, ale stýskalo se mi. A najednou, kurva, se mnou všichni jednali uctivě, kurva, říkám si kurva, co se děje? Zavolal si mě ta kurva kapitán, říká, kurva, ty nevíš co se děje, tak mě tak lehce poplácal po tváři. Ty kurvo, ty nevíš, že Šáh s tvou holkou strávil noc. Kurva, říkám si, to je ale něco, bylo mi divně, holčička moje, světýlko, kurva, no to je vyznamenání, stovky, snad tisíce holek tam má z celé říše, kurva, co z celé říše, kurva z celýho světa, a on si vybral tu moji, kurva, obyčejnou holku desátníka z pomocných jednotek, kurva, svět byl najednou krásnější, a pak najednou chci jít druhej den ráno na hlídku, kurva, stál tam voják. Čumím na něj, on na mě. Čekám, co z něj, kurva, vypadne. A on – pane poručíku, dostavte se. Koukám kde je kurva poručík, on koukal na mě, já na něj, než mi, kurva, došlo, že poručík jsem já, kurva, to bylo tehdy jak sen, koukal na mě jak na obrázek, říkám, co se stalo a kurva, prej Šáh s mojí holčičkou strávil druhou noc, tehdy se mi podlomily kolena, ten kurva voják mě musel držet, asi víš, co je to, když šáh stráví s holkou z harému dvě noci, to se stává snad jen v pohádkách, to byl sen, kterej se kurva nezdál. Já byl poručík. Než Šáh ráno otevřel oči, už jsem měl uniformu a sluhu, ta kurva kapitán už mě neplácal po tváři, ale vykal mi, kurva, pak byl klid, byl jsem spokojenej, uběhlo pár týdnů a najednou, kurva, zase. Nejen že třetí noc, ale i s ní posnídal, bylo to tehdy jako blesk, okamžitě mě povýšili mezi šlechtu, prý kurva za věrné služby, kurva, hovno, říkám si, je to proto, že Šáh nemůže snídat s dcerou desátníka, to by nebe, kurva, na zem snad spadlo, čuměly ty kurvy na mě přes prsty, ale brát mě musely, byl jsem plukovník, a velitel domobrany. Generálem jsem se stal, když holka porodila dvojčata, dva kluky, tehdy jsem už bydlel v paláci, můj kapitán se posral strachy, když mě viděl, myslel si ta kurva, že se mu budu mstít, a kurva, měl pravdu, pomstil jsem se všem za to, jak se mnou jednali, jak mnou opovrhovali. Kurva, báli se mě, tak aby se mě zbavili, poslali mě bránit západní hranici, dali mi vojsko, kurva, to nebylo vojsko, to bylo kurva zoufalství, co kde vyškrábali, propuštěnci, otroci, mrzáci, nechal jsem jich polovinu, kurva, umrskat, než jsem dorazil na hranice. Tam stály vojska západní ligy a spojených knížectví, už to taky byl jen stín jejich slávy, ale kurva, pořád jeden jejich vydal za deset mejch. Kurva, co teď, říkám si, jsem kurva v prdeli, roznesou mě na kopytech, a pokud to přežiju, nechá mě Šáh uškrtit, kurva, měl jsem nahnáno, tehdy jsem si říkal, kurva Niku, kdybys tu byl, možná bys mi pomohl, kurva, tehdy už jsem věděl, co jsi zač, kurva, říkám si, Nik taky vyhrával takový bitvy. Měl jsem jednoho písaře, říkám mu, umíš, kurva, číst a psát, jeď zpátky, a dones všechny knihy o králi Ahonikovi. Koukal na mě jak na osla, musel jsem ho zmlátit důtkami, pak kurva odjel. Já zatím vyjednával, získával čas, kurva, každej den byl pro mě rok, sliboval ústupky, posílal posly, liga mě posílala do prdele, prý ať se vzdám, že nemám šanci. Pak přijel písař zpátky a donesl novodobé dějiny válečnictví, kurva, bylo tam o tobě pár kapitol, psali tam, že nejsi rytíř, že jsi nepoužíval rytířské metody, kurva, na to seru, písař mi to předčítal, koukám, samá magie. Říkám si, je to v řiti, ale bylo tam pár bitev, kde magie nebylo potřeba, nakonec si říkám, není kurva zbytí, zakopal jsem se na kopci, vztyčil tam svůj prapor a kurva říkám. Chcete mě, pojďte si pro mě, jsem dědek Šáhových dvojčat, a jestli mě dostanete, tak za mě bude muset vysolit královský výkupný. Jak ti rytíři slyšeli o zlatě, hnali se po mně do toho kopce, samej písek, koně tam zapadávali a lámali si hnáty, oni z nich museli seskákat a pěšky, ale hnali se nahoru, kurva, viděli se, jak se válej v Šáhovým zlatě, každej mě chtěl zajmout první, kurva, v polovině nemohli, moji lučištníci je měli jak na dlani, stříleli je jak křepelky, kurva, brnění jim bylo hovno platný, padali jak mouchy, když kráva jebne ocasem, těch pár, co vylezlo až nahoru, sundali moji vojáci jako nic. Kurva, tři sta hlav a padesát zajatců jsem Šáhovi přinesl, liga se stáhla, kurva, já byl hrdina, bylo to první vítězství, kterýho jsme dosáhli bez použití Seleleků, těch obrovskejch opic od Ledové královny co je nakonec Loki utopil v bažinách. Selelekové už byli dávno v prdeli, hnili někde ve Foxově království, tak jsem byl, kurva, slavnej generál. A za to, kurva, vděčím, kurva, tobě.

„To byla dlouhá řeč.“ Nik se natáhl po láhvi a napil se.

„Jsi na řadě.“

„S čím?“

„No, kurva, s vyprávěním. Jak ses dostal od tý kurvy Ledový královny?“

„Nic to nebylo.“ Nik se dal do vyprávění, ale o cestě do královského paláce a podivné smrti Foxe pomlčel.

„A tady jsem se setkal se svojí bývalou paní, vdovou po Šáhově velvyslanci, se kterou se snažím dát dohromady tento zapomenutý kout,“ dokončil vyprávění.

„A kurva… Nevznesla na tebe požadavek?“

„Proč? Její manžel mě dal svému pánovi, ten mě vyměnil za legie, a co se dělo pak, do toho už mu nic není. Teoreticky, jediný, kdo by si na mě mohl vznést nárok, je Ledová královna. Ale jen teoreticky.“

„Teoreticky bych tě měl sebrat a dopravit Šáhovi, ale je pravda, že na to, kurva, seru.“ Vzteklý Pes se natáhl po láhvi. „Kurva, Niku, otroku, fakt jsem rád, že tě vidím.“

„Můžu ti říct, že teď tě tu taky rád vidím. Vezmeš to tady pevně do pazourů a společně to tu dáme dohromady, aby to zase byla kvetoucí provincie,“ zkusil to Nik.

„Kurva, Niku, co to, kurva, meleš? Jaká provincie?“ Vzteklý Pes si teprve teď prohlédl vinětu lahve.

„No, přijel jsi sem, abys tady udělal pořádek. Šáh tě sem kvůli tomu poslal,“ znejistěl Nik.

„Kurva, jakej pořádek, kurva? Šáh tady na ten zasranej chrchel na mapě sere. Má, kurva, takový problémy, že by ses z toho, kurva, posral. Já tu mám jen chytit chlápka, kterej vynášel zprávy do západních provincií. Kurva, vychcal to jeden z těch zajatejch západních rytířů výměnou za míň bolestivou smrt.“

„Já myslel, že jsi dostal tuhle provincii na starosti?“

„Šáh, dej mu, kurva, život věčný, se tady o tu nudli na pobřeží nezajímá. Někoho sem, kurva, asi dosadí, ale to, kurva, potrvá, znáš to a víš, jak to, kurva, u nás chodí:“

„No dobře, ale…“

„Kurva, ser na to a pojeď se mnou do říše, kurva, udělám z tebe plukovníka, budeš mi, kurva, radit, teď je to potřeba. Budeš chodit ve zlatě a stříbře, kurva, ženskejch, že se z toho posereš, kurva, co ty na to?“

Nik se zamyslel, ale pak zavrtěl hlavou.

„To nejde, potřebují mě tady, a navíc, co kdyby mě někdo poznal?“

„Kurva, kdo by tě poznal, možná nějakej otrok, a tomu nechám vyříznout jazyk dřív, než otevře držku, kurva, ale…“ Posmutněl. „Kurva, máš pravdu, že teď by tam pro tebe nebylo bezpečno.“

„Jsou tam vyslanci Ledové královny.“

„Kurva, jak to víš? Jo, kurva, je to tak. Začali se tam objevovat s těma svejma divnejma vojákama, nikdo se jim nemůže moc postavit, všichni se jich bojej, kurva, po tý válce nemáme vojsko, tak si tam, kurva, dělaj, co chtěj.“

„Berou kouzelníky?“

„Kurva, nejenom kouzelníky. Oni tomu říkají pozvání. Ale kurva, nikdo se z toho pozvání nevrátil. Kurva, přijdou k tobě, zabouchaj ráno na dveře a slušně tě poprosí o kapku tvojí krve. Říznou tě do prstu, nechají si odkapat do takový malý baňky, poděkujou a odejdou. Kurva, a ty tam stojíš a klepeš se, protože od tý chvíle nevíš, kdy si pro tebe přijdou znovu a daj ti, kurva, pozvánku.“

„Chceš mi říct, že neberou jenom čaroděje?“

„Kurva, berou to různě. Některý kouzelníky vzali, a některý nechali. Ale zase vzali mudrce, rádce, učitele, doktory, lékárníky, kejklíře, podkoního, několik otroků…“ Vzteklý Pes si zase přihnul.

Nik přemýšlel a krabatěl čelo. Po chvíli se rozhodl.

„Je jasný, že dozrál čas přestat chodit okolo horký kaše. Byl jsem moc ohleduplný, a to se mi může vymstít.“ Zvedl hlavu a vážně se podíval na obrovského muže v turbanu. „Vzteklý Pse… Můžu ti tak říkat?“ zeptal se.

„Jasně,“ poposedl Vzteklý Pes na polštářích, „slyším už jen na to, ono to moje původní jméno moc strachu nenahánělo.“

Nik tázavě zvedl obočí.

„Kurva, Niku, nikdy ses mě na jméno nezeptal, tak nevím, proč bych ti ho měl říkat teď. Něco jsi mi chtěl?“

„Ano, Vzteklý Pse. Než jsme sem vešli, vyhodili tví vojáci původního majitele tohohle stanu. Asi se tu bude potulovat kolem. Můžou ho sem dovést?“

Vzteklý Pes zatleskal a dovnitř vstoupili vojáci. Vydal pár rozkazů a za chvilku byl Nosáč ve stanu.

„Posaď se, Nosáči,“ ukázal Nik mezi polštáře, „rád bych ti představil svého dávného přítele, Vzteklého Psa. Spolu s ním bych ti položil pár otázek. Budeme mluvit jeho řečí, protože vím, že ji ovládáš. Jasný?“

Nosáč se trpce podíval na rozbitou láhev a sedl si.

„Tak za prvé,“ zeptal se Nik, „na co Ledová královna potřebuje pár kapek krve? A proč si potom odvede jen některé lidi?“

Nosáč sevřel rty.

Vzteklý Pes ukázal vojákům. Ti si stoupli za Nosáče.

„Žádná nebo pomalá odpověď tě bude velmi bolet,“ zavrčel vztekle na Nosáče.

Nosáč se podíval na vojáky. „Ať jdou pryč.“

Nik kývl. „Ručím za něj.“

Chvilku trvalo, než se stan vyprázdnil.

„Niku, víš…“ Nosáč opatrně začal. Nik ho zarazil.

„Nosáči. Mě můžeš okecávat, ale jeho ne,“ ukázal na Vzteklého Psa. „Tak začni. Na co chce krev?“

„Neporozumíte tomu.“

„Osvětlíš nám to. Tak už, kurva, mluv,“ začal se Nik přizpůsobovat hovoru.

Ledová královna potřebuje krev, aby zjistila, jestli v ní nejsou zbytky původního člověka.“

„Tomu nerozumím.“

„Říkal jsem ti to.“

„Kdo je původní člověk?“

Nosáč poposedl. „Dáte mi loka?“

Vzteklý Pes mu podal láhev. Nosáč se napil a řízl se do rtu.

„Původní člověk je vládce nad hmotou. Absolutní vládce nad hmotou.“

„Tak tomu opět nerozumím.“

Nosáč odevzdaně pokrčil rameny.

„Všichni jsme tvořeni z hmoty. A tu hmotu stvořil původní člověk, nebo původní lidé.“

„Kdy?“

„To už je tisíce let. Nejenom u nás, ale i na jiných světech.“

„Takže kniha DEGENERATION je pravdivá?“ užasl Nik.

Nosáč kývl.

„Takže, tenhle svět stvořili původní lidé?“ ukázal Nik okolo sebe.

„Ne tak úplně. Tenhle svět tady dřív byl, stejně jako jinde. Ale byla to pustá holá zem. Žít se tu nedalo, nebyl tu vzduch, jen skály. A původní lidé pokryli tento svět zvláštní hmotou. A z té stvořili to, co vidíš okolo. A pak zmizeli.“

„Stále nic nechápu.“

„Nevím, jak ti to vysvětlit. Představ si, že na poušť vysypeš třeba hromadu hnoje. A ten hnůj pořád poroste, až pokryje celou poušť. A ty z tý obrovský hromady hnoje budeš moct vytvořit cokoliv. Stromy, lidi, prostě, co si představíš. Tak tohle udělal původní člověk, který se tu objevil před mnoha lety, s touto pustou zemí. Akorát, že to nebyl hnůj, ale hmota, a nebyl toho vůz, ale malilinkatý kousíček.“

„A z malinkého kousíčku jsme tady my všichni? To snad ne.“

„Ten malý kousíček hmoty rostl. Asi stejnou rychlostí, jako v té bajce, kdy nějaký chytrák vyhrál nad šáhem v šachu. A když se ho šáh ptal, co chce za odměnu, chtěl jen maličkost. Takovou drobnost. Aby mu dal rýži. Na první políčko šachovnice jedno zrnko rýže. Na druhé dvě, na třetí čtyři, na čtvrté osm…“

„Kurva, co to tu meleš za kraviny? Kdyby někdo vyhrál nad šáhem v šachách, tak je za hodinu staženej z kůže,“ zasmál se Vzteklý Pes.“

„Tak takhle se ta hmota množila,“ nedal se vyrušit Nosáč, „až pokryla tenhle svět. A ta hmota má jediného pána. Původního člověka. Chápeš?“

Nik kývl a Nosáč pokračoval.

„Hmota, to znamená vše, co tady je na tomhle světě, je absolutně poslouchá. Pokud by se tu objevil původní člověk, stačilo by, aby si cokoliv jen pomyslil, a stalo by se to. Pokud by chtěl, aby všecko na tomhle světě zmizelo a bylo tu jen moře, tak by se to stalo. Pokud by chtěl, aby z nás všech byli štěkající motýlkové, ze všech koutů by se ozývalo štěkání. Proto hledá původního člověka.“

„Proto ho hledá v krvi?“

„Ano. Za to může chtíč původních lidí.“

„Zase ti nerozumím.“

„Původní lidé, kteří stvořili tenhle svět, na něm vytvořili bytosti podobné jim. Kromě jiného pro svoje potěšení stvořili ženy a muže tak krásné, že se do nich zamilovali a měli s nimi potomky. A ti potomci už neměli takovou moc jako původní lidé, ale jen poloviční. A jejich potomci jen čtvrtinovou. A tak to šlo pořád dál a dál. Někde krev původních lidí převážila, někde naopak byla velmi slabá. Jinde se smísili potomci lidí a zase vytvořili krev původních lidí silnější.“

„Už to začínám chápat. Takže čarodějové jsou ti, u kterých je krev původních lidí. Proto dokážou to, co dokážou.“

Nosáč kývl. „Proto Ledová královna bere krev. Hledá v ní stopy původních lidí. A proto si některé lidi odvádí. Snaží se jejich křížením posílit původní krev a vytvořit původního člověka.“

„A pokud se jí to podaří…?“ nadhodil Nik.

„Stane se pánem všech světů.“

„No, tím se dostáváme k další otázce. Kdo je Ledová královna? Je to čarodějnice, nebo nějaká mytická bytost? Kde se vzala a jak je vůbec stará?

Nosáč pokrčil rameny. „To nevím. Nikdy jsem ji neviděl, nikdy ji nikdo neviděl. Vím, že tu byla dávno předtím, než jsem se narodil.“

„A ty jsi kdo? Ty a Žabák, a kolik vás tu je?“

„Tohle už asi není potřeba.“

„Kurva, je! Co jste zač? Sakra, tak už to vybal!“

Nosáč se naježil a pak vyštěkl. „Otroci! Otroci, jako jsi byl ty! Ono to jenom hledáním původního člověka nekončí. Když už tady jsou, tak si tuhle zemi zotročí, jako všechny jiné. Vyvolají války a ve chvíli, kdy jsou všichni oslabení, začnou likvidovat. Zničí vůdce, krále, mudrce, kouzelníky. Nechají jen obyčejné lidi a ty zotročí. Odtahají je na jiné světy a tam je nechají upracovat k smrti. V obrovských dolech, které, nevím proč, kopou. Na pouštích, kde z tebe horko vysuší veškerou vlhkost a do tří dnů je z tebe vysušená mumie. Nechají tě umřít na světě, kde je tolik potravy, že se z toho dokáží nasytit miliony lidí. Předhodí tě jako návnadu drakům, které loví. Nedělají rozdíly mezi mužem, ženou, dítětem. Kdo je slabý, zabijí ho. Kdo je pomalý, zabijí ho. Zabíjejí jen tak z rozmaru. Dokud nezničí celý svět. Nic pro ně neznamenáme.“

„A vy? Jak jste se tu ocitli?“

„Občas se jim podaří objevit cestu na další svět. Původní lidé tak cestovali. Vyrazí se svými otroky. A ti pro ně dělají první práci. To jsme byli my. Podařilo se nám utéct, když dostavěli tunel. Přemohli jsme dozorce z řad otroků a utekli jsme.“

Nik pokýval hlavou. „To znamená, jestli to dobře chápu, že jsme na řadě?“

Nosáč sklonil hlavu a ramena se mu roztřásla.

„Niku,“ pronesl mezi slzami, „promiň, nechtěl jsem ti to říct, ale nedal jsi mi na vybranou. Tenhle svět čeká nemilosrdná záhuba.“

Nik pootočil hlavou a podíval se na Vzteklého Psa. Seděl rovně, tvář měl bílou, ve spáncích mu pulsovala krev.

„Tohle nejsou dobré zprávy,“ promluvil k němu .

Otočil se a oči měl skelné. „Z mejch vnoučat nikdo dělat otroky nebude. Ani z jejich krve žádný pokusy. To je raději sám utopím v Šáhových fontánách.“

„Měli jste nás varovat. Sakra. Měli jste něco udělat.“ Nik vztekle chodil po sále knížecího hradu, kam se přemístili.

„A co, Niku?“ Nosáč se vysmrkal do rukávu. „Jsi otrok, který utekl. Stoupni si na náměstí a vyřvávej to. Za chvilku skončíš v obecním vězení. Pokud to chceš vysvětlit někomu nahoře, tak tě k němu ani nepustěj.“

„Jak dlouho už je Ledová královna tady?“

„Přes pět let. Nejdříve je nenápadná. Zkoumá objevený svět. Kupuje knihy a další výrobky. Zjišťuje možnosti a sílu obrany.

Pak začne být agresivnější. Kupuje otroky, začne vytvářet nerovnováhu. Míchat kartami. Podněcovat války.

Nakonec ukáže sílu. Pošle svoje Seleleky. Jenom pár desítek, jako demonstraci síly. V té době jsou místní království už vyčerpaná válkami a nedokáží se účinně bránit. Pošle svoje Posly Mrazu, ty bělovlasé bestie, jako poradce do království. Místní vládcové se stanou rukojmími a otroky v jejích rukách. Nutí je odvádět stále víc a víc otroků, až celá království úplně vylidní. Zbudou jen osamělá svobodná místa odporu, se kterými si její Selelekové hravě poradí. A nakonec celý svět zničí. “

„Proč?“

„To nevím.“

„A kolik máme my času?“

„Nevím. Půl roku, rok. Možná už je pozdě.“

Nik si opřel hlavu do dlaní.

„Není pozdě,“ řekl po chvilce a zvedl hlavu. „Šáh to ví. Proto psal Kleofášovi. A proto mi Kleofáš vzkázal, že s ním mír podepíše.“

„Kleofáš ti vzkazuje? Kleofáš ti posílá zprávy? Kurva, Niku,“ vztyčil se Vzteklý Pes, „koukám, že je pár věcí, co jsi mi ještě neřekl.“

Nik zamával rukou. „Kašli na to. Není to nic proti Šáhovi,“ zalhal.

„Lžeš.“

„Tak jo, lžu, tak mě poprav. Ale budu ti chybět, až potáhneme proti Ledové královně. Teda proti Mrazivým.“

„Kurva, děláš si zase prdel?“

„Mám tuchu, že ne. Musíme spojit síly. To je ono. Už vím, proč se barbaři spojují s východními knížectvími.“

„Nemáte šanci.“ Nosáč se znovu vysmrkal.

„Nosáči, šance je možná malá, ale je. Ale rozhodně nebudu kňourat a smrkat do rukávu, což při tvém objemu znamená, že při třetím vysmrkání nebudeš mít na rukávu místo.“

Nosáč uraženě schoval ruku za záda.

„Věř mi,“ otočil se k němu znovu Nik, „že je vždycky šance. Seženeme vojska, seženeme čaroděje, postavíme se jim.“

„Čarodějové vám nebudou nic platní. Na ně kouzla neplatí.“

„Sám jsi řekl, že jsme všichni z hmoty, tudíž to na ně platit musí.“

„Niku, ty jsi to vůbec nepochopil!“ rozkřičel se hystericky Nosáč. „Vím určitě, že na ně kouzla neplatí! Oni nejsou z hmoty jako my. Nemají s námi ani s lidmi nic společného.

Oni jsou úplně jiné bytosti!“

11

Nik přecházel po knížecím sále sem a tam a snažil se urovnat si myšlenky.

„Tak ještě jednou.“ Zastavil se na cestě od okna ke stolu, a Nosáč opět odevzdaně pokrčil rameny.

„Nejsou to lidé jako my. Nejsou stvořeni z hmoty, kterou vytvořili původní lidé. Nemají nic z původních lidí. Když původní lidé cestovali vesmírem, narazili na několik světů, kde nebyly jen skály a písek, ale kde byl i život. Na některých žili jiné bytosti. Na jedné žijí třeba tvorové, kteří vypadají jako velké šelmy, jsou tam velké inteligentní opice a pak ještě tvorové, které neumím popsat, a ti spolu vedou válku. Potom, ještě dál, daleko, předaleko, mezi sebou bojují obrovské stroje.“

„Bolí mě z toho hlava.“ Nik zakroutil krkem a po očku pozoroval Vzteklého Psa. Pro něj bylo nejhorším zjištěním, že země není placka. Od té doby seděl jak zařezaný a držel se křesla. Bylo vidět, že jim stále nevěří, ale pochybnosti měl.

„Kurva, nečum na mě,“ obořil se na Nika, když si všiml, že ho pozoruje. „Před chvílí si sedím v poduškách a v nosítkách, mám radost, že jsem potkal jediného přítele, a za chvíli se dozvím, že visím přilepenej na nějaký kouli a dost možná hlavou dolů a že nějací šmejdi zasraný mi budou vraždit vnoučata a mého pána. Tak, laskavě, aspoň tak blbě na mě nečum.“

„Já nečumím. Přemýšlím, co dělat.“

„Já jedu zpátky. Musím informovat Šáha o nových věcech. Ty,“ ukázal na Nosáče, „napiš mi to všechno na pergamen.“

„To je pravda,“ přikývl Nik. „Nosáči, sepiš to. Já to doručím Kleofášovi.“

Nosáč zavrtěl hlavou. „Ne. Niku.“

„Co ne?“

„Nesepíšu to já. Pamatuješ, jak jsem ti jednou řekl, že tě potřebujeme, i když jsi zasranej aristokrat? Tak to bylo právě pro tohle. Pokud Šáh nebo Kleofáš dostane zprávu od nějakýho Nosáče, nebude ho to zajímat, ale bude to mít jinou váhu, když ji dostane od krále Ahonika.“

„Bývalý král. Nemám království, nemám nic,“ pokrčil Nik rameny.

„Ale tvé slovo platí.“

„Má pravdu,“ vztyčil se nad nimi Vzteklý Pes, „svět se změnil. Z nepřátel se stávají přátelé. Osobní zášť musí jít stranou a všichni se musíme spojit. Pokud něčí slovo platí, tak je to slovo krále a čaroděje.

„Ty jsi to věděl,“ otočil se Nik na Nosáče. „Ty jsi celou dobu věděl, že to takhle dopadne. Ty, nebo vy, jste to plánovali. Proto se Žabák motá pořád okolo. Ne proto, že je loupežník, ale aby mě měl na očích.“

„Nevíme nic,“ zakroutil hlavou Nosáč. „Jen předpokládáme. Existuje jedno proroctví.“

„Jaké proroctví?“

„Proroctví Muže bez tváře. Ledovou královnu může porazit spojení čtyř…“

Nosáč povstal a naučeným hlasem začal přednášet:

„Až hloupý zmoudří a donutí moudrého zhloupnout,

až slabý bude silný a udělá ze silného slabého,

potom spojení těch čtyř udělá ze živých mrtvé

a mrtví ožijí a řev mrtvých porazí živé.

Pak dusot Obrovského zašlape pýchu Mrazivých

a vše zmizí v peří bílé holubice.“

Chvilku bylo ticho, jak si znovu celé proroctví přeříkávali.

„Co je tohle za kravinu???“ zašklebil se Nik.

„Není to kravina.“

„A vás napadlo, že já patřím do tý čtyřky?“

„Tak nám to z toho vyplynulo.“

„No, to jsem teda potěšen takovou důvěrou. Logicky vlastně, no, slabý - silný, to být nemůžu, byl jsem silný předtím. Takže silný - slabý, jasně silný a bohatý, pak jsem zeslábl, o vše jsem přišel. Ale zase, můžu to získat… To nějak nesedí. Rozhodně to bude asi o duševnu.“ Podíval se na Nosáče. Ten přikývl.

„Tak silný – slabý, slabý – silný,“ pokračoval. „To nesedí, pak jsi říkal…“ zmateně se podíval na Nosáče. „Pak hlupák, co zmoudří… Ty… Já rozhodně nejsem žádnej hlupák… Myslím… Nechápu, co ti je k smíchu. Okamžitě se přestaň smát, nebo…“ Otočil se na Vzteklého Psa. Tomu také koutky cukaly vzhůru.

„A ty!“ zvýšil na něj hlas.

„Já, kurva, co?!“ zvedl se Vzteklý Pes ve své výšce z křesla a úsměv mu vystřídal výraz nevěstící nic dobrého.

„Ty, jestli máš čas, tak bys mi mohl dát průvodní dopis přes Šáhovu říši,“ zadrmolil rychle Nik.

„Na co?“ zeptal se generál a rukou odehnal zpět vojáky, kteří ihned po jeho výkřiku vtrhli do místnosti.

„Chci poslat tuhle zprávu přátelům do východních knížectví, aby viděli, co je čeká.“

„Dám, kurva, dám,“ kývl Vzteklý Pes hlavou. „Pojedou moji muži. Ve východních knížectvích jsi podle tvého vyprávění velice populární, tak mé muže s tvým dopisem nikdo nebude obtěžovat.“ Došel ke dveřím a rozkopl je. „Hej, písaře! A kurva rychle, za hodinu vyrážíme.“

„Kam?“

„Zpátky. Tohle nesnese odklad.“

„Myslel jsem, že tu máš nějakou práci.“

„To už, kurva, nemá cenu. Měl jsem tu zatknout jednoho hajzla, ale ten šmejd utekl a teď je někde u toho Kleofáše.“

„Kdo to je?“

„Velitel posádky. Zmizel už před několika dny.“

„Velitel místní posádky?“ Nik se zamyslel. „Hele, mám návrh. Dej mi několik koní a jídlo, co nebudeš potřebovat, a já ti ho do zítřka přivedu v poutech.“

„Takový, kurva, hovno. Ten už je na lodi.“

„Nech to na mě. Jídlo a koně pro moje lidi a já ti ho zítra dotáhnu.“

„No,“ zamyslel se, „kvůli jednomu dni se to neposere.“

„Výborně, já teda letím, na koni můžu být na hrádku do tmy. Mám prosbu.“

„Povídej.“

„Moje paní je vdovou po vyslanci tohoto kraje. Žádala o přiznání majetku, ale mám pocit, že se na to vezír vykašlal.“

Vzteklý Pes kývl. „Tohle není v mojí kompetenci, ale vezmu žádost s sebou a zkusím to tam zařídit. I když, nevím, jestli to má cenu, když za rok z nás budou otroci,“ koukl se na Nosáče.

„Vykopeme je, Vzteklý Pse!" praštil Nik pěstí do stolu, až talíře poskočily a několik pohárů se skácelo. „Vykopeme je z naší krásný země.“

Nik vyrazil. Vzteklý Pes mu dal několik koní a venku se k němu přidružil Goliáš.

„Kde jste byli, když jsem vás potřeboval?“ obořil se na něj Nik.

„Promiň, veliteli. Seběhlo se to strašně rychle. Ani ty jsi nestihl zareagovat,“ vymlouval se Gol.

Nik kývl. „Máme obrovský štěstí, že Vzteklý Pes je můj dobrý známý. Dokonce mi dal i koně, abychom se dostali do hrádku za světla.“

„Jsou to jen herky,“ odfrkl si Goliáš.

„Buďme rádi za to,“ pobídl koně Nik a nechal je vzadu. Hnali se tryskem tak, aby to koně mohli vydržet, ale stejně k hrádku dorazili až za tmy.

Trvalo chvíli, než jim otevřeli.

Magda mu vyběhla vstříc. Při pohledu na koně zavrávorala.

„Šáhovy postroje. To mi chceš říct, že jsi je ukradl? To se máme na co těšit.“

„Nevyšiluj. Dostal jsem je od Vzteklého Psa.“

„Od koho?“ vyvalila oči.

Od generála Vzteklého Psa. Je to Šáhův generál a můj přítel.“

„Neřekl jsi mi, že máš přítele generála.“

„Protože jsem to doteď nevěděl. Později ti to vysvětlím. Teď potřebuju připravit zajatce, ráno ho vedu ke generálovi.“

„Toho…?“

„Jo, toho. Byl to zrádce. Za to dostaneme nějaké jídlo, ty možná zpátky svoje statky a uděláme si oko u Šáha.“

„To je dobrá zpráva,“ usmála se a poodstoupila. Chvilku si ho prohlížela. „Co se stalo?“

„Co by se mělo stát?“

„Vypadáš jinak. Jako bys o deset let zestárl.“

„Chlastal jsem u Nosáče,“ mávl rukou, „ale ty vypadáš utahaně. Dělo se něco?“

„Cvičila jsem se v čarování. To mě asi vysílilo.“

„Nebylo to nic, nad čím zůstávám překvapeně stát?“

„Ne,“ usmála se unaveně.

Proč ti nevěřím, pomyslel si v duchu. „Potřebuji Lucase. Zítra odjíždí. Nevíš, kde je?“

„Loví vlky. Jako bys nevěděl.“

„Teď v noci?“ Mávl na okolní čumily. „Prolezte všechny seníky v okolí. Chci ho tady mít.“

„Rozhodně mi nebudeš poroučet,“ vztekal se Lucas.

Nik vstal a pomalu se k němu blížil. Ten znejistěl.

„Ráno se sebereš a se svojí sestrou a s několika muži doručíš tenhle dopis přímo do rukou králi Kleofášovi. Pokud by hrozilo, že ten dopis nebudeš moct doručit, znič ho. Nesmí ho číst nikdo jiný než Kleofáš. Řekni mu, že mi ručíš vlastním životem, že si ten dopis přečte a pak ho hned zničí. Hlavně se k němu nesmí přiblížit Loki nebo Pandora.

„Proč ne tihle dva?“

„Protože, kurva, to není Šáh, komu Kleofáše zrazujou.“ Nik se mimoděk podíval z okna na úplněk.

Ve stejnou dobu pozoroval Měsíc i Loki. Byl nervózní a rozmrzelý. Pandora se začala chovat podivně, nakonec utekla do svého hradu. Trvalo dlouho, než se mu ji podařilo přimět k návratu do hradu krále Kleofáše.

Znovu se podíval na Měsíc a přemýšlel, co asi teď dělá Ahonik. Vytrhlo ho z toho až rachocení kočáru.

Pandora přijížděla. Černý kočár, černí koně, černí sluhové, černě oděné dívky z doprovodu. Jen ozdoby byly stříbrné a zlaté.

Sešel jí ze schodů v ústrety. Když dorazil, už byla z kočáru venku a sloužící vykládali zavazadla. Vše fungovalo bez hlesu, bez rozkazů, bez mluvení.

Podal jí dvorně ruku a odváděl ji do jídelny.

„Dobrá cesta?“ zeptal se.

Kývla.

Dorazili do jídelny, kde nechal připravit něco k jídlu. Sám moc nejedl, vždy si naložil na talíř a ukázal na pár soust. Ta si odebrala ochutnávačka. Pak čekal. Až po nějaké době pojedl.

Pandora jedla bezmyšlenkovitě, nimrala se v jídle.

„Vím, že to s těmi náramky nevyšlo,“ řekl tiše a nalil oběma víno.

Trhla sebou a dál mlčela.

„Ale nevím, jak se to stalo,“ pokračoval.

Zase ticho.

„Chceš to vzdát? Nechat se od něj porazit?“

Sklopila hlavu do talíře a vidličkou posunovala zeleninu.

„Nevím, co se stalo,“ řekla. „Bylo to něco tak silného, že jsem to ani nezaregistrovala.“

„V každém případě, on je v pořádku.“

„Jak to víš?“ vzhlédla od talíře.

„Poslal jsem za ním nejlepšího špeha.“

„Stína?“

Přikývl.

„A?“

„Jako by se nic nestalo. Motá se a nedává si pozor. Chlastá jako vždycky. Stín už ho měl několikrát na pár centimetrů od svého nože.“

„A co ho zadrželo?“

„Ty. Chci vědět, jestli ho máme zabít, nebo ne. Jestli ho máme zajmout a poslat jako projev dobré vůle.“

„Já nevím,“ řekla tiše. „Jsem naprosto přesvědčená, že neumí čarovat.“

Kývl. „To já také. Pokud byl zbaven možnosti vládnout hmotě, je to konečné. To není kouzlo. To je zákon původního člověka.“

„A jak teda mohl zlikvidovat ty náramky?“

„A co když to nebyl on?“ zamyslel se.

„Není na světě jiného. Kromě Ledové královny. A nevěřím, že ona by mu pomáhala.“

„A co když je někdo, někdo nový? Někdo, o kom nevíme?“

Vidlička se zastavila „Myslíš, že by objevil zřídlo?“

„Vysvětlovalo by to mnohé.“

Zamyslela se. Pak zvedla hlavu. „Ta ženská. Proto se jí tak drží.“

„Byla s ním tady na hradě. A náramky zmizely taky ve chvíli, kdy se spolu nejspíš setkali.“

„Zapadá to do sebe. Je to ona. Musel objevit její schopnosti tady dole na kříži.“ Pandora vstala a krev se jí nahrnula do tváře. „Je to ona.“ Najednou jakoby narostla. „To je ono. Teď, když už vím, kde je nepřítel, tak vím, jak s ním bojovat.“

„Tak se mi líbíš,“ usmál se Loki. „Ale nemusíš se namáhat. Už jsem poslal Stínovi instrukce. Dýka v prudkém jedu smáčená, to je konec každé čarodějnice.“

Pandora do sebe hodila víno. „Přesto, jdu se pojistit. Najdu v Šíleném Kašparovi pár receptů, které hezky ublíží. Bude bez ní vyřízený.“

„Nechceš mi ukázat toho Kašpara?“

„Až ty mi ukážeš Degeneration.“

„Je to jen pár fragmentů. A jsou to vše jen opisy.“

„Nevadí. Zajímá mě to. Pokud jsi díky této knize dokázal přijít na to, jak Ahonika zbavit kouzel, chci ji vidět.“

Zavrtěl hlavou. „Necháme si každý své,“ usmál se.

Pandora položila sklenici. Protáhla se, až jí v kostech zapraskalo, a beze slova rozloučení šla do svého pokoje, který měla vyhrazen ve věži hradu. Sledoval ji a stále se usmíval. Byla to zase ona, plná síly. To potřeboval. Znovu se zamyslel.

Přestával věřit ve smlouvu, kterou před časem uzavřel. Zprávy, které se mu donášely z různých zdrojů, ho v tom utvrzovaly. Ale pokud je smlouva jen cár papíru, co budou dělat? Kde najít východisko?

Poprvé v životě se cítil bezradný. Z přemýšlení ho probral příšerný řev.

* * *

Pandora stoupala po schodech do svého pokoje. Cítila se jako znovuzrozená. Najde něco hodně hnusného. Kašle na Stína, tohle je osobní. Zabije tu blbku dřív, než se naučí svá kouzla používat, dřív, než zesílí natolik, aby se jí mohla rovnocenně postavit. A ona bude ta nejsilnější. Ona bude ta nejmocnější.

V duchu se usmívala. Přede dveřmi se ale na chvíli zastavila. Něco tu nesedělo. Prohlédla zámky a pečetě. Byly neporušené. Ale magie, která je bránila, byla jiná.

Někdo se snažil dostat dovnitř. Nejspíš Kleofáš. Poslal někoho ze svých, aby to zkusili. Potom ho v tichosti zahrabali a zítra bude dělat, jako že nic. Schválně, který z jeho nových čarodějů bude chybět.

Odemkla zámky a pečetě a vstoupila dovnitř. Lusknutím rozsvítila svíčky a pohlédla na stůl.

Potom příšerně zařvala.

* * *

Když Nik dopsal dopis, bylo už hodně pozdě. Nechal si ohřát vodu a chvilku hledal, kam Magda schovala alkohol. Pak to vzdal, rozvalil se v plechové vaně a nechal se drhnout služebnou.

Ozvalo se zaklepání.

Ať to není Marie, pomyslel si unaveně.

Byla to Magda. Sedla si na židli před něj a kývnutím vykázala všechny služebné z místnosti.

„Niku, chci se tě na něco zeptat,“ opatrně spustila, když odešly.

„Vždycky, když se mě chceš na něco zeptat, cejtím průser.“

„Hodněkrát jsem ti říkala, abys nebyl sprostý v mé přítomnosti.“

„Tak se ptej.“

„Víš, Marie…“

„Co je s ní?“

„Jaká je?“

Pátravě se na ni podíval. Tvářila se hodně rozpačitě.

„Marie… Marie je na nejlepší cestě stát se mistryní v červené magii.“

„Myslíš sexuální?“

„Jistě. Ovládne svojí bezprostředností a sexualitou každého, koho si zamane. Zatím to dělá nevědomky, bojme se chvíle, kdy to začne dělat z vypočítavosti.“

„Jsi si tím tak jistý?“

„Naprosto. Podívej se na mě. Není to vůbec můj typ, a stejně mě dostane pokaždé, když si zamane. Kleofáše si taky omotala okolo prstu, jenomže ten je natolik chytrej, že ji povýšil do šlechtického stavu a věnoval jí hrad hodně daleko od toho svého. Proč se mě na to ptáš?“

„No, když jsi odjel ráno do toho města, přišla za mnou, že jí je v prázdný posteli smutno. Jestli si se mnou může chvilku povídat.“

„A???“

„No, povídaly jsme si.“

„Měly jste spolu něco?“

„Ne tak, jak si myslíš, jen jsme se držely za ruce, chvilku se hladily.“

Průser, průser, průser, prolétlo mu hlavou.

„To je v pořádku,“ usmál se na ni. „To nic neznamená.“

„Pořád na ni myslím. To je špatně. Nemám pravdu?“

„Pamatuješ na to, jak Pandora obešla moje zámky?“

„Ano.“

„A jak jsem říkal, že tobě se to stát nemůže, protože jsi žena?“

„Jistě.“

„Tak to už neplatí.“

„Nic mezi náma nebylo.“

„Sakra, copak už tyhle věci nějakej pátek nestuduješ!?“ vylítl vztekle. „Tady přece nejde o to, jestli bylo, je nebo bude. Marie je tvoje slabina, už ji máš v hlavě. A vůbec nezáleží, jestli jste spolu něco měly, nebo ne.“

„Děkuji ti, to jsem chtěla slyšet,“ upjatě vstala a otočila se ke dveřím.

„Co?“

„Že už je jedno, jestli spolu budeme něco mít, nebo ne.“ Otočila se a odcházela. „Marie bude spát u mě,“ houkla přes rameno.

„Copak ty jsi to vůbec nepochopila?!“ křičel za ní. „Máš slabý místo. Jsi zranitelná! Chápeš to? A… A kde mám spát já?!“

„Třeba se Serfonteinem. Je to v rodině!“

Když přišel do ložnice k Lucasovi, ten ležel v posteli a měl deku pod bradou.

„Upozorňuju tě, že mám nůž a vím, jak ho použít. Všechno jsem slyšel.“

„Ale neblbni. Na tohle fakt nejsem. Prospím se tady v křesle.“

„Proč nejdeš za děvčaty?“

„Dneska nemám náladu. Dal bych si něco k pití, ale Magda všechno schovala. Naposledy jsem přišel z města ve veselejší náladě a něco jsem asi provedl.“

„Nechápu, proč jí nenafackuješ? Já bych Marii zmlátil, že by se tejden neposadila. Já bych jí ukázal, kdo je v domě pánem.“

Trpce sevřel rty a rozhodl se, že si už raději nebude stěžovat. Sedl si do křesla a sledoval plamínek svíčky.

„Pokud pomůže pár lahví vína…“

„Děláš si legraci?“

„Schoval jsem je pod kozlíkem. Vypadáš, že je dneska opravdu potřebuješ.“

„Lucasi, potřebuju. Opravdu potřebuju.“

„Na lodích z nehtů, na lodích s dračí hlavou!

Popluju temnotou, až najdu tu pravou!

Kde nejsou živí, jen mrtví v moři plavou!

Budem se milovat, až zemřeme únavou!“

Starý voják na hlídce si přitáhl plášť blíž k tělu a zadíval se k oknu, odkud zazníval opilecký řev.

„Král Ahonik má splín. Takhle vyřvával pokaždé, když dostal špatnou zprávu,“ pomyslel si.

Probudil se brzo ráno. Vyšel ven a vzbudil několik otroků.

Nechal na sebe vylít pár věder vody, aby si pročistil hlavu. Pak si nechal donést tyče a chvilku cvičil. Nakonec si zatančil capoeiru.

„Tak, představení skončilo. Do práce, holoto,“ zařval vesele na otroky a služebnictvo, kteří se zatím shromáždili a sledovali ho.

Vyběhl k Lucasovi a kopnutím ho vzbudil.

„Vstávat. Čeká tě dlouhá cesta.“

„Šlechtic nevstává před polednem,“ zabručel Lucas.

„Jsou chvíle, že šlechtic nechodí spát. A připrav se, těch chvil bude teď velmi mnoho.“

„Kdybych to věděl, zůstal jsem raději u koní,“ přetáhl si Lukas pokrývku přes hlavu.

Vyrazili před polednem. Hrádek svěřili na starost Natovi. Tentokrát vzal Ahonik Magdu s sebou. Chtěl ji představit Vzteklému Psovi.

Lucas s Marií se vydali na cestu už před nimi. Marie se loučila s Magdou mnohem déle a srdečněji než s ním, ale bylo mu to jedno. Měl hlavu plnou nápadů, mozek propraný a čistý po prochlastané noci a kvalitní víno mu nezpůsobilo takový bolehlav, jako to dělaly poslední dobou patoky od Nosáče.

Ve městě se nic zvláštního neudálo. Nik představil Magdu Vzteklému Psovi, předali mu vězně a dopisy, které Nik napsal už den předtím. Vzteklý Pes hned vyrazil a Nik taky nechtěl zůstat ve městě. Přestože Vzteklý Pes nic neprozradil, Magda začínala něco tušit, a tak se ani nestavili u Nosáče, přestože to měl Nik v plánu.

Cestou domů poslal Nik posádku napřed.

V jednom místě před zatáčkou, tak, aby na ně nebylo vidět, zastavil.

„Co se děje?“ ptala se Magda.

„Mám pocit, že trénuješ víc, než je zdrávo. Od té doby, kdy jsi zrušila ty náramky, jsi svoji sílu nedoplnila tak, jak by to bylo potřeba. Navíc mám pocit, že za mými zády provádíš kouzla, která tě vysilují. Zkoušela ses dobít?“

„Říkal jsi, že to není u mě potřeba.“

„Jak říkám. Buď jsem se spletl, nebo provádíš za mými zády velkou magii. Nemám nic proti tomu, jen bych to měl vědět.“

„Řeknu ti, co provádím, a na oplátku mi řekni, co se dělo ve městě.“

Mlčel.

„Vidíš. Ne já, ale ty jsi ke mně neupřímný. Včera jsi vypadal, jako bys zestárl o několik let. Proto jsem šla za tebou, abych tě vyprovokovala. Čekaly jsme na tebe s Marií, ale ty jsi nepřišel. Místo toho jsi šel opravdu za Lucasem. Musel jsi na tom být hodně špatně, když se nad tebou slitoval a vychlastal s tebou to víno, co si schovával na cestu.“

Vyvalil na ni oči.

„No, co koukáš. Vím toho dost. Vedla jsem větší panství, než je tohle. A musela jsem vědět, co se kde šustne. Tak mi řekni, co se děje. Mám tady jednoho starého vojáka. Prošel s tebou hodně bitev, když jsi byl ještě král. A ten mi řekl o písničce, kterou si zpíváš.“ Chytla ho pod krkem a zvedla do vzduchu. „Tak mi řekni, co se děje, nebo se ti v tý hlavě projdu, ať chceš, nebo ne.“

„Pusť mě,“ zasípal.

Pustila ho.

„Promiň.“

„Budu tam mít větší modřiny než z toho dobrodružství ve sklepě.“

Přejela mu prstem po krku. „Nic tam mít nebudeš,“ řekla smířlivě.

„Pojď,“ ukázal jí na jeden strom.

„Proč?“

„Chci ti vysvětlit, jak brát sílu ze země a celkově ze života. Na to jsou nejlepší stromy.“

Dovedl ji k silnému dubu.

„Dotkni se ho oběma rukama. Nebo ho obejmi. Tak a teď si představ, že máš obrovskou žízeň, že musíš pít a že ten strom je studna. Nasaj to. Výborně. Příště stačí méně, škoda toho krásného stromu. No, nedá se nic dělat, pošlu sem chlapy, ať ho pokácí. Zkusíme to znovu a jinak.“

Přivedl ji před jiný strom.

„Přilož dlaně na kmen. Opatrně. Zavři oči. Pomalu si představuj, jak prostupuješ kůrou. Pomalinku, opatrně, ne jako předtím, tenhle strom nesmí uschnout. Tak, projdi se odshora dolů. No, raději se vrať.“

Stoupl si před ní. „Jaký to bylo? Necítíš se nějak divně?“

„Vcelku nuda. Půjdeme?“

„No, to nepůjde tak lehce,“ podrbal se na krku. „Trochu jsi, jak bych to řekl… no… zakořenila.“

12

Naštěstí se Magdě podařilo zbavit se kořenů dřív, než je objevili lidi z hrádku, které vyslal opatrný Nataniel. Nik se rozhodl, že toho bylo za den až moc, a šel spát. Ráno vstal časně.

V noci umřela jedna služebná. Nebyl by se to ani dozvěděl, kdyby o tom neklevetily ženské. To ho přivedlo na jeden nápad a celé dopoledne si ho ověřoval v knihovně. Pokud by se to podařilo, mohl by tím výrazně posunout válku proti Pandoře a Lokimu, protože by to bylo něco nového, něco, co nebylo nikde popsáno, a proto proti tomu neexistuje protilék.

Magda ho našla v knihovně, když byl čas k obědu.

„Co tu děláš?“ zeptala se.

Nejdřív jí chtěl odseknout, ale pak si to rozmyslel.

„Hledal jsem jednu knihu, věděl jsem, že tu je. Kdysi jsem se do ní podíval, ale nepřipadala mi zajímavá. Teď mě napadlo, že se může hodit.“

„Co to je za knihu?“

„Nemoci Ghúlů,“ zvedl v ruce útlý svazek.

„Jak můžou někoho zajímat nemoci pojídačů mrtvol? Myslela jsem si, že jsou imunní proti všem chorobám.“

„Většinou ano. Ale tohle je zvláštní. Na mozku mrtvol se občas vytvoří divná plíseň. A tu když ghúl sežere společně s jiným sajrajtem, nedokáže se domluvit.“

„Nerozumím.“

„Já taky pořádně ne. Ale napadlo mě, že když to funguje na ghúly, mohlo by to fungovat i na lidi.“

„Nehodláš, doufám, chodit po hřbitovech a vyškrabávat umrlcům lebky.“

„Hodlám,“ líbezně se usmál a zavřel knihu. „A ty budeš chodit se mnou.“

„V žádném případě.“

„Budeš muset. Budu to dělat tajně. A jsi jediná, kdo mi pomůže, kdyby na mě nějakej umrlec nebo ghúl vyskočil.“ Jen tak namátkou prohlížel ostatní hřbety knih.

„Ach jo. Jako bych neměla dost práce i tak. Když už jsme u těch knih, mám s jednou knihou drobnej problém.“

„Povídej.“

„Kdo byl Šílený Kašpar?“

„Kuchař.“

„To jsem si všimla taky. Ale proč ho má Pandora? Dala se na vaření?“

Zarazil se a podezřívavě ji sledoval.

„Moment. Tak jinak. Šílený Kašpar byl kuchař na dvoře krále Zoofina.

Král Zoofin byl sadista. Když mu jídlo nechutnalo, tak nechal kuchaře mučit. Kašpar zešílel a v té šílenosti v sobě objevil umění čarovat. Ale jeho kouzla jsou kolikrát hodně divná. Naskýtá se tu však jedna otázka, Magdo. Jak víš, že ji Pandora má?!“

„Ležela u ní na stole, tak jsem si myslela, že je zajímavá.“

„Moment, trošinku mi to, prosím tě, osvětli,“ začal být nervózní. „Jak víš, že Pandora má kuchařku Šíleného Kašpara na stole?“

„No.“ Bylo na ní poznat, že i když se jí nechce to říct, hoří touhou se pochlubit. „Zkoušela jsem teleportaci a napadlo mě se kouknout, co asi Pandora dělá. A myslela jsem si, že je u sebe na hradě, tak jsem se nechala teleportovat do místnosti na hradě krále Kleofáše.“

„Ty jsi byla v nejstřeženější místnosti hradu a prohlížela sis Kuchařku Šíleného Kašpara? A co třeba magické zámky? A co pečetě?“

„Nic tam nebylo.“

„Nesmysl. Znám Pandoru. Je opatrná. Má několik zámků i pečetí. Můžu s hrdostí říct, že jsem první tři dokázal rozlomit.“

„No, možná tam něco bylo, cítila jsem, že se něco protrhlo, a spustila se mi zase krev z nosu. Ale myslela jsem, že je to tou teleportací.“

„Aha. Takže v tom mám naprosto jasno.“ Vstal od knihovny, došel k oknu, opřel se zadkem o parapet a dal si ruce v bok. „Ty sis jen tak zkoušela teleportaci. Nechala jsi teleportovat samu sebe do nejstřeženější místnosti na známém světě, přečetla sis jednu z nejdražších a nejnebezpečnějších knih a odteleportovala ses zase zpátkyt.“

„Já si ji nepřečetla. Říkala jsem si, že bys mi to třeba nevěřil, a myslela jsem si, že ta kuchařka není důležitá. Měla jsem pocit, teda myslela jsem si, že…“

„Ty jsi ukradla Kuchařku Šíleného Kašpara? Pandoře?“ Čelist mu zůstala dole.

„To je asi špatně, co?“

Musel se posadit. Obestíraly ho mrákoty.

„Ne, ne. Položil si ruku na čelo. To je naopak velice dobře. Můžeš mi říct, kde ji máš?“

„No, v truhlici, úplně dole.“

„Nikdo ji nesmí vidět, nikdo se jí nesmí dotknout. Už jenom přítomnost té knihy je nebezpečná. Pro obyčejné lidi.“

„To už taky vím.“

Znovu si položil ruku na čelo.

„To je ta služka? Jak umřela dnes v noci od smíchu?“

„Ano, ta.“

„Zabal tu knihu do černého plátna. Já někde seženu rubáš z hrobu nějakého sebevraha a pak to tím omotáme.“

„Jsou tam jen recepty…“

Chvilku přemýšlel.

„Kašpar byl šílenej a měl zvrácenej smysl pro humor. Ukážu ti, jak se v ní čte.“

Když přišli do Magdina pokoje, vyndala Magda knihu zabalenou v černém plátně. On si natáhl jezdecké rukavice. Opatrně ji vybalil a otevřel na první straně.

„Ano, tak to je originál Kuchařky od Šíleného Kašpara,“ pokýval zkušeně hlavou. „Teď potřebuju žejdlík kořalky.“

„Ne.“

„Potřebuju ho. Vím, že jsi všechnu kořalku schovala, ale teď je to potřeba.“

„Lžeš. Chceš jenom chlastat. Minule jsi přišel od Nosáče tak nacamranej, že jsi hned v bráně sletěl na zem a pochcal ses. A pak jsi nablil do postele a pořád jsi mi říkal broučku a že mi vysvětlíš orgasmus. Byl jsi celý čeládce pro smích.“

„To jsem dělal?“

„Jo. Chtěla jsem tě nechat hodit do stáje, ale bála jsem se, co bys provedl s klisnou. Tak jsem musela spát v knihovně na gauči a můžu ti říct, byla to ta nejhorší noc v mým životě, protože co ty knihy dokážou dělat za rambajs…“

„Hele, dobře. Přišel jsem trošku v náladě, za to může kníže Myskin, ale teď se potřebuju napít, jinak nepřečteš z kuchařky ani řádku.“

Chvilku bojovala sama se sebou, pak uraženě zvedla ze země nočník a otočila se ke skříni.

„Tady to máš,“ hodila nočník před něj na stůl.

„No vidíš. Kdyby byly všechny manželky jako ty, nechodili by manželé do hospod,“ zachechtal se.

„Tak teď se dívej. Nadechneš se. Napiješ, ale změna: nevydechneš nosem, ale pusou.“

Napil se a vydechl přímo na knihu. Najednou se mezi běžnými řádky objevilo jiné písmo měnící barevné odstíny.

„Tak, a teď čti. Máš na to pár minut.“

Sklonila se nad knihou a rychle přejížděla zrakem rukopis.

„Nádhera,“ pronesla. „A to jsme mohli dát klidně napít nějakému čeledínovi.“

„Holotě kořalku?“ vyděsil se Nik. „Aby to někde vykecal? Tak raději čti rychle, už mám žízeň na další stránku.“

Dny pomalu plynuly. Magda k Nikově nelibosti zjistila, že stejný účinek na Kuchařku Šíleného Kašpara má miska vařící kořalky, položená před ní. To mu zkazilo náladu na pár dní. Ale práce jim zabírala dost času a večer se potulovali po hřbitovech a hledali ne moc čerstvé a ne moc staré hroby. Nakonec měl Nik dost materiálu, aby mohl ve vlhkých sklepeních zkoumat výsledky své činnosti.

Byl čím dál nešťastnější a stále více se hrabal v knihách a zavíral se do sklepení.

Jednou těsně po půlnoci vstal, potichu se oblékl a vyrazil.

Magda ho dohonila u brány.

„Kam jdeš?“

„Tam, kam vždycky.“

„Beze mě?“

„Zatím se nic nestalo. Tak si myslím, že by ses měla aspoň jednou vyspat. Alkohol před knihou ti nedělá dobře, červená ti nos.

„Neuhýbej. Kam jdeš?“

„Nemůžu sehnat to, co potřebuju. Tak to chci zkusit přímo u zdroje.“

Chvíli přemýšlela, než jí to došlo.“

„Jdu s tebou.“

„Pokud tě nezabijou, zabije tě ten smrad.“

„V magii si musím na smrad zvykat. Sám jsi to říkal.“

Mlčel a pokýval hlavou. „Tak jo. Nevím, jestli je lepší, když budu sám, nebo když půjdeme oba. Běž se rychle obléknout.“

Vyrazili. Na hřbitov došli ještě za tmy.

„Budou už nažraní, a tak by po nás nemuseli jít,“ zašeptal jí. Cítil, jak se chvěje.

„Kde asi jsou?“

„Podle mě v támhleté hrobce. Viděl jsem tam párkrát jejich stopy.“

Šli potichu. Zevnitř prosvítalo světlo.

Nik opatrně zaklepal na dveře.

„Smí denní tvor vstoupit v míru mezi vás?“ pronesl polohlasem.

Ozvalo se zašustění a světlo pohaslo.

Opatrně otevřel dveře a vstoupil. Vstříc mu vyrazil příšerný pach.

Rychle si dal před ústa rukavici, kterou předtím namočil v octu.

Magda se za ním začala dávit.

Stáhl si rukavici a podal ji Magdě. S úlevou ji přijala.

„Dýchej ústy a pomalu,“ zašeptal.

Vstoupili do hrobky. Byla mnohem větší, než se zdálo zvenčí.

Vytáhl baňku, ve které měl několik světlušek. Nachytal je cestou. Vydávaly velmi slabé světlo, ale to stačilo.

„Proč tohle?“ zašeptala.

„Jiného světla se bojí,“ odpověděl šeptem a hlasitěji promluvil. „Omlouvám se vám za vyrušení. Nechci vám ubližovat a prosím, abyste ani vy neubližovali nám.“

Ozvalo se zašustění. Pohlédl tím směrem. Za zpuchřelými rakvemi zahlédl pohyb.

„Chtěl bych jen poprosit, zda mi můžete zodpovědět pár otázek.“

Znovu zašustění.

„Četl jsem knihu od profesora Nekrooma a zajímám se o jeho práci. Znáte profesora Nekrooma?“

„Kdo by ho neznal,“ ozvalo se za rakví.

„No, mezi normálními lidmi moc známý není.“

Za rakví se objevilo světlo. Pomalu se tam vztyčoval podivný tvor, který držel v ruce velkou světélkující kost.

Jako na povel se tahle světla začala objevovat i jinde. Podivní tvorové se zvedali zpoza rakví, někteří vycházeli z temných koutů.

Pomalu se začali přibližovat a obestupovat je.

Přitiskl se k Magdě zády a chytil ji za ruku. Nevěděl, jestli se víc klepe on, nebo ona.

„Máte velkou odvahu sem přijít, takhle ráno, sami dva.“ Tvor, který se k nim přiblížil, měl trochu přes dva metry.

„Vím, že nejste zlí. Jenom se živíte tak, jak musíte.“

„Kdybyste nesežrali všechno maso, tak bychom se nemuseli živit tak, jak se živíme.“ Ghúl zvedl ruku s kostí a posvítil Nikovi do obličeje. Smrad ho málem porazil.

„Nejste ti dva, co nám tu kopou za nocí?“ zeptal se.

„Ano. Hledáme takovou věc a nedokážeme ji najít. Proto jsem přišel poprosit o pomoc vás.“

Ghúl se narovnal a Nik si uvědomil, že má víc než dva metry. Byl mohutný, svalnatý, přes sebe měl přehozené zbytky nějaké uniformy. Ostatní v kruhu okolo nich vypadali podobně.

„Honíte nás, vraždíte nás, a teď prosíš o pomoc?“

„Nezabil jsem jediného Ghúla. Vím, že se živíte nahnilým masem, protože jiné váš organizmus nepřijme. A kde jinde ho můžete najít než na hřbitově?“

„No, kde. Ještě na bojištích. A občas nějaký pocestný zabloudí noční tmou, to víš,“ ukázal mu obrovské drápy, ostré jako břitva. „Tohle neslouží jen k hrabání země na hřbitovech.“

Nik polkl. „Chceme vám pomoct. Profesor zkoumal jednu z mála nemocí, kterou trpíte. Způsobuje, že jste zmatení a nikdo vám nerozumí. Určitě o tom víte. Profesor na tom pracoval, ale pak se stala ta nehoda.“

„Jo jo. Tak ty tomu říkáš nehoda?“ zasmál se skřípavě Ghúl. „Když je hlad, tak je i profesor dobrej.“

Okolo se začali smát.

„Možná bych našel lék.“

Pomalu zmlkli.

„Co po nás chceš?“

„Víte o někom, kdo touhle chorobou trpí?“

Ghúl kývl. „Jeden z nás to měl.“

„Měl? Už nemá? Vyléčil se?“

„Hahaha. No, jak se to vezme. V noci se popral s medvědem. Řval docela srozumitelně, když ho ten medvěd trhal.“ Okolo se začali zase smát.

„Hehe, jsi tady, koukám, veselá kopa,“ usmál se Nik nuceně. „O jiném nevíte?“

„Nee.“

„A nevíte, krmil se nějak jinak než vy?“

„Nee. Hnilobou, jako my všichni tady. Akorát jednou se přes stoku dostal do podzemí zdejšího hradu a tam se nažral nějakých knížat. Ale bylo mu z toho akorát zle, říkal, že to bylo víc plesnivý než shnilý. To mu ještě bylo rozumět.“

„To je ono,“ usmál se Nik, „tam bych mohl najít tuhle nemoc. Je jasný, že se to nedá chytit tady, na čerstvém vzduchu.“

„Hahaha,“ praštil ho ten, co s ním mluvil, kostí do prsou, až to zadunělo. „Na čerstvém vzduchu. Ty jsi taky veselá kopa.“ Ostatní se začali smát.

„No nic. Tak víme a půjdeme.“ Nik se opatrně začal přesouvat k východu. Magda se ho držela jako klíště.

„Klidně běžte. My se dočkáme,“ mávl vrchní Ghúl kostí.

„Hahahahaha.“

Vyrazili ze dveří.

„A stavte se někdy! Třeba na večeři,“ ozvalo se z hrobky.

„Hahahahhahahaha!!!“

„Ještě to vydrž, ještě to vydrž,“ šeptal Magdě.

Vyběhli ze hřbitova a zaběhli do lesa.

„Teď můžeš,“ pustil její ruku.

Předklonila se, pak padla na všechny čtyři a začala dávit.

„Příšerný,“ vzdychla. „Vždycky jsem si myslela, že nejvíc na světě smrdíš ty, ale teď mám pocit, že jsi až druhej.“

Koukal se jí na zátylek a říkal si, že když bude rychlý, nestihne použít žádný kouzlo. Pak si ale uvědomil, že ji potřebuje, tak jenom vzdychl.

„To byl vtip,“ řekla, když se narovnala. „Dneska je totiž vtipná noc. Jdeme domů.“

Napětí z nich spadlo a vrátila se jim po dlouhé době dobrá nálada. Šli k sobě přituleni a ani jednomu to nebylo divné.

Začínalo svítat. Stráž u brány si už zvykla, že chodí po nocích ven, a věděla, že není vhodné se ptát. Chtěli si jít rovnou lehnout, když vtom narazili na Nata, jak se krade z kuchyně.

„Fuj, to jsem se lekl,“ odplivl si. „Teda, smrdíte, jako byste celou noc obcovali s ghúlama.“

Přišlo jim to hrozně vtipné. Vzbudili několik služebných a nechali si udělat pořádnou koupel.

Ráno si trochu přispali a dopoledne vyrazili do města. Nebral s sebou nikoho kromě Magdy, lesy už nebyly nebezpečné. Žabákovi muži je nechávali na pokoji a malá posádka, kterou na místě ponechal Vzteklý Pes, se držela hradu. Bylo vidět, že to městu prospělo. Černý obchod se čile rozběhl a všude začal být vidět rozkvět. Začínaly žně a pole, která byla nějaký čas neobdělávaná, si odpočinula a začala dávat větší úrodu.

Nosáčův stan tam nebyl, to ho znepokojilo. Vyrazili k hradu.

Stráž v bráně věděla, že to jsou přátelé Vzteklého Psa, tak je bez okolků pustila k veliteli. Velitelem byl mladý kapitán, který za povýšení vděčil Vzteklému Psovi. Sice se podivoval jejich přání navštívit sklepení hradu, ale nijak jim nebránil. Vyslal s nimi dva vojáky, ale ti utekli při prvním otevření hrobky a závanu puchu, který se odtud vyvalil. Nik chtěl otvírat rakve jednu po druhé, ale Magda rozumně podotkla, že ghúl, který se tu krmil, za sebou nechal nejspíš stopy, takže po několika hodinách pátrání opravdu nalezli rozmlácené rakve a zpola sežrané mumie. Nik u několika z nich prohlédl lebky a zjistil, že mozek pokryla zvláštní plíseň, která stále ulpívala na stěnách lebky. Opatrně, s kapesníky napuštěnými octovou vodou na obličeji, tuhle plíseň seškrábal do několika baněk. Pak vyrazili zpět.

Chvíli bloudili, nakonec se ale ven dostali. Zjistili, že je noc. Velitel měl upřímnou radost, že je vidí, a neupřímnou radost, když mu sdělili své přání přespat na hradě. Hrad byl rozlehlý, ale vykradený, a nebylo skoro nic, na čem by se dalo spát. Nakonec si šli lehnout do konírny a na seně jim bylo dobře.

Ráno je vzbudili Šáhovi vojáci s pozváním na snídani. Seděli mezi vojáky na různých židlích a lavicích u dlouhého stolu. Za chvíli přišel i Nosáč.

Nik byl velice překvapen. Zato Nosáč byl dost otrávený.

„Vzteklý Pes mě tu nechal hlídat, jsem důležitá osoba,“ rozčiloval se.

„Mohlo to bejt horší. Mohl jsi být třeba důležitý vězeň, anebo důležitý dárek pro Šáha,“ usmál se Nik.

„Proč je Nosáč důležitý?“ zeptala se Magda.

„Bude dělat ministra financí,“ odsekl Nik. Okamžitě toho litoval.

Židle pod ním podjela a práskla o zeď. Svalil se na záda a převrhl na sebe misku s kaší.

Všichni ztichli a podívali se na něj.

„Asi jsem do ní kopl,“ zvedal se Nik a otíral ze sebe kaši.

„Asi,“ podotkla Magda. „Skončili jsme u toho, že jsem se ptala, proč je Nosáč pro Šáha tak důležitý.“

Nosáč měl hlavu v misce s kaší, kapitán krčil rameny, protože to opravdu nevěděl. Magda se podívala na Nika. V očích měla zlost a nebezpečí.

„Cestou domů ti to řeknu,“ zašeptal.

Líbezně se usmála. „Bude mi potěšením ti naslouchat. A jestli tě můžu poprosit, nevymýšlej si.“ Hlas jí ztvrdl a v místnosti se ochladilo. „Kapitáne, bylo nám ctí, ale čas nás neúprosně tlačí.“ Vstala a vyrazila ke dveřím.

Nik se zvedl, zasalutoval kapitánovi a zamával zkoprnělému Nosáčovi.

„Sejdeme se, až tu bude větší klid,“ zašeptal a vyrazil za ní. Za dveřmi nebyla, ale uviděl ji dole na dvoře.

„Zasr… teleportace,“ zasyčel.

Stráže v bráně ani nenapadlo neotevřít. Doběhl ji až dole v uličkách.

„Magdo, počkej.“

Ani si ho nevšimla a rázovala dál. Chtěl jí něco říct, ale najedou uviděl známou postavu. Chytil rychle Magdu a vmáčkl ji do výklenku. Zuřivě zafuněla, rychle jí přiložil prst na ústa.

„Co se děje?“ Vztek jí z očí zmizel, jako když mávne proutkem.

„Vidíš toho chlapa, co vyšel z támhletěch dveří? Stojí u toho krámku s hrnci.“

„Vidím, kdo to je?“

„Nepoznáváš ho?“

„Ne.“

„To je Stín. Ten, co mě dostal na kříž.“

„Neviděla jsem ho, byla jsem zády.“

Zrudl vzteky, vytáhl dýku a vyrazil. Chytla ho za rukáv.

„Co chceš dělat?“

„Smál se mi. Rozpářu mu hubu od ucha k uchu, aby s tím neměl už nikdy problémy.“

„Počkej,“ stáhla ho zpátky, „a co třeba oživení?“

„Jaký oživení?“

„Šílený Kašpar, kapitola 16, kouzlo oživení.“

„Kašpar byl šílenej.“

„No právě. A pomalu donutil k šílenství svoji oběť.“

Podíval se na ni. Měla zavřené oči a něco si drmolila. Pak oči doširoka otevřela. Zorničky se jí rozšířily do nepřirozené velikosti. Stoupl si tak, aby nebyl kouzlu v cestě.

„Doufám, že víš, co děláš,“ zabručel. Stín mezitím odešel od stánku.

Luskla prsty. „A je to.“

Podíval se za vzdalující se postavou.

„Nevidím změnu.“

„A ten chlap za ním?“

„Co je s ním?“

„Je to jeho stín.“

„Oživila jsi jeho stín?“

„Jo.“

„To je šílený.“

„Šílený byl Kašpar. Někdy zmizí, někdy se objeví. Nemluví, nedá se zabít.“

„Lidi se ho začnou bát.“

„On se začne bát.“

Nuceně se zasmál. „Rozpárat mu hubu mi připadá milosrdnější.“

13

Cestou do hrádku jí vyprávěl, co věděl. Zbytek cesty mlčela jak zařezaná.

V hrádku se zavřel do sklepení a začal hned zkoušet mrtvolnou plíseň. Už předtím si dotáhl domů tři žebráky, které se snažil přiotrávit sajrajtem z mrtvol. Ředil jim to vínem, takže nic nepoznali, a k velké nelibosti ostatních se pravidelně opíjeli s pánem ve sklepení.

Tentokrát to vyšlo a večer měl první výsledky. Teď musel vymyslet lék.

Nechal si připravit koupel a pak vešel do ložnice.

Magda seděla v křesle. Sledovala knot svíčky.

Mlčky odešel k ní do pokoje, tam, kde věděl, že schovala kořalku. Vrátil se a oběma nalil.

Tupě zírala na sklenici.

„Víš, že nepiju.“

„Nejvyšší čas začít. Otupí to trápení a zapomeneš na bolest.“

„K čemu to? Jestli je pravda to, co jsi říkal o Ledové královně, tak za rok jsou z nás mrtvoly, nebo otroci odvlečení někam na jiné světy.“

„Právě proto se napij. Třeba za rok už nebude žádný pití kromě vody.“

Natáhla se po sklenici a přivoněla si.

„Asi budu kuckat.“

Zavrtěl hlavou. „Zředil jsem ti to trochou vody. Nadechni se, hoď to do sebe a pak vydechni nosem.“

Udělala tak, jak to chtěl.

„Tak, a do druhý nohy,“ nalil znovu.

Poslušně to vypila. Chvilku sledovali plamen společně.

„A do třetí?“ zeptala se.

Zavrtěl hlavou. „Do třetí pijou jen chlapi.“

Usmála se.

„Co budeme dělat?“

„Bojovat, to je jasný. Každej, jak dokážeme nejlíp.“

Vděčně se na něj podívala.

„Jsem ráda, že tě mám.“

V noci se k němu přitulila. Počkal, až usne, a šel ke služebným. K ránu se vrátil uvolněný a spokojený.

Když se probudil, bylo slunce vysoko a Magda už zase na poli. On šel hledat protijed.

Protože znal podstatu otravy, kterou plíseň způsobovala, po několika dnech hledání a tápání v učených knihách lék našel.

Z radosti se chtěl opít, ale zjistil, že Magda schovala kořalku jinam.

„Chci oslavovat,“ vztekal se, „buď se napijeme spolu, nebo jdu do města a vrátím se z hospody po čtyřech.“

Ustoupila a nalila. „Co oslavujeme?“

„Objevil jsem nový druh jedu, ale otravy se bát nemusíme, našel jsem i způsob, jak to vyléčit. Žebráci mi sice utekli, ale už mám dva nový,“ radoval se.

Ironicky se usmála. „Chápu. Svět jde do pekla, a ty budeš pár dnů před jeho koncem v nějaké knížce jako objevitel. O to ti jde?“

„Oba víme, že to tak není,“ zakroutil hlavou. „Je to bič na Lokiho.“

„Loki je problém,“ kývla, „zkoušela jsem se k němu dostat, ale nedaří se mi to.“

„Já vím. Loki je hrozně opatrnej. Je obklopen vším možným. Má veškeré talismany a v každý kapse půl tuny modrých kamínků. Čaroděj se k němu nedostane. Než se něčeho napije nebo něco pojí, musí se to vyzkoušet na všechny jedy a já nevím, co ještě. A pak to znovu vyzkouší. A potom to dá ochutnávačce. A teprve nakonec si vezme sám. Proto je tak hubený.“

„A tenhle jed by měl překonat jeho zámky?“

„On to není jed. Je to plíseň, která udělá nepořádek v jeho hlavě. A protože je to něco nového, neměl by to zjistit.“

A jak mu to tam dopravíš?“

„Já ne, já teleportaci neovládám.“

„Dobrá, nebude to problém. Kdy to chceš provést?“

„Zároveň s Pandorou. Tu si vezmeš na starost ty. Myslím si, že na ni máš. Teda, jsem o tom už delší dobu přesvědčen.“

„A kdy?“ potěšeně se usmála.

„Nevím. Čekám, až mi k tomu dá král Kleofáš svolení.“

„Posloucháš Kleofáše?“ zvedla obočí.

„Už delší dobu.“

Chtěla ještě něco říct, ale ozvalo se zaklepání. Nik něco zabručel a Nataniel vstoupil.

„Venku je nějakej vyfintěnej šašek a chce dovnitř.“

„Tak ho pusť. V čem je problém?“

„Má s sebou padesát lidí doprovodu.“

„A, tak to je problém. A neříkal, co chce?“

„Máte se dostavit k Šáhovi.“

Otevřeli vrata a dav se nahrnul dovnitř. Opravdu to byl jeden ze Šáhových heroldů a opravdu byli pozváni k Šáhovi.

Protože na hrádku nebylo moc jídla a nemohli by hostit takovou společnost, rozhodli se vyjet hned ráno. Udělali ze slušnosti oslavu na přivítání, padlo pár frází, ale bylo vidět, že ani herold nemá náladu na dlouhé ponocování.

Uklidili se ke spánku. Magda už dávno spala, když Nik vešel do své pracovny. Zapálil svíčku a položil ji na parapet okna, které směřovalo k lesu. Za několik hodin se ozvalo tiché zaklepání.

„Jsi sám?“ ozval se Žabák.

„Sám.“

Dveře se otevřely a Žabák vstoupil.

„Co potřebuješ?“

„Jedeme s paní k Šáhovi.“

Pokýval hlavou. „Všiml jsem si."

„Máme vzít Nosáče.“

„Myslel jsem si to.“

„Jdeš s námi? Nebo chceš hlídat hrádek?“

„Nebyl bych tam nic platnej. Vezmu si to na starost tady.“

„Na starost to bude mít Nataniel. Budeš mu k ruce.“

„To je rozkaz?“

„Jo.“

Žabák chvilku přemýšlel.

„Tak jo,“ odpověděl a zmizel zase v chodbě.

Ráno vstali za svítání a vyrazili. Cesta do města zabrala půl dne, Nosáč už byl připraven, tak se moc nezdržovali. V rychlém kočáře by byli na hranicích už druhý den, ale protože ho neměli, šlo to o hodně pomaleji. Magda jela na koni k velké nelibosti ostatních, kteří tento druh emancipace neuznávali.

Trvalo několik dní, než dojeli do hlavního města Šáhovy říše. Dostalo se jim zdvořilého přivítání, ale jinak nic. Oba věděli, že u tak velkého panovníka, jako je Šáh, je to normální, tak jim to ani nevadilo. Nosáč se nějak dostal do Šáhovy knihovny a odmítal z ní vylézt. Vojáci z jejich doprovodu se rozutekli do hospod, a tak bloumali hlavním městem sami a užívali si jeho krás. Nik ukazoval Magdě, kde všude byl jako otrok, a Magda zase, kde žila se svým manželem, než se stal vyslancem v knížectví. Byla to hezká dovolená, než si je předvolali k Šáhovi.

V jednom předsálí se setkali se Vzteklým Psem.

„Kurva, Niku, jsem rád, že tě vidím,“ objal Vzteklý Pes Nika. „Poníženě se klaním, milostivá paní. Jste tu už dlouho?“

„Už skoro deset dní. Trochu dlouhá doba.“

„Jojo, dlouhá. Ono to trvalo, než se to všechno dalo dohromady.“

„Co?“ zeptal se Nik.

„Jo, kurva, co?“ vykrucoval se Vzteklý Pes. „No, muselo se toho hodně udělat. Hele, to se dozvíš, znáš to. Stěny tu mají zuby.“

„Uši.“

„Uši možná v podhradí. Tady zuby.“

„Tak jo, nebudeme se dohadovat. Kam nás vedeš?“

„K Šáhovi. Nejdřív projednat první věc.“

„Jakou první věc?“

„Neptej se, stejně se tě to netýká.“

Dva mohutní černoši jim otevřeli obrovské dveře a oni vstoupili do sálu. Všude plno lidí a v dálce postava na trůně.

Pomalu vykročili.

„Je to tu hrozně veliký,“ zašeptal Nik.

„Jo, taky jsem se z toho málem podělal, když jsem to viděl poprvé,“ odpověděl Vzteklý Pes. „Ale dneska mě to jen unavuje. Zkurvíš dvoje boty, než tam dojdeš.“

Magda lehce vyprskla.

Došli před Šáha. Vzteklý Pes padl na zem, Magda se hluboce uklonila a Nik poklekl na jedno koleno, zatímco ceremoniář vykřikoval jejich jména.

Šáh na ně milostivě shlédl a povolil jim přistoupit blíž.

„Vítám vás na svém dvoře. Tebe, králi Ahoniku, a i tebe, paní Magdaleno, paní po mém věrném dvořanovi, jenž hrdinně padl v našich službách.“

Nik znejistěl, když ho Šáh tituloval králem.

„Jsme velice poctěni,“ odpověděli, jak ceremonie žádala, dvojhlasně.

Šáh kývl a nervózně pokračoval.

„Protože události nás nutí ke spěchu, přistupme nyní k věci. Paní Magdaleno Dobromilo Aricie Travis, za věrné služby, které jste konala v náš prospěch po boku vašeho manžela, i za utrpení, které jste musela překonat v zajetí našeho nepřítele, vám propůjčuji úřad vezíra, jako první ženě v historii. Budete v nejbližší době odeslána do Horního knížectví, kde převezmete svůj úřad se všemi povinnostmi, pravomocemi a výsadami z něj vyplývajícími. Zároveň vám vracím veškeré statky, které byly po smrti vašeho muže a po vašem zmizení vzaty pod mou ochranu. Během několika dní obdržíte všechny dokumenty k tomu potřebné a můžete se okamžitě vrátit a převzít úřad.“

Magda se hluboce uklonila, neschopna slova.

Šáh ji lehkým kývnutím propustil.

Ani se nepohnula.

„Můžete odejít,“ lehce se naklonil ceremoniář.

Znovu se uklonila, přitiskla si prst na ústa a předvedla neobratné pukrle. Trochu zavrávorala a jakoby mimochodem se dotkla Ahonikova ucha.

Pak odešla.

„Ženská zatracená zvědavá,“ zabručel Nik pro sebe, ale slinu z ucha si nesetřel.

„Králi Ahoniku,“ promluvil znovu Šáh, „jsem rád, že vás tu mohu přivítat. Velice se těším na vaše nové historky a zvláště na tu, jak jste se dostal od vyslance Ledové královny, se kterým jsem vás poslal.“

„Co to mele,“ pomyslel si Nik. Zadíval se na Šáha a viděl v jeho očích drobný pohyb doprava. Podíval se tím směrem a bylo mu to jasné. Stálo tam několik vysokých hubených bělovlasých postav.

Otočil se zpět.

„To nebylo nic těžkého, Vaše Veličenstvo. Prostě ten hlupák přišel o zbytek vojska. Tak jsem ho na území barbarů podřezal.“ V sále zašumělo.

„Co že jste udělal?!“ zvolal překvapeně Šáh.

„Podřízl jsem ho jako prase a jako prase tam kvičel. Ani jsem ho nepohřbíval, nechal jsem ho tam shnít. Takže ty jeho nádherné,“ zvýšil hlas, „běloučké vlasy teď vítr rozfoukává mezi stany barbarů!“ Podíval se doprava. Vyslanci Ledové královny tam už nebyli. Otočil se zpět na Šáha. Ten se usmíval.

„Rozhodně to asi je na delší povídání. Byl bych si vás rád poslechl v soukromí.“

„Bude mi ctí,“ uklonil se Nik.

Šáh lehce pokynul rukou a audience skončila. Nik v úklonách pozpátku couval a cestou lehce kopl do stále ležícího Vzteklého Psa.

„Vstávej, dědku, jdeme,“ zašeptal.

„Kurva. Za tohle tě nechám roztrhat koňmi,“ uslyšel z podlahy.

„A dovyprávíš to Šáhovi za mě,“ zasmál se Nik.

Vzteklý Pes se pár metrů plazil, pak lezl po kolenou a nakonec v úklonách taky vycouval.

„Uf,“ odfrkl si, „ještě, že nejsem v nemilosti.“

„Proč?“

„To bych se musel plazit přes celej sál.“

Venku narazili na Magdu.

„Kdy jdeš na tu soukromou audienci?“ zeptala se.

„Jak to ví?“ podivil se Vzteklý Pes.

„Sám jsi říkal. I stěny tu mají uši.“

„Zuby.“

„To je jedno,“ mávl rukou. „Tak jsi mi vyfoukla knížectví,“ zamračeně se podíval na Magdu.

Pokrčila rameny. „Jsem z toho sama překvapená. Myslím si, že je to práce tady Vzteklého Psa,“ usmála se na něj.

„Jo,“ kývl Vzteklý Pes hlavou, „Nik vás chválil a, kurva, když jsem vás uviděl, tak jsem pochopil proč. Škoda, že jste zadaná.“

Magda zčervenala.

„Raději půjdeme do pokoje, nevím, kdy si nás Šáh zavolá,“ chytil Nik Magdu za loket a odváděl pryč.

Večer se ozvalo zaklepání na dveře a Vzteklý Pes vstoupil.

„Jdeme!“ poručil.

„Kam?“

„Na tu soukromou audienci:“

Nik i Magda udělali několik kroků.

„Jenom Nik,“ zvedl Vzteklý Pes ruku.

Kývla hlavou, přitočila se k němu a lehce ho políbila na oba ušní lalůčky.

„A běda ti, jestli to setřeš,“ zašeptala.

Vykročili.

„Kurva, pěkná ženská,“ řekl Vzteklý Pes.

„Mno jo.“

Jaká je v posteli?“

„Mnmn.“

„Co?"

„Nevím.“

„Nevíš? Neříkej, že s ní nespíš.“

„Mnmn.“

„Co? Tak jaká je?“

„Dobrá.“

„Dobrá. Dobrá. Leze to z tebe, to by se jeden z toho posral. Kurva, co to s tebou je? Jsi červenej jak rak. To ti to vadí?“

„Ne, jasně že ne. Jen jsem nervózní z toho Šáha.“

„V pohodě. Myslím si, že z Šáha je tam nervózních víc. A Šáh je zase nervózní z nich.“

Prošli jedněmi dveřmi s ochrankou, pak dalšími, pak dalšími. U posledních museli odevzdat všechny zbraně.

„Jsem čaroděj a zabíjím pohledem,“ neodpustil si Nik.

„Je to blbec. Má to v proroctví,“ usadil ho Vzteklý Pes.

Dveře se otevřely dřív, než Nik stačil odseknout, a pak to, co chtěl říci, už nebylo podstatné. S pusou otevřenou zůstal stát na prahu.

Rozhostilo se ticho. Šáh se ujal vedení.

„Pánové, protože tu není ceremoniář, musím vzít jako hostitel tuto funkci na svá bedra. Dovolte tedy, abych vám směl představit krále Ahonika. Ale mám ten pocit, že jsme tak trochu jedna rodina, takže se známe.“

Otočil se k Nikovi a lehce se uklonil „Takže tady žádná Výsost, tady jsme si všichni rovni.“

„I když někteří jsou si rovnější.“ Mírná úklona od krále Kleofáše.

„Rád tě vidím,“ podal mu ruku pán z Neumětel.

„Blablabla.“ Ruka od knížete Drakula.

Další a další.

Nik stál jak solný sloup a trvalo dlouhou dobu, než se vzpamatoval.

„Proč jsem o tom nevěděl?“

„Nejvyšší utajení. Nás hlídají jen ti bělovlasí, tebe navíc ještě Pandora s Lokim,“ odpověděl Kleofáš.

„Velká rada?“

„Ta nejvyšší.“

Sedali si k velkému kulatému stolu. Neobešlo se to bez zmatku. Bylo vidět, že velcí vládci jsou bezradní bez svých ceremoniářů a služebnictva, ale tady asi šlo opravdu o nejvyšší utajení.

Nik seděl mezi Kleofášem a Šáhem. Když to počítal, bylo tu i s ním třináct pomazaných hlav. Za každou touhle hlavou stál jeden tajemník. Za Šáhem Vzteklý Pes. Koho má za sebou on? Otočil se.

„Zdravím tě, Nosáči. Vytáhli tě od knih?“

„Jo. Paradoxy, co? Kolik je to let, co jsi ke mně chodil škemrat o peníze jako otrok k otrokovi? A teď tě tu všichni titulují jako krále, tvářej se jakoby nic. A já ti dělám něco jako tajemníka.“ Pokýval ztrápeně hlavou.

Nik se bez odpovědi otočil zpět.

Šáh povstal.

„Dovolte, abych přivítal všechny hosty, kteří se zde sešli. Připadla mi těžká povinnost uspořádat tohle setkání, ale není vyhnutí.“ Přestože Šáh mluvil západní řečí, několik tajemníků se sklonilo a tiše překládalo.

„Je mi ctí,“ pokračoval Šáh, „že se poprvé ve známé historii tohoto světa sešly skoro všechny korunované hlavy zde v tomto krásném městě. Ale je mi smutno, že je to proto, že našemu světu hrozí záhuba. Není žádným tajemstvím, že za hranicemi známého světa se připravuje velký nepřítel. Víme to již my zde, ale ví to už i obyčejný lid. Bohužel, nepřítel využil našich malicherných hádek, které někde i podpořil, a nechal nás vykrvácet v bratrovražedných bojích.

Teď ten nepřítel stojí na hranici našeho světa a připravuje se k našemu zotročení. Proto jsem se pokusil uspořádat toto setkání, a je nám tu všem ke cti, že přišli všichni, kteří pozvání obdrželi.“

Šáh se odmlčel a všichni kývali hlavami.

„Protože všichni chápeme situaci, nechci chodit okolo horké kaše. Mám zprávy, že nepřítel na náš svět vtrhne do několika měsíců v počtu okolo patnácti legií.“

Okolo to zašumělo.

„Vím, že vám to nepřipadá jako velké číslo, ale také vím, a je tu hodně lidí, kteří se mnou budou souhlasit, že těch patnáct legií se vyrovná přibližně našim třem stům dobře vycvičených legií.“ Šáh se na chvilku odmlčel a čekal, až si ostatní ta čísla přepočítají. Pak pokračoval.

„Přátelé. Je možné, že, pokud se spojíme, dáme dohromady možná i těch tři sta legií. Ale ruku na srdce. Co to bude za legie? Jsme vyčerpaní válkou. Co vím, tak jedině Chánova říše se vyhnula z větší části velké válce…,“ lehce pokývl směrem k Chánovi „Možná proto se nyní Ledová královna a její Poslové Mrazu, zkráceně Mraziví, nejvíc soustřeďují na jeho říši. Mohl by nám proto Chán říci, co se děje v jeho zemi?“

Šáh počkal, až tajemník, nebo kdo to byl, přetlumočí Chánovi poslední věty, a pak si sedl. Chán kývl, povstal a začal.

„Budu mluvit stručně,“ překládal tajemník. „Začátek je stejný a někteří z vás už ho znají. Nejdřív vyslanci jenom koukají. Pak další vyslanci a ti jejich vojáci. Chcete si promluvit s tajemníkem – už není. Chcete čaroděje – zmizel. Potřebujete mudrce – umřel. Jedu na lov se svými sokolníky, tam, kde byla vesnice, jen prázdné jurty. Hlídka – ráno ji najdete s rozdrcenými hlavami. Lidi se bojí. Všichni se bojí. V noci někde hoří. Řeknete Bílým hlavám: Oni jít pryč. Jen krčí rameny a říkají: Ty tady chtít naše vojáky? Krev do výšky kolena? Děti rozřezaný na kousky? Jestli ty chtít, tak říct ještě jednou, aby my jít pryč. Já mlčet. Moje manželky pryč. Lidi říkat: Na co Chán? Když jít okolo Bílá hlava, padají na kolena. Když jít já, hrozit pěstí. Já bolest v srdci. Pokud bojovat, já jít a umřít v boji.“ Chán se posadil.

Ozvalo se znovu šumění a šepot. Šáh znovu vstal.

„Pánové, vidíte, jaká je situace. Sám mám ty bělovlasé už tady taky nalezlé a přiznám se, nevím, jak je vystrnadit. A myslím, že nejsem sám.“

Ozvalo se několik souhlasných zašeptání. Kníže Drakul zvedl ruku a požádal o slovo.

„U nás je sice zatím nemáme, ale legie Seleleků drancují barbarské kmeny a berou celé vesnice jako otroky. Dospělo to tak daleko, že mnoho barbarů u nás hledá ochranu. Občas jsme proti legiím zkusili vyrazit, ale jak to už tady Šáh řekl, jsou téměř neporazitelní,“ posadil se.

Povstal král Kleofáš.

„U mě se zatím objevili sporadicky, ale je to možná proto, že se podle zpráv můj tajemník a moje nejlepší čarodějka s nimi paktují. Další mojí výhodou je, že jsme relativně nejdál od Mrazivých, a proto asi přijdeme na řadu jako poslední. Ale na řadu přijdeme, o tom si nedělám iluze. Proto, když jsem se dozvěděl tyto skutečnosti, uvítal jsem mírovou smlouvu od Šáha. Tato smlouva obsahuje status quo ante bellum, to znamená: stav jako před konfliktem. Protože jsme nikdo v poslední době nezískal skoro žádné územní zisky, myslím, že bychom se všichni měli ke smlouvě připojit.“

Všichni se podívali na Ahonika.

„Je tu jeden, který přišel o vše,“ ozval se pán z Neumětel.

Bylo ticho.

Nik sledoval tvář krále Kleofáše. Ten se mírně pousmál.

„Netrvám na vrácení svého království,“ odpověděl Nik s kamennou tváří.

Okolo to zašumělo úžasem.

„Jsi si jistý?“ zeptal se pán z Neumětel. „Myslím si, že je nás tu hodně, kteří by tvůj právní nárok podpořili.“

„Moje království bylo prvotní příčinou války,“ povzdechl si. „Nepřineslo štěstí nikomu. Je tam mnoho lidí, kteří mě stále nenávidí, a ti, kteří mě měli rádi, už nežijí. Král, který mě o království připravil, je mrtev. A k čemu řešit království, pokud nám hrozí takové nebezpečí? Připojuji se ke smlouvě, ať je jakákoliv, jen když zaručí mír mezi námi a pomůže nám vyhnat Posly Mrazu a jejich Seleleky.“

„Potom není, co dál řešit. Připojuji se ke smlouvě za východní knížectví,“ kývl pán z Neumětel.

Ostatní se připojovali. Možná chtěli mít nějaké připomínky, ale Nikova velkorysost jim v tom zabránila.

Nik seděl strnule a hrdlo měl sevřené. Na rameno mu lehce přistála něčí ruka a Nosáč mu ho lehce stiskl.

Šáh dal kolovat připravené listiny a jeden po druhém je podepisovali.

Pak byl přípitek. Když se vše uklidnilo, vstal znovu Šáh.

„Protože je mír mezi námi, můžeme se soustředit na hlavní úkol, a tím je porážka Mrazivých. Všichni víme, že naše armády jsou slabé, zničené, nevycvičené. Pokud budeme bojovat každý za sebe, Poslové Mrazu nás lehce porazí. Proto se musíme spojit a postavit velkou armádu. Ale víme, jaký je tu problém. Je to vedení. Moje vojska nebudou poslouchat krále Kleofáše, stejně jako jeho armáda mě. Západní rytíři neuposlechnou Chána stejně jako Chánovi vojáci rozkaz východního knížete. Ale je tu jeden člověk, kterého poslechnou, myslím, všichni. Protože nemá království, sám se ho před chvílí vzdal, máme jakousi jistotu, že se nebude chtít územně obohatit. Nikdo se taky neodváží zpochybnit jeho vůdcovské schopnosti a strategické vedení. Jeho bitvy proti přesile nepřátel jsou legendární a vešly již do válečných učebnic, kde z nich čerpají jiní vojevůdci. Všichni víme, že mnohokrát byl v naprosto bezvýchodné situaci, a nikdy se nevzdal. Proto tady navrhuji, aby se král Ahonik stal nejvyšším vojevůdcem spojených armád našeho světa a vedl je do bitvy, která buď náš svět zachrání, nebo uvrhne do otroctví. Králi Ahoniku, chceš přijmout na svá bedra tento nejtěžší úkol?“

Nik seděl a hlavou mu probíhal jeho život. Má se tedy stát vojevůdcem. Tím, který povede armády známého světa proti neznámému nepříteli. Nevycvičené a slabé proti skvěle vycvičeným a silným. Bez spojenců, bez sebemenších výhod. Jediné, na co se mohl spoléhat, byla Magdalena, ale pokud je pravda, že na Seleleky a vyslance žádná magie neplatí, tak i tahle pomoc mohla být bezpředmětná. A v týlu dva největší nepřátele. Lokiho a Pandoru. Už předem věděl, že tahle válka je prohraná.

Vstal a rozhlédl se dokola.

„Přijímám.“

Okolo si ulehčeně vydechli. Tak to bude on, na koho se to potom všechno hodí. On prohraje válku. Oni budou z obliga. Dají mu, co potřebuje, dají mu vše, o co si řekne, aby před očima ostatních nevypadali jako ti, co pomohli k prohře. Nosáč má pravdu. Je idiot. Přivedli ho sem jako obětního beránka. Vybrali jsme nejlepšího, toho, co nikdy neprohrál, nemůžete nás vinit.

Šmejdi. Určitě hledají skulinky. Nejspíš už poslali prosebníky k Poslům Mrazu. Výsosti, když zradím, tak co z toho budu mít? Bude ušetřeno mé království? Moje rodina? Tak aspoň můj život? A co jim Mraziví odpovědí? Pošlou je do hajzlu. Nechtějí vůdce, chtějí otroky. Ale zezačátku budou dělat, jako že váhají. Tak to ne, holenkové, pojistím si vás. Když jdu do pekla já, tak vy se mnou a s celou parádou.

„Přijímám,“ opakoval, „ale mám podmínky…“

Blahosklonně se usmáli a přikývli.

„Budu nejvyšší velitel a musíte bezpodmínečně splnit jakýkoliv můj rozkaz. A druhá podmínka je, že se nikdy nebudete ptát, proč to dělám. Chci to písemně s jasnými podpisy a dovětkem, že pokud někdo nevyhoví mému rozkazu, může být obviněn z případné prohry.“

To se jim už moc nelíbilo. Začali si šuškat se svými tajemníky.

„Králi Ahoniku,“ povstal Petchu Sucelos, knížecí vyslanec západní ligy, „jakou máme jistotu, že po nás nebudeš chtít nesplnitelné, a pak na nás házet vinu za případnou prohru?“

Ostatní souhlasně zamručeli.

„Myslím, že byste si to dokázali mezi sebou zodpovědět. Nebudu chtít nesplnitelné. Jde mi o vítězství. Rozhodněte se. Je to na vás,“ sedl si zpět.

Chvilku si šuškali. Nakonec podepsali. Naoko vážně, v duchu určitě s oddechnutím.

Dostal jeden opis listiny. Smotal ho do ruličky a podal za sebe Nosáčovi. Pak vstal.

Rukama se opřel o stůl, tak, jak to dělával kdysi, a zavelel.

„Můj první rozkaz je, že okamžitě pobijete všechny Seleleky, kteří se pohybují po vašich územích. Pochytáte a umučíte bělovlasé vyslance a každý z vás si nechá jednoho naživu. Toho budete držet tak dlouho, dokud pro něj nepošlu.“

Okolo to zašumělo překvapením.

„Proč to máme udělat?“ ozval se někdo.

„Dohodli jsme se, že mi nebudete klást žádné otázky. A doufám,“ zvýšil hlas, „že nikomu neuteče jediný nepřítel, který by mohl podat zprávu. Pokud ano…“ Významně se odmlčel. „Nebo je to nesplnitelný úkol?“ vítězně se usmál.

Tak, a teď jste v tom se mnou. Jste namočeni. Pokud to neuděláte, jste zrádci, pokud to uděláte, jste v tom namočeni.

Pochopili to a horlivě kývali.

„Uděláme, uděláme,“ slibovali.

Šáh se netvářil moc nadšeně, když jako první vydával šeptem rozkaz Vzteklému Psovi. Ten se na okamžik odsunul ke dveřím a vydal rozkazy. Když se vracel, nenápadně ukázal Nikovi vztyčený palec.

„A co dál, veliteli?“ zeptal se Nika Šáh.

„Začněte shromažďovat armády. Cvičit je. Vím, že to bude bída, ale budeme opravdu potřebovat každé kopí, každý luk. Protože v té době už nebude v naší zemi, doufám, jediný nepřátelský zvěd, klidně všem povězte pravdu. Dřív nebo později se to dozvědí stejně a je lepší, ať vědí, do čeho jdou.“

Kývali hlavami.

„Proto jsem chtěl, abyste pobili všechny vyslance a všechny jejich pochopy tady. Protože by se to špatně utajovalo. Pak budu potřebovat, aby se začaly posílat vozy s potravinami do východních knížectví. Zároveň tam posílejte i vojsko. Pokusíme se vybojovat první, a nejspíš i poslední bitvu na Barbarských pláních. Už jsem si to území prošel, tak vím, jak to tam vypadá. Než převezmu armády, přeji si, aby vojska poslouchala zde knížete Drákula a pána z Neumětel. Znám je a mám k jejich schopnostem důvěru.“ Oba jmenovaní pokývli. „A vám dávám první pokyny. Spojte se s barbary a nedovolte, aby legie Seleleků napadaly naši zem. Střídejte vojáky, aby si zvykli na boj s nimi, a zároveň hledejte mezery v jejich válčení. Každá, i nepatrná drobnost může vést k vítězství. Nepouštějte se do dlouhých šarvátek a neplýtvejte vojáky v prohraných bojích. Hledejte mezi nimi schopné velitele a ty povyšte. A pokud mezi veliteli objevíte neschopné, tak ty pověste. Jasné?“

Oba kývli.

„Můžete jít.“

Ani je nenapadlo neuposlechnout.

Nik se otočil ke Kleofášovi.

„Vzdal jsem se království, ale něco za to chci.“

„Co to má být?“

„Chci Lokiho a Pandoru.“

„Jsou tvoji. Mám téměř jistotu, že se snaží vyjednávat s Posly Mrazu. Ale přesto bych byl raději, kdyby zůstali naživu.“

„Nezemřou. Budu je možná v budoucnu potřebovat.“

Otočil se zpět k ostatním.

„A tímto končím dnešní poradu. Pokud budu něco chtít, dám vám zprávu. Tady můj tajemník,“ ukázal prstem za sebe, „sepíše požadavky na vojsko, zbraně, potraviny a ostatní věci, které budu od každého z vás vyžadovat. Zároveň žádám, aby byla uvalena mimořádná válečná daň. Budu potřebovat peníze. Velmi mnoho peněz.“

Seděli jak zařezaní. Tohle asi nečekali.

„Tak, pánové. Dal jsem rozchod. Na co ještě čekáte? Je válka,“ mile se usmál.

14

Pandora se zachvěla. Někdo na ni podnikl magický útok. Ale kdo a kdy?

Rychle do pracovny!

Shodila ze sebe deku a vyběhla do chodby. Jenom tak v lehké noční košili.

Dveře od pracovny. Chodby jsou dlouhé. Co se vrátila do hradu krále Kleofáše, ztratila původní jistotu. Kde jsou ty dveře?

Najednou ji sevřelo hrozné podezření.

Otočila se a pohlédla za sebe. Chodba se za ní zužovala a mizela v dálce. Před ní úplně to samé.

Tak takhle to tedy je.

Postavila se ke stěně a opřela se rukama.

Nic.

Znovu zkusila nápor magie.

Vůbec nic.

Nejděsivější sen je realita.

Jako šílená se rozeběhla chodbou dopředu. Běžela, dokud nepadla. Ležela dlouho. Pak zvedla hlavu.

Chodba vypadala stejně. Sedla si, opřela se zády o stěnu, rukama si objala kolena a čekala. Věděla, že jí nic jiného už nezbývá.

Uběhly věky.

„Pandoro!“

Zvedla hlavu. Z dálky k ní přicházela osmiletá dívenka.

„Aničko,“ vydechla.

„Pandoro, stálo ti to za to?“

„Sestřičko moje, dostaň mě, prosím, odsud.“

„Pandoro, Pandoro,“ sklonilo děvčátko hlavičku, „muselo to přijít. Přišel někdo silnější a mocnější.“

„Ledová královna?“

„Pandoro. Pro Ledovou královnu nic neznamenáš. Byl to někdo úplně jiný.“

„Kdo? Ona?“

„Přijde paní. Podá ti ruku. A ty se rozhodni. Buďto ji přijmeš, nebo ne. Podruhé už nepřijde.“

„Kam jdeš?“

„Zpátky.“

„Nenechávej mě tady, prosím.“

„Nejde to, Pandoro. Musím.“

„Prosím!“

„Pandoro.“

„Ano?“

„Mohla jsi mě aspoň pohřbít.“

* * *

„Tak jak se vám jede, Vaše Výsosti?“ škádlila ho Magda.

„Jako třetí den v sedle. Tobě to nevadí?“

„Nee. Ale Nosáč vypadá, že každou chvíli umře.“

„Není zvyklej,“ otočil se dozadu na klátící se postavu. „Přidej!“

Nosáč je dohonil. „Nechápu, jak můžete být takhle veselí. Niku, sakra! Máte tak půl roku času.“

„Právě proto, Nosáči, právě proto. Raduj se s námi. Ber to jako legraci. Carpe Diem. Užij dne. Užij si každého dne, kterej ti zbejvá.“

Nosáč rozhodil rukama. „A co to tvoje vojevůdcovství?“

„Víš stejně dobře, že to je jen fraška. Hodili to na mě, aby se sami zbavili zodpovědnosti. S tím, co seženeme, se nedá vyhrát.“

„Myslel jsem si, že se nikdy nevzdáš.“

„Já se přece nevzdávám. Ale pokud do pekla, tak s písničkou. Hele, Nosáči, jakej je ten tvůj svět?“

„Jen poušť a písek. A krásná města v oázách. Velcí draci a obři.“

„Draci a obři?“ zpozorněla Magda.

„Ano. A víš, že u nás se dalo létat na kobercích?“

„Proč dalo?“

„Protože teď je tam jen poušť. Města jsou v rozvalinách, draci zmizeli a obři jsou mrtví. Jen tisíce otroků dřou na plantážích, suší houby.“

„Houby?“

„Jo. Obrovské výživné houby, kterými krmí ostatní otroky. Suší se na našem horkém slunci a pak se dál upravují.“

„Fuj. Houby jsem nikdy rád moc neměl.“

„Nic jiného k jídlu nedostaneš.“

„A co ty koberce?“

„Oni je nechali všechny zničit. Protože je sami nemohli ovládat.“

„Poušť a písek. Divnej svět.“ Nik povytáhl spodní ret.

„Měl jsem ho rád,“ povzdechl si Nosáč. „Pohádky tisíce a jedné noci. Pokud jsi měl lampu nebo prsten, mohl sis něco přát. Noci plné hvězd. Tehdy jsem byl ještě malý a nevěděl jsem, že hvězdy jsou vlastně taky slunce, jenom hrozně daleko. Krásný svět. Ne jako Žabákův, plný ledu a kamení, věčně nabručených bohů a nájezdníků v rohatých helmách.“

„Proč si myslíš, že jsou všechny světy tak odlišné?“

„Podle mě to záleželo na člověku, který tam vládl. Myslím původního člověka. Ten z původní země. Můj svět vytvořil někdo, kdo měl rád poušť, anebo tam žil. Nosáčův svět zase nějaký seveřan.“

„A tenhle svět?“

„Nějaký suchar. Máte to tady hrozně nudný.“

„Ani mi to nepřipadá. Ale možná je to proto, že jsem to neviděl jinde.“ Nik se rozhlédl po krajině.

„Nejenom jinde, ale i tady. Máte obrovské území neosídlené. Koukal jsem na mapy. Jenom malý kousek je zcivilizovaný. Jinak dál už máte jen nápis Botrytis cinerea.“

„Taky jsem si toho všiml na mapách. Co to je?“

„Plíseň šedá.“

„To vím, ale co to znamená?!

„Původní hmota.“

„Myslíš, ta hmota?“

„Ano. Ta hmota, kterou původní člověk osadil celou tuhle zemi. A pak z ní udělal vše, co tady vidíš. Ale možná umřel dřív, nebo se mu nechtělo, prostě udělal jen tenhle kus území. To, co bylo blízko tunelu.“

„To je psáno v Degenerationu?“

„Ne úplně. To si myslím.“

„Pokud to chápu,“ ozvala se Magda, „kdyby byl původní člověk přišel na území Botrytis cinerea, mohl by tam postavit novou krajinu.“

„Určitě. A nejenom tam. Ale i tady.“

Chvilku jeli v zamyšlení.

Magda začala zpomalovat. Nechala předjet i doprovod, který je následoval. Odehnala vojáky, které dostala od Šáha jako ochranu. Pak byla sama.

Podívala se na strom a představovala si, jak se změní v obra. Nic.

Tak ještě víc. V uších jí začalo hučet.

„Co tu děláš?“

„Niku, kruci! Trénuju.“ Zatřepala hlavou, aby se zbavila hučení.

„Šetři síly na Pandoru.“

„Na Pandoru nepotřebuju nic šetřit.“

„Mám pocit, že si začínáš moc věřit. To je předzvěst pádu.“

„Zavřela jsem Pandoru hned, jak Kleofáš řekl, že o ni nestojí,“ odsekla mu.

„Jak, zavřela? Jak, Kleofáš? Jak jsi věděla, že tohle Kleofáš řekl?“ ozval se Nosáč.

„Nosáči, kde ses tu vzal?“

„Přijel jsem s Nikem. Vůbec sis nás nevšimla.“

„Přemýšlela jsem.“

„Paní, poznám, když někdo přemýšlí, a poznám, když někdo čaruje. A když někdo řekne, že slyšel Kleofáše, jak říká, že je mu Pandora volná, a přitom tam nebyl, a zavře pak Pandoru, která je stovky mil daleko, tak mi nemusí už lhát.“

Chvíli bylo ticho.

„Co teď?“ zeptala se Magda.

„Zabít ho nemůžeme, je pro nás moc cenný,“ pokrčil Nik rameny.

Nosáč vytřeštil oči.

„Nosáči, můžeš znovu říct to proroctví?“ otočil se Nik v sedle na Nosáče.

„Proroctví Muže bez tváře?“

„Toho, kdo předpověděl, jak porazit Posly Mrazu a Ledovou královnu,“ přikývl Nik.

Nosáč se nadechl a spustil.

„Až hloupý zmoudří a donutí moudrého zhloupnout,

až slabý bude silný a udělá ze silného slabého,

potom spojení těch čtyř udělá ze živých mrtvé

a mrtví ožijí a řev mrtvých porazí živé.

Pak dusot Obrovského zašlape pýchu Mrazivých

a vše zmizí v peří bílé holubice.“

„Stačil jen začátek. Až slabý bude silný. Tam je trochu změna. Až slabá bude silná…“

Nosáč se podíval na Magdu a dopověděl. „A udělá ze silné slabou…“

„Pandora,“ pokračoval Nik.

„Až hloupý zmoudří…,“ začala Magda a dívala se na Nika, „a donutí moudrého zhloupnout… Proto ten lektvar. Proto to toulání po nocích.“

Nik přikývl.

„A jak dál?“

„Nevím. Třeba to vyplyne. Takže Pandora je pod zámkem.“

Magda kývla. „Magická chodba. Sama se z toho nedostane, musí přijít někdo zvenčí.“

„Já se teď trošku omlouvám, je toho na mě moc.“ Nosáč se zakoktal. „Pokud jsem to pochopil, tak zatímco já tápu, ty jsi vyřešil první část proroctví. Je to tak?“

„Ano, Nosáči.“

„Paní Magda je slabá silná?“

„Ano.“

„Ale jak…? Kdy…? Nevěděl jsem, že ovládá magii.“

„To nikdo. Ani ona ne. Zjistil jsem to nedávno za dost dramatických okolností.“

„To město?“

„To město, to byl nekontrolovaný výbuch magie. Tehdy ještě nikdo, ani ona, ani já jsme nevěděli, že je to její práce. Až později se nám to náhodou, chvilku před smrtí, podařilo objevit. Všechna ta kouzla, co jste přičítali mně, dělala ona.“

„Ale proč? Proč jste to tajili?“

„Protože to ještě neuměla ovládat. Nevěděla jak. Tak, aby zasáhla cíl a neublížila těm okolo. Aby se uměla bránit, kdyby na ni někdo zaútočil.“

„A teď?“

„Teď je z ní Slabá Silná.“ Přijel blíž k Magdě a objal ji okolo ramen, až se v sedle nebezpečně naklonila. „A pokud se nám podaří donutit ke spolupráci Lokiho a Pandoru, možná máme šanci na vítězství. Pak dusot bílé holubice zmrazí Obrovského.“

„Nedělej si z toho legraci.“

„Ale Nosáči, raduj se ze života!“ zvolal vesele Nik a praštil dlaní po zadku Nosáčova koně, který se rozeběhl kupředu. „A nezapomeň!“ volal za ním. „Carpe Diem!“

„Nebo Carpe Noctem?“ obrátil se na Magdu.

„Na to zapomeň, máš otrokyně,“ zpražila ho. „Já si počkám na Marii.“

Večer Loki pročítal hlášení. Tvářil se stále znepokojeněji. Nad jedním listem se zarazil.

Vzal zvonek a zazvonil na něj. Vstoupil sluha.

„Ať mi přivedou tlustýho Jiříka,“ poručil a znovu se dal do pročítání.

Nalil si trochu vína, zvedl pohár a podíval se na ochutnávačku. Usmála se a kývla.

Vypadala zdravě, tak se napil.

Odložil zprávu a čekal. Za chvíli se otevřely dveře a Jiřík vstoupil.

„Přál jste si, pane?“ postavil se do pozoru.

„Ty jsi psal tuhle zprávu?“ podal mu lejstro. Jiřík ho chvilku studoval.

„Ano, pane.“

„Znovu mi to vysvětli.“

„Nevím, co dodat. Oběsil se v lese. Nikdo tam nebyl, jen ten chlap.“

„Pokud to chápu dobře, můj nejlepší agent se oběsil v lese. A pod ním seděl nějaký chlap.“

„Ano. Seděl a brečel. Ale hrozně potichu.“

„Vyslechli jste ho?“

„Zkusili jsme to. Ale on se nedal chytit. Byl to jen přízrak.“

„Čí přízrak?“

„No, jeho. Stína. Byl mu podobnej. Zjišťovali jsme, co se stalo, ale prý zešílel.“

„A nevíte, kdo mu to udělal?“

Jiřík zakroutil hlavou. „Jediný, co vím, je, že se to stalo v bývalém knížectví. Akorát dostal zprávu, že má zlikvidovat bývalou manželku vyslance. A pak se to stalo. Muselo to být hrozný. Lidi se mu vyhýbali, jako by byl prašivej. Jednou prý utíkal celou noc, aby se ho zbavil. Schovával se ve sklepích, a když ho hlad vyhnal ven, venku seděl jeho stín. Pak šel za tím Ahonikem, na kolenou tam k němu prý lezli oba a on mu řekl, že jen mrtvola v rakvi nemá stín. Tak to ukončil. “

Loki pokýval hlavou. Pohybem ruky odeslal tlustého Jiříka pryč.

„Podcenil jsem tě, Ahoniku,“ zabručel. „Celou dobu jsi o Stínovi věděl. Jenom ty dokážeš donutit člověka k šílenství. Doufám, že mně se na kobylku nedostaneš.“

Znovu se napil vína. Chutnalo divně. Zarazil se.

To víno má divnou chuť, pomyslel si.

Podíval se na ochutnávačku, ale vypadala v pořádku. Znovu si přičichl k vínu a lehce se napil.

Opravdu mělo divnou chuť.

Mohl to být pomalu působící jed. Nikdy si nebyl jistý a trpěl silnou paranoiou. Měl hodně magických talismanů a předmětů. Po kapsách měl desítky kamínků ze zvláštního nerostu, který dokázal vycítit přítomnost magie a který Pandora uměla tak dobře využít při vysávání magie z okolí. Měl v sobě desítky, co desítky, snad stovky protijedů na různé jedy.

Přesto se ještě jistil ochutnávačkou a stále si nebyl jistý.

Znovu přivoněl k vínu a poté se podíval na ochutnávačku. Všimla si toho a mile se na něho usmála.

„Je vše v pořádku?“ zeptal se.

Trošku zrozpačitěla. „Ano. Dlouho nepršelo,“ odpověděla nejistě.

„Co to meleš? Ptám se, jestli je všechno v pořádku.“

„Platí mi tři měďáky za měsíc a jídlo a spaní.“

Začalo v něm hlodat hrozné podezření. Vzal zvonek a zazvonil. Vstoupil sluha.

„Kde je Pandora? Rychle!“

Sluha přešlápl. „Já jsem, pane, velblouda nikdy neviděl, tak nevím, kolik má hrbů.“

Vytřeštil oči. „Rozumíš tomu, co říkám?“

Teď sluha začal vypadat zmateně. „Úplněk už byl. Před třemi dny.“

Zamával rukou a ukázal na ochutnávačku. Ta vypadala vyděšeně. Sluha se na ni podíval.

„Řekni něco,“ poručil.

Oba se na něj otočili, v

očích úžas a zděšení.

„Popravit? Nás oba?“ zeptal se sluha.

„Zatancovat si? S ním?“ otázala se ochutnávačka.

Znovu popadl zvonek a zuřivě zazvonil. Přišlo ještě pár lidí a ozbrojenců.

„Je tu někdo, kdo mi rozumí?“ zvolal.

Podívali se po sobě. Pak jeden pokrčil rameny a řekl: „Tak já si s Vámi připiju, když si to přejete.“ A natáhl se po víně.

Loki srazil karafu ze stolku, rozrazil všechny a vyběhl na chodbu. Vtrhl do Pandořina pokoje. Seděla v koutku, ruce měla obtočené okolo kolen a zírala do prázdna.

„Potřebuju pomoct!“ zakřičel na ni. Podívala se na něj nepřítomným pohledem. Chvíli sledovala zeď za ním a pak znovu sklonila zrak.

Přiskočil k ní, chytil ji za ramena a začal s ní lomcovat. „Slyšíš? Slyšíš mě? Rozumíš mi?“

Třásla se mu v rukou jako hadrová panenka. Když ji pustil, znovu si objala kolena a začala sledovat zeď.

Sedl si vedle ní do stejného sedu.

Jenom ty dokážeš člověka donutit k šílenství, pomyslel si.

* * *

Znovu začal dávit, i když už neměl co.

„Jsi magor,“ vztekala se Magda a rychle pod něj strčila nočník. „Co tě to napadlo?“

„Musel jsem.“ Několikrát se zhluboka nadechl a utřel si slzy. „Pokud mu nebudu rozumět, tak je nám k ničemu.“

„Ale nemusel jsi to hned zkoušet na sobě. A krom toho, neříkal jsi, že máš lék? Stačí mu potom podat lék a bude v pořádku.“

„Ale já nechci, aby byl v pořádku. Pokud budu jedinej člověk, který mu bude rozumět, neodváží se kout pikle. Beze mě je ztracenej.“ Znovu se mu zvedl žaludek.

„Uvědomuješ si, co bude, jestli se ti něco stane? Slavný Ahonik se otrávil pár dní po tom, co dostal velení nad spojenými armádami.“

„To bude dobrý. Jen můj žaludek se s tím nějak nedokáže srovnat.“

„Doufám. Takový práce je tu se stěhováním. A ty se mi tu složíš.“

„Nesložil jsem se. A tolik práce tu není. To, co potřebujeme odstěhovat, odnesou vojáci. A o zbytek se tady postará Nataniel.“

„Už mi konečně vrátili majetek po manželovi. Mám teď statků, že nevím, co s nimi. Zbytečně to zaroste býlím a lebedou.“ Položila nočník na stůl a sedla si do křesla v rohu.

Opatrně dýchal, aby uklidnil rozbouřený žaludek. „Někde u Žabáka se potuluje správce z Horního Sedla. Pokud se ho podaří sehnat, mohl by se toho ujmout.“

„Dobrý nápad.“

„Nebude ti, paní vezírko, vadit, že se ubytuju s tebou na hradě?“

Zavrtěla hlavou a ani si nevšimla ironie v hlase.

„Budu ráda. Myslela jsem, že půjdeš hned válčit.“

„Už válčím. Nejdřív musím udělat pořádek doma,“ utřel si Nik opatrně koutky kapesníčkem a podíval se na Magdu tak, až ji zamrazilo.

Dny začaly plynout čím dál rychleji. Po žních přišel podzim. Opustili Červený hrádek a přestěhovali se do knížecího hradu. Nik povolal do svých služeb Nosáče i Žabáka. Vyhlásil svatou válku proti Ledové královně a Poslům Mrazu. Nechal si přívést všechny Bělovlasé, co pochytali, a dal je vozit v klecích po zemi, společně s verbíři. V každé vesnici nechával vybubnovávat a předčítat letáky, které popisovaly hrůzy, jakých se dopouštějí Selelekové a jejich vůdcové.

Nosáč začal organizovat dodávky potravin a zbraní a kontroloval krále a knížata, jestli vše správně dodržují. Pokud se někdo jen trochu vzepřel, byla proti tomuto vládci vedena kampaň jako proti někomu, kdo zradil lid a ostatní.

Veškeré armády, které ještě zbyly, nechal Nik i s jejich veliteli převádět na Barbarské pláně a místo nich dosazoval malé posádky, které nebyly místní a byly věrné pouze jemu.

Pozdě si knížata a králové uvědomili, že smlouva, kterou uzavřeli s Ahonikem, byla vlastně smlouvou s ďáblem. Zůstali sami, beze svých armád, zavřeni na svých hradech jako drazí ptáčci ve zlatých klecích. Obklopeni Žabákovými spolehlivými lidmi, kontrolováni Nosáčovými kontrolory.

Jednou na počátku zimy vtrhli Žabákovi lidé do hradu krále Kleofáše a zatkli Lokiho s Pandorou. Zároveň Nosáčovi lidé sebrali veškeré knihy, dopisy a vše, co těm dvěma patřilo, a odvezli to do knížecího hradu.

Několik knížat ze západní ligy se pokusilo vzepřít Nikově nadvládě.

Nad jejich hrady se začala objevovat podivná záře, která někdy vypadala jako bílá lebka, jindy jako postava s kosou. Knížecí pány potom jednou ráno našli stažené z kůže a přibité na vrata svých hradů.

Pak už se nikdo neodvážil Nikovi postavit.

Tím, že Nik převzal dobře vybudovanou Lokiho výzvědnou síť, věděl, co se kde děje.

Magda mu ve všem vydatně pomáhala. Zároveň i kampaň, kterou vedl, přinášela své ovoce.

Lidé začali brát svatou válku vážně a v Nikovi začínali vidět spasitele. Zástava nejvyššího vojevůdce visela v každém městě, obrázky s Nikovou podobiznou se objevovaly na každé pouti.

A válka se blížila.

15

Pandora sledovala zeď před sebou. Nevěděla, kolik let už ji takhle pozorovala.

Občas měla pocit, že slyší hlasy, ale byl to jen klam. Až po tisíci letech se najednou objevilo v dálce světélko.

Přicházela paní v obyčejných šatech, jaké nosí nižší stav, když pracuje na poli.

„Pandoro?“

„Ano?“

„Pokloníš se mi a uznáš moji nadřazenost?“

„A ty jsi kdo? Magdalena?“

„No, do toho je ti, myslím, houbelec,“ usmála se paní.

„Víš… Dostala jsem zprávu, že přijde paní v bílém.“

„Nestihla jsem se převléknout. A navíc nevím, jestli v tomhle zapomenutém koutě nějaký bílý šaty jsou. Podívej. Chceš tu zkysnout, nebo jdeš se mnou?“

„Ale,“ riskla to Pandora, „co když jsi někdo jiný? Nechceš mi ukázat svoji moc?“

„Jako magický souboj?“ zeptala se Magda.

„Tak.“

„Tak jo, ale žádný souboj to nebude.“ Semkla rty a ukázala na Pandoru ukazováčkem.

Pandora se rozpadla na milión kousků. Ve vteřině se stala sluncem a ohněm, zemí a vzduchem nad ní, vodou s celým životem uvnitř. Prolétla vesmírem od jeho okraje k okraji a zabloudila v kapce vody, která ukápla z oka lesnímu mravenci. Prošla si životem od počátku až ke

smrti, prožila si radost zrození a strach umírajícího. Prolila miliony slz a zešílela od smíchu. A pak vše pominulo a ona seděla v chodbě a proti ní paní v obyčejném obleku. Chvilku trvalo, než se vůbec vzpamatovala.

„Jsi na řadě,“ pokynula jí Magdalena

Padla na zem a sklonila hlavu.

„Moje máma nikdy nepila mlíko.“ Loki byl zjevně nešťastný.

„Nevrátím. Nevím, proč bych ti to měl vrátit. Za to, co jsi mi provedl tady s dámičkou?“ Nik ukázal prstem na Pandoru.

„Nejlepší koně jsou hnědáci.“

„To mi nevadí. Klidně to budu překládat. A rovnou ti říkám, nemusíš to nikde hledat, protože tohle jsem vymyslel. Jak ten jed, tak i protijed. Takže v žádné knize to nenajdeš. Je to moje pojistka. Pokud budu naživu, jsem jediný člověk, kdo ti bude rozumět.“

„Basa tvrdí muziku?“

„Jistěže mám protijed. Poslechni si svoji ochutnávačku. Už mluví normálně, takže to i funguje. Tajně jsem jí to zamíchal do vína. Protože jsem věděl, že budeš chtít důkaz.“

„Zázrak stvoření.“

„Já si nezačal. Teď jsi za hlupáka ty… Teď jsi za hlupáka. Až hloupý zmoudří a donutí moudrého zhloupnout. Hehe.“ Nik byl zjevně spokojený.

Seděli proti sobě: Magda, Pandora, Loki a Ahonik. Pandora pokorná, Magda sebejistá, Loki smutný a Ahonik podezřívavý.

„Jaké s námi máte plány teď?“ zeptala se Pandora.

Magda sledovala svůj pohár. Nik přemýšlel.

„Chci vás přemluvit, abyste odešli od Mrazivých a dali se do spolku s námi.“

Pandora mlčela. Loki se kousal do rtů.

„Nechci vás k tomu nutit, chci vás přesvědčit.“

„Nemusíš nás přesvědčovat. Nejsme u Poslů Mrazu,“ řekla Pandora odevzdaně.

„Mám důkazy, že jste,“ praštil Nik pěstí do stolu.

Podívala se na Lokiho a vzdychla.

„Když Loki porazil Seleleky v

průsmyku Beznaděj, zajali jsme i několik Bělovlasých. Protože v té době už Loki věděl, co se chystá, propustil je za slib, že až zvítězí, svěří nám tuhle zemi.“

„Jak jste mohli být tak naivní?“ vylítla překvapeně Magda.

„Nevím. Prostě jsme věřili, čemu jsme věřit chtěli. Bylo to poslední stéblo, kterého se chytá tonoucí. Víme, že Ledová královna a její nohsledi jdou po takových jako my. Tak jsme to zkusili.“

„A jak to dopadlo?“

„Vzali nám krev a poslali pozvánku.“

„Jdete tedy s námi?“ zeptal se Nik.

„Ahoniku,“ podívala se na něj Pandora unaveně, „všichni, co jsme tady, víme, že to nemá cenu. Tvoje snažení je sice chvályhodné, ale zbytečné. Povedeš armádu trosek proti armádě téměř neporazitelných?“

Nik kývl.

„Nemáš šanci,“ pokračovala Pandora, „a dobře to víš. I s ní.“ Kývla hlavou směrem k Magdě. „A i kdyby se ti povedlo nakrásně vyhrát, co myslíš, že bude následovat?“ Podívala se Nikovi tvrdě do očí.

„Až tu bitvu vyhrajeme, tak mě zavraždí. Pokud nepadnu v boji.“

Loki kývl hlavou a Magda se překvapeně otočila od Pandory k Nikovi.

„Tomu teď nerozumím. Tebe zavraždí? Kdo?“

„Kdo? Kdokoliv z vládců nebo šlechty. Jsem a budu pro ně hrozba. Dýka ve tmě, jed ve víně.“

„Ochráním tě.“

Mávl rukou. „Je mi to už jedno. Jsem hrozně unavený. Nedokážeš mě ochránit přede všemi. Ani já jsem to nedokázal. Pokud by se nám opravdu podařilo vyhrát, ochraňuj je,“ ukázal očima na Lokiho a Pandoru. „A Nosáče se Žabákem. Mě nech mému osudu.“

„Děti, které loví v potoce raky, se můžou někdy zranit o kameny,“ řekl Loki.

„Ano, mám něco v rukávu, ale to si nechám pro sebe,“ odpověděl Nik.

„Desítka jezdí přes Palmovku.“

„Tak tomu jsem nerozuměl ani já.,“ zamyslel se Nik, „zkus to říct jinak.“

„Oheň se přes potok do lesa nerozšíří.“

„Jo, už ti rozumím. Ano, myslím si, že vás budu potřebovat. Existuje jedno proroctví. Zkusím vám ho říct, ale nevím, jestli to bude správně. A vyprošuju si úšklebky.“ Nik se nadechl a spustil.

„Ledovou královnu muže porazit spojení čtyř...

Až hloupý bude chytrý a donutí moudrého zblbnout.

Až slabá bude silná a udělá z Pandory slabou a hodnou.

Potom se ti čtyři nějak pospojujou a někoho zabijou a on ožije.

A pak už nevím. Jsou tam nějaký ptáci a někdo někam šlápne.“

„Odsud bude nádherný výhled,“ pronesl zamyšleně Loki.

„Ty znáš proroctví Muže bez tváře?“

Loki přikývl. „Když tři lučištníci vystřelí najednou, nikdo nedokáže uhnout.“

„Ano, první část proroctví by mohla odpovídat. Ale jak dál?“

„Protože jsme všichni kouzelníci, teda kromě Lokiho, ale kdoví, kde vzal svoji prohnanost, mělo by to být kouzlo,“ zkusila to Pandora.

„Při tanci vede muž ženu a nemělo by to být naopak,“ zvedl Loki varovně prst.

„Říká, že v jeho rodině byli samí kouzelníci. Ale jsou mrtví,“ přeložil Nik.

„Tak to by mohlo potvrzovat to, co jsem řekla.“

„Takže kouzlo,“ souhlasil Nik. „Ale jaké? Musí to být něco neznámého. Zkuste přemýšlet. Každý z nás, kdo tu je, četl desítky knih. Zkusme si vzpomenout, jestli jsme někdy narazili na něco takového, co by zapadalo do toho proroctví.“

Přemýšleli dlouho. Pak zavrtěli hlavami.

„Tak jinak. Začneme hledat. Mám tu velkou knihovnu a další a další knihy mi sem vozí. Požádám Nosáče, aby mi poslal na pomoc nějaké lidi, a dáme se do toho.“

„Pokud existuje něco, co by ty bytosti mohlo zastavit, musí na to být specifické kouzlo,“ zamyslela se Magda. „A pokud někdo takové kouzlo vymyslel, musel vidět dopředu. Musel vědět, co se bude dít. A kdo vidí dopředu?“

„Nevím. Asi mágové. Nebo vizionáři. Nebo… nebo… NEBO…“

„Blázni,“ doplnila.

„Šílenci,“ opravil ji. „Šílený Kašpar.“

„Kuchařka Šíleného Kašpara,“ kývla hlavou.

„Moje kuchařka?“ vyjekla Pandora.

„A kde jsi ji vzala ty?“ jedovatě se na ni usmál. „Snad ne v knihovně krále Ahonika?“

„A kde jsi ji vzal ty? Rozhodně jsi ji nekupoval.“

Mlčel.

„Kuchařku mám mnohokrát už přečtenou, a nepamatuji si, že by tam něco bylo.“ Magda se tvářila zamyšleně. Nik i Pandora kývli.

„Sokol sedící na skále vidí dál.“

„Máš pravdu, Loki. Možná je to tam opravdu někde ukryté. Magdo, ať ji někdo donese. Zkusíme se podívat.“

„Skočím pro ni sama.“ Zvedla se a odešla. Za chvíli se vrátila s balíkem zabaleným do černého rubáše.

Opatrně knihu rozbalili a s rukama v rukavicích v ní listovali.

Nik zavolal služebnictvo a nechal ohřát kořalku. Ale ať hledali, jak hledali, nic nemohli najít.

„Slepá ulička,“ rozhodl po několika hodinách Nik.

„Vítr vane pouští,“ poprosil Loki.

„Klidně se podívej,“ otočil ji k němu Nik, „ale měl by sis vzít rukavice, je to nebezpečný.“

Loki zakroutil hlavou a opatrně, bez rukavic, zkoumal kuchařku list po listu. Nakonec se skoro na konci zastavil a kývl na Nika. Ten nedůvěřivě ohmatal list.

„Nic.“

Loki kývl na jeho ruce. Nik s povzdechem sundal rukavici a začal list zkoumat. Po chvilce se zarazil a opatrně prohmatal jiné listy.

„Je nějaký silnější. Ale v rukavicích to nezjistíš. Jsou to dva slepené dohromady.

Zkusíme to rozlepit.“

Ale ať se snažili, jak se snažili, listy od sebe nešly. Pokaždé se trhaly a hrozilo poškození.

Nakonec se po několika hodinách Nik rozzuřil a list vytrhl.

„Co jsi to udělal?“ rozčílila se pro změnu Magda.

„Listy jsou slepený tak, že se nedají rozlepit. Je jen jediný způsob, jak to přečíst,“ odsekl Nik a podíval se na list skrz světlo svíčky.

Pak vydechl úžasem.

„Je to tady.“

Sklonili se mu za zády a potichu četli prosvítající písmena.

„To je příšerné,“ vydechla Magda.

„Takových mrtvých,“ odpověděla Pandora.

„Pokud bude jasné, že to nevyhrajeme, je to naše poslední šance.“ Nik znovu studoval list.

„Je to hrozné.“

„To jo. A četli jste ten dovětek? Je velice pravděpodobné, že při tomto magickém obřadu zahynou i všichni čarodějové.“

Bylo ticho.

„Sper to čert,“ prohodila nakonec Magda. „Co nás čeká, když nevyhrajeme? Podle všeho mučení a smrt. Tady máme naději. Jdeme do toho?“

Nik přikývl.

„Nechce se mi umírat,“ kousla se do rtů Pandora.

„Stejně umřeš. Ale je lepší si vybrat místo a čas, než nechat, aby to rozhodl někdo za tebe.“

„No jo. Doufám, že já to třeba přežiju. A že umře jen Ahonik a Magda.“

„Budeš zase největší čarodějka.“

Posmutněla. „To už nebudu. Ztratila jsem jistotu. V té temné chodbě jsem byla zavřená věky, i když to tak dlouho samozřejmě nebylo.“

„Takže ano?“

„No jo. Sakra.“

„A ty, Loki?“

„Co tady? K čemu život, když mi nikdo nedokáže rozumět?“

V té chvíli všichni rozuměli.

* * *

Podzim se přehoupl do zimy a poté začalo předjaří. Selelekové se stáhli, přestali plenit zemi barbarů. To znamenalo, že se připravují na hlavní vpád.

Nik rozhodl, že se nedá nic odkládat. Vyrazil na sever s tím zbytkem, co měl.

Moc se cestou nezdržoval. Šáh ho formálně přivítal s chladnou zdvořilostí a víc si ho nevšímal.

Projížděli krajinou a cestou se k nim přidávaly poslední zálohy. Na vozech v klecích vezli vyslance Ledové královny, které ještě nepobili.

Dojeli až k hranicím s barbary. Posledním hradištěm byla tvrz pána z Neumětel, který si ji vystavěl hluboko v dobytém území. Pořád se snažil zemřít v boji a stále nadával na smůlu, že se mu to nevedlo.

Okolo tvrze se rozprostíralo obrovské množství stanů, domků, chýší, ale i lepších staveb.

Bylo tam shromážděno celé vojsko.

Nik se ubytoval samozřejmě v hradišti a na věži vztyčil svůj prapor nejvyššího vojevůdce.

Do jedné místnosti nechal nanosit piliny a potom přivést všechny zbývající vyslance.

Nechal je postavit do řady. Pak začal mluvit.

„Jsem král Ahonik,“ svěřil se Bělovlasým. „A vaše paní po mně touží. Dokonce tak, že svého času za mě dala dvě legie. Ne, nic neříkejte.“ Zvedl ruku, když několik vyslanců zuřivě zafunělo přes roubík a pásku přes pusu. „Jen žádnou chválu. Skromnost je mé druhé jméno. Bohužel, cestou k té vaší královně se mému příteli, který mě doprovázel, stala nehoda. Nějak se nabodl krkem na můj nůž. Vzal jsem si tehdy pramínek vlasů na památku, ale skončil v propadlišti času. Docela mě to mrzelo. Říkám si, že na svých vlasech asi hodně lpíte, když si je necháte růst do takové délky. Kéž bych já mohl mít takové.“

Sedl si na desku stolu a pozorně si je prohlížel. Hledal známky strachu.

„No,“ pokračoval zklamaně, „pak mě napadlo, že můžu mít takové. Proč ne? Chce to jen trochu cviku.“ Přiskočil k prvnímu, chytil ho jednou rukou za vlasy a druhou vytáhl nůž, speciálně od lazebníka nabroušený do nejjemnějšího ostří, a prvního z Bělovlasých skalpoval.

Ozval se přidušený výkřik. Zkrvavený skalp hodil na stůl a přešel k druhému. Tak obešel všech devět.

Znovu se jim podíval do očí.

Teď už tam strach viděl.

„Tak, šmejdi, Táhněte, odkud jste přišli. A vyřiďte všem ostatním, že král Ahonik na ně bude čekat se svojí obrovskou armádou na planině před hranicí ledu den po příštím úplňku. A zničím vaše legie Seleleků. Protože vaše legie stojej za naprostý hovno. Tohle všem vyřiďte. A ty vaše vlasy si nechám přišít na svůj praporec. Podle toho mě poznáte. Pokud se, vy sráči, nepoděláte a nezalezete zpátky do tý svý ledový díry. Teď vypadněte.“

Nechal je vyhodit. Pohybem ruky si přivolal Goliáše.

„Zabijte všechny, až na jednoho. A ten jeden se musí dostat živej k ostatním, za to mi ručíš hlavou.“

Goliáš kývl.

Otočil se ke stolu. Skalpy tam ležely a krev, která z nich kapala, byla vodnatá, jen lehce narůžovělá.

„Ani pořádně krvácet nedovedou,“ pomyslel si zhnuseně.

„Vysypte ty piliny na hnůj, už tu snad z nikoho krev nepoteče,“ poručil.

Vyšel nahoru do svého pokoje. Magda stála u okna, celá bílá v obličeji.

„Udělal jsi, co jsi udělat musel,“ řekla po chvíli. Sedl si na židli, nohy dal na stůl.

„Pokud mají zaútočit, tak ať je to co nejdřív. My už jsme připraveni. Čas teď hraje proti nám.“

„Chceš je vyprovokovat? Proto to mučení, proto to zohavení?“

Kývl. „Ve vzteku můžou udělat chyby.“

„A myslíš, že je udělají?“

Zavrtěl hlavou. „Myslím, že ne,“ protáhl se a usmál.

„Tak, odpočinul jsem si, jdeme na manévry. A ty si vyber místo, kde se bude čarovat. Vezmi si pána z Neumětel, zná to tady.“

Kývla. „Vezmu taky Lokiho s Pandorou, aspoň je budu mít na očích.“

Vyšel před hradiště a pozoroval stany.

Uslyšel kroky v jarní trávě.

„Kolik?“ zeptal se, aniž se otočil tím směrem.

„Sto padesát tisíc,“ odpověděl Žabák.

„To je málo. To je příšerně málo,“ pokýval smutně hlavou.

„Ještě dám dohromady dvacet tisíc členů domobrany.“

Přemýšlel.

„Vyber všechny děti a pošli je domů. Opatrně a s citem.“

„To je rozumný.“

„Nezúčastníš se bitvy.“

„Proč?“

„Mám svoje důvody. Ani ty, ani nikdo ze šlechty.“

„To bude problém. Pán z Neumětel se těší jak malý kluk, místní kníže, ten mladý, nevynechal ani jednu šarvátku, Drakul by mě zabil, kdyby zjistil, že se nemůže zúčastnit.“

„Zvládneš to. Pokud to přežijete, a já ne, držte se paní Magdaleny, jestli bude i ona naživu.“

„Byl bych raději, kdybys přežil.“

„To já docela taky,“ usmál se. „Dej zatroubit, dáme si malý cvičení.“

„Tohle není armáda, to je banda mrzáků,“ rozčiloval se Nik.

Stáli před ním s hlavami svěšenými.

„A co jsi čekal?“ Drakul si sedl obkročmo na židli. „Po několika letech válek? Máme tu jen starce a mrzáky. Ještě tu bylo pár stovek dětí, ale ty jsi rozumně poslal pryč.“

„Čekal jsem, že z toho aspoň uděláte armádu.“

„Z toho armádu neuděláš, ani kdyby ses podělal. Nadšení, to mají. To se jim nedá upřít. Tvoje propaganda z nich udělala svaté bojovníky. Úplně se třesou položit život za tebe a vlast. Ale tím to končí. Navíc, je to změť všech armád. Jedno křídlo nerozumí druhému. Každej rozkaz, kterej vydáš, musíš aspoň třikrát přeložit. A teď chceš, abychom se navíc boje nezúčastnili. Proč?“

„Protože do bitvy je povedu já, to musí stačit. Kdybychom nezvítězili, musíte převzít obranu země vy.“

„Pokud padnete, nebude žádná obrana.“

„Věř mi, Drakule, věřte mi i vy ostatní. Vím, co dělám. Znáte mě všichni. Nechal jsem poslat pro zbývající šlechtice, Krále, Chána a Šáha. Touží tu bitvu vidět. Připravte jim ubytování a hlídejte je, aby si nevlítli do vlasů. Teď odejděte a pošlete mi sem Vzteklého Psa, čeká dole v sále.“

Večer ležel a sledoval strop.

„Jak to vzal?“ zeptala se Magda.

„Padl na zem a děkoval svému bohu, že mu byla svěřená taková pocta.“

„Řekl jsi mu, že zemře?“

„Řekl. Byl nadšenej.“

„Vy chlapi jste někdy fakt blázni.“

Kývl hlavou a pozoroval dál strop.

„Jak jste dopadli vy?“ zeptal se Magdy.

„Místo máme. Je dost vzdálené, ale je tam rozhled na případné bojiště. Tak doufejme, že přijdou.“

„Musí. Pokud ne, je to všechno v prdeli.“

„Neklej, prosím, v mojí přítomnosti.“

Povzdychl si a otočil se na bok.

Dny plynuly a den D se blížil. Nik nechal přesunout vojsko na Barbarskou pláň a neustále je cvičil. Věděl, že ho zpoza ledu sledují oči zvědů, ale už ho to nechávalo klidným.

Na jedné hoře nechal zbudovat stany pro krále a knížata, na druhou horu nikdo nesměl.

Vojákům dodávalo sebevědomí, že je budou sledovat jejich vládci, a morálka, už beztak vysoká, ještě stoupla.

Večer sedával s vojáky u ohňů, poslouchal vyprávění a dělil se s nimi o potravu. Uprostřed na obrovském kůlu byla zaražena zástava, rudý prapor se znaky Ahonikova království, na kterém viselo devět sněhobílých skalpů.

V předvečer bitvy vyjel na první horu. Setkal se tam s králi a knížaty. Povečeřel v napjaté atmosféře. Nakonec byl rád, že odejel. Pak zajel na druhý kopec.

Tam v malém stanu seděla Magda, Pandora, Loki, Nosáč, Žabák, Vzteklý Pes, Kníže Drakul, pán z Neumětel a na poslední chvíli dorazil i Nataniel.

Zde se zábava rozproudila rychleji. Přestože Loki vůbec nemluvil, Pandora byla tichá a Nosáč se Žabákem trochu vystrašení, nálada se rychle zlepšovala, zvláště po kvalitním víně. Všichni se chovali, jako by zítřek neměl být, všechny spory byly zapomenuty, nadešel poslední den. Magda s Pandorou bavily ostatní drobnými kouzly, Ahonik s knížaty a generálem Vzteklým Psem vyprávěním. Dokonce i Nosáč se trochu uvolnil a zaujal ostatní popisováním jiných světů. Přiznal, že mnohé věci zná pouze z vyprávění, ale přesto jim věří.

Většina projevila touhu se na tyto světy podívat a společně se shodli, že jejich svět musel opravdu vytvořit nějaký suchar.

Bylo chvíli po půlnoci, když se stěna stanu otevřela a vstoupila zahalená postava.

„Smí přítel vstoupit?“ zeptala se.

Vše ztichlo.

„Pokud je to opravdový přítel, je vždy vítán,“ odpověděl opatrně Ahonik.

Postava shrnula kapuci a všichni automaticky sklonili hlavy.

„Výsosti.“

„Dneska ne Výsost. Dneska Kleofáš.“ Shodil plášť ze zad, až to zacinkalo.

„Sakra, nejlepší víno z archivu, a já ho rozflákám.“ Sáhl rychle pod plášť a spokojeně vytáhl dvě lahve. „Mám venku kamaráda, může taky dovnitř?“

„Jasně… Kleofáši. Budeme se zase klanět?“ odpověděl Nik se smíchem.

Vstoupil Šáh. Vzteklý Pes padl na zem a ostatní se uklonili.

Šáh došel až k Vzteklému Psovi, lehce ho kopl střevícem do boku a poručil:

„Vstávej, dědku.“ Pak se otočil k ostatním. „Harum al-Rašíd.“ Neobratně podával ruku.

„Máš tam ještě někoho korunovaného?“ zeptal se Nik Kleofáše, když si potřásl rukou se Šáhem.

„Nee. Jen nám se podařilo nenápadně zdrhnout, když jsme slyšeli ten řev od vás.“

„Židle jste si nepřinesli?“ zeptal se Nik.

Kleofáš znejistěl.

„Nevěděli jsme… někoho pošlu.“

„Hovno, my se smrsknem. Magda si sedne na klín mně a Pandora Lokimu, pro jednou to skousne.“

„Nebuď sprostý v mojí přítomnosti,“ zvedla Magda prst a vykouzlila na něm malou spršku drobných blesků.

„Budu stát. A Výsost ať se posadí,“ vstával Vzteklý Pes ze země.

„Blbost, zmáčknem se,“ odsekl pán z Neumětel, „ale pokud přijde Chán, ať si přinese židli.“

Zmáčkli se a hovor se znovu rozjel. Když zmizela etiketa, byly korunované hlavy docela příjemní společníci. Ale jak všichni chápali, musel se od obyčejných lidí udržovat odstup, jinak by zmizela úcta, a to by si potom mohla chátra myslet, že králové jsou obyčejní lidé, a pak třeba vyvolat revoluci.

K ránu odvedl opatrně Šáh, který pil jen symbolicky, Kleofáše, který pil jak oficír a podle toho i vypadal. Ostatní se pomalu ukládali ke spánku. Nik, který nemohl usnout, vyšplhal až na vrchol hory, aby si v mrazivém vzduchu pročistil hlavu.

Zahalen v plášti upíral ve větru zrak na sever.

V dálce, daleko za hranicí ledu, uviděl blikat světélko. To se zvětšovalo a pak se začalo dělit. Nakonec to byla nekonečná řada pochodní, které se blížily k Barbarské pláni.

„Tak přicházíš, můj osude,“ pomyslel si Nik.

16

Nosáče probudilo nepříjemné třesení. Přes alkoholovou mlhu se opatrně snažil zaostřit.

„Sakra, Niku. Au. Moje hlava. A moje pusa.“ Opatrně si přejel jazykem ret, který si rozřezal, když všem ukazoval, jak ho Nik učil pít vodku.

„Kašli na hubu. Pojď se podívat,“ vytáhl ho Nik před stan. „Podívej se na tohle.“

„Nic nevidím,“ mžoural Nosáč očima do světla.“

„Podívej se na pláň. Co vidíš?“

„Jo. No. Asi přišli v noci.“

„Ale to mě nezajímá, kdy přišli. Ale kolik jich je?“

„Niku, promiň, ale já vidím jen šmouhy,“ snažil se Nosáč zaostřit.

„Tak ty šmouhy spočítej. Nebo na to kašli. Já ti to řeknu. Je jich třicet. Třicet legií!“ křičel Nik. „Říkal jsi, že dají dohromady jen patnáct.“

„Museli vyškrábat, kde se co dá. Asi jsou zoufalí. Nebo naštvaní? Říkáš, třicet? To je sakra hodně.“

Dole se začalo troubit. Už i hlídky v táboře si všimly toho, co zatím bylo vidět jen z výšky.

„Probuď ostatní! Já jedu do tábora! Hlavně, ať je Vzteklej Pes v pořádku!“ houkl na Nosáče, který si pořád protíral oči.

Přijel právě včas, aby stihl vydat rozkazy v nastávajícím zmatku. Když se vše urovnalo, vojska nastoupila, pluky se srovnaly. Postavil se tak, aby ho bylo slyšet i v posledních řadách.

„Šlechto, svobodný lide, otroci!“ zakřičel.

„Shromáždili jsme se tu k jedné z největších bitev, co tento svět poznal. Tentokrát tu nebojujeme za své pány nebo za kousek území. Teď tu bojujeme za život našich dětí, našich žen a našich rodičů. Nepřítel, co vstoupil na tenhle svět, nebude rozlišovat, kdo jste nebo kým jste byli. Zotročí vás, jako zotročil už tisíce před vámi. Odvleče vás do dalekých zemí, kde vás předhodí jako potravu pro svá zvířata. Ti z vás, kdo nikdy otroky nebyli, si to nedokážou představit, ale dokonce ani ti z vás, co otroky byli, si to představit nedokážou.“

Přejížděl řady pohledem. „Někteří z vás budou zraněni. Někteří padnou,“ zalhal. „Ale většina bude moct vyprávět o bitvě bitev na planině u hranice věčného ledu,“ odmlčel se v dramatické pauze.

„Nepřítel je tam, před námi,“ ukázal rukou. „Vím, že to není zrovna vojenské, co uděláme, ale je mi to jedno. Měli bychom ho nechat odpočinout, pak by si naši velitelé měli vyměnit zdvořilosti a potom by měl začít boj. Ale my zaútočíme hned. Bez zdvořilostí, bez frází, bez kecání!“ křičel, zatímco si oblékal brnění. „Jdete se mnou, nebo ne?!“

Ozval se křik a jásot.

Nik dokončil oblékání. Pak si nechal donést schůdky a s jejich pomocí se dostal na opancéřovaného koně. Nakonec přilbu a jasně červený plášť, aby ho bylo vidět.

Mezitím se doklátil na koni Vzteklý Pes.

„Je mi, kurva, blbě.“ zašeptal. „Neodložíme to na zítra? Nebo aspoň na odpoledne?“

„To by si někdo mohl všimnout, že těch legií je třicet, a ne patnáct,“ zašeptal mu Nik.

„A třicet je víc než patnáct?“ pozvedl Vzteklý Pes své krví podlité oči na Nika.

Šťastný ten velitel, který neumí spočítat svoje nepřátele, pomyslel si Nik a šeptem dodal. „Dej se dohromady, za chvíli vyrážíme.“

Dojel doprostřed tábora, vytáhl standartu a zasunul si ji tak, aby mu v boji nepřekážela. Když se vrátil, Vzteklý Pes tam ještě byl.

Mžoural přiopile na Nika a na praporec.

„Je pravda, že to bílý, co máš na praporci, jsou vlasy Mrazivých?“ zeptal se.

Zakroutil hlavou. „Představ si, že hrozně rychle shnily. Musel jsem tam dát koňský ohony a ty natřít vápnem. Z dálky to nepoznají, a zblízka… To mi asi bude jedno. Ale už se, kurva, hni, nebo to celý posereš.“

Pomalu vyrazili. Lučištníci úplně dopředu, za nimi pěchota, pak jízda. Roztahovali se do šířky. Legie se proti nim začaly řadit do obrovského klínu.

Nik, který jel úplně vepředu, se v sedle otočil a zvedl hledí.

„Znovu připomínám to, co jsme cvičili celou dobu!“ zakřičel. „Ne boj z blízka! Utancovat je. Kličkovat. Hlavně kopí a oštěpy. Vždy ať vás hodí několik najednou. Nestihnou všechno vykrýt. Počtem je sice převyšujeme, ale oni jsou lepší. Vždy se vrhněte několik na jednoho. Jsou vyšší a dobře chránění, sekejte po nohách. Teď se přesně tady u mě rozdělte na dvě poloviny. Jízda tu zůstane. Každá polovina půjde po boku toho klínu. Potřebuji, aby se víc srazili, aby jízda mohla nadělat co největší škody, až tam vrazíme. Čím víc budou u sebe, tím menší prostor budou mít na manévrování a hlavně na máchání zbraněmi. Tak do toho!“

Velitelé začali vykřikovat rozkazy.

Armáda se rozdělila a začala obkličovat nepřítele. Ten počal srážet své jednotky do pevnějších formací. Obrovští bojovníci zvedali lehce své štíty a zbraněmi do nich tloukli, vyrážejíce zuřivé výkřiky.

Pomalu se k sobě blížili. Sem tam vylétl osamocený šíp někoho, kdo nedržel disciplínu.

Blíž a blíž. Teď dali velitelé povel.

Zasvištěly první šípy, ozvaly se první nárazy oštěpů na štíty a brnění. Nik se otočil a podíval se na obě hory.

Na jedné viděl několik stolů a u nich malinkaté postavy. Na druhé byly postavy jen tři.

Otočil se zpátky. Chvíli trvalo, než se zorientoval.

Útok se nevyvíjel dobře, jednotlivé legie se začínaly odpoutávat z klínu a napadat lukostřelce a pěchotu. Byly rychlé, dokázaly držet tvar i v běhu. Občas zahlédl nějakého Bělovlasého. Lučištníci, kteří se snažili držet mimo dosah zbraní legionářů, nestíhali utéct a pěchota je nedokázala uchránit. Padali po desítkách.

Nadalo se nic dělat. Špice klínu vyrazila proti němu. Zvedl ruku, mávl dopředu a popohnal koně. Za ním se začalo ozývat dunění, jak několik tisíc jezdců vyrazilo s ním. Stále přidávali a přidávali. Slyšel svištění a cítil ledový vítr, který mu pronikal mezerami v brnění. Průzorem v hledí sledoval legionáře, jak se zvětšují a narůstají. Za sebou uslyšel zuřivý ryk spolubojovníků. Trošku přibrzdil, aby srovnal řadu, a hlavně aby nebyl ten první, kdo narazí na hradbu legií.

Před ním se objevila masa obrovských těl. Srazil mečem kopí, které mu mířilo na prsa, a narazil do legionáře, který kopí držel. Rána byla silná a legionář padl. Kůň pod ním lehce poklesl, ale nějak se srovnal, a hnal se dál.

Před sebou měl už množství rytířů. Na zemi se váleli první koně, legionáři a rytíři. Zvedl meč a prudce udeřil do hlavy nějakého legionáře. Meč se odrazil od jeho přilby a legionář se otočil.

Naklonil se v sedle, vytrhl od opasku dýku a vrazil mu ji zespoda do krku. Nestačil ji vytáhnout, kůň se hnal dál. Jen si všiml, že legionář si dýku vytáhl a zahrozil za ním zbraní.

Otočil se od něj a hledal další cíl. To, co viděl, ho moc nepotěšilo.

Útok se nezdařil. Náraz byl prudký, síla jízdy by normálně prorazila jakoukoliv hradbu lidských těl, ale tohle lidé nebyli. Kopí se lámala o štíty, koně naráželi do velkých válečníků, ale projít se nepodařilo. Vše se změnilo v boj muže proti muži. Legionáři uviděli zástavu velitele a soustředili se na něj. Nika obklopil hustý chumel válečníků na koních, kteří se hnali proti nepříteli. Se sebevražednou odvahou se vrhali před Nika a umírali.

Vřava sílila. Nepřátelé se probíjeli k Nikovi a kosili řadu za řadou.

„Je čas!“ uslyšel Vzteklého Psa.

Otočil se po hlase. Seděl na koni, který byl navlas podobný Nikovu. Skrz helmu byly vidět jen oči.

Podal mu ruku a chvilku se mu díval do očí. „Čeká tě hrozná smrt,“ řekl Vzteklému Psovi.

„Nebojím se. Bojím se toho, co čeká moje vnoučata, jestli selžeme.“

„Tak do toho.“

Vzal svůj plášť a obrátil ho naruby. Místo jasně červené, pokryté erbem nejvyššího vojevůdce, se objevila nevýrazná šeď. Vzteklý Pes udělal to samé a místo jeho šedivého pláště se objevila jasně červená s erbem.

Nik mu podal prapor. Znovu se mu podíval do očí. Měl pocit, že tam uviděl slzy.

„Kurva, otroku, jeď už, nebo se to všechno posere!“ uslyšel jeho hlas.

Otočil koně a vyrazil pryč z boje. Za sebou uslyšel známý hlas.

„Kurva, do boje, vy sráči. Kanálové, chcete snad žít věčně!?“

Krk měl sevřený a oči ho pálily.

„Zpátky, vojáku, nikdo nedal rozkaz k ústupu,“ postavil se mu do cesty nějaký mladý hejtman. Srazil ho mečem z koně a hnal se dál k obzoru, kde na kopci viděl tři

postavy.

Nik dorazil na místo.

„Máme je všechny pohromadě. Za cenu nesmírných obětí. Naši vojáci tam padají jako mouchy.“ Sundal si přilbu a lapal po dechu.

„Všichni zemřou,“ pronesla Pandora dutě, „aby jiní přežili.“

Seskočil z koně a poplácáním ho odehnal od sebe.

„Vyjde to?“ zeptal se, zatímco ze sebe strhával brnění.

Pokrčila rameny.

„Kašpar je dost šílený na to, aby to vyšlo.“

Podíval se na Lokiho. Znova se podivil, jak je malinký a hubený. Sáhl k opasku, odpočítal patrony a jednu mu hodil.

„Na. Je dost možný, že to nepřežijeme, tak ať ti v pekle rozuměj.“

Loki popadl patronu, chvilku si ji prohlížel a pak řekl.

„Trumpeta.“

„Není zač,“ mávl Nik rukou. Chvilku čekal, až Loki vypije obsah patrony.

Bylo ticho.

„Rozumíte mi?“ uslyšeli hlas Lokiho.

„Vůbec ti nerozumím. Nefunguje to,“ neodpustil si Nik.

„Jo, funguje.“ Pandora se podívala vyčítavě na Nika.

„Je čas,“ ozvala se Magda.

„No,“ Nik přešlápl, „říkal jsem si, že když jsem vrátil Lokimu schopnost se vyjadřovat a Magda vrátila Pandoře svobodu, napadlo mě, že by Pandora mohla vrátit schopnost čarovat i mně. Rozhodně by nám to teď pomohlo.“

„Udělala bych to, Niku. Ale nejde to. Je to nevratné.“

„Nesmysl. Vše je vratné.“

„Tohle není kouzlo. Je to něco jiného. Jmenuje se to obvinění a objevil to Loki v jednom fragmentu Degenerationu.“

Vztekle se podíval na Lokiho. Ten se celý přikrčil.

„Degeneration není kniha kouzel.“

„To ne. Ale je tam možnost obvinit člověka člověkem, že zabil jiného člověka pomocí hmoty, a proto mu má být odejmuta možnost vládnout hmotě.“

„Co to je za blbost? Nikdo tu nejsme původní člověk a ani já jsem nezabil původního člověka.“

„Zabil jsi tolik lidí, že tam bylo dost původní krve na to, aby to na celého původního člověka vydalo.“

„Ale neobvinil mě původní člověk.“

„Obvinily tě tisíce lidí, že to znovu na původního člověka vydalo. Stačilo je jen donutit, aby ve stejný čas odříkávali stejné obvinění.“

„Skřete jeden zasranej. To znamená, že už nikdy nebudu moct kouzlit?“

„Byla ti odejmuta síla vládnout nad hmotou. Už nikdy nebudeš čarovat.“ Loki sevřel rty a pokrčil rameny.

„Je čas. Tohle si vyřešte později,“ přerušila je Magdalena.

„Seru na později.“

„Niku!“ nastavila dlaň.

Chytil ji za ruce a pevně stiskl. Z druhé ruky Pandoru. Loki se připojil, chytil jednou rukou Magdu a druhou také Pandoru.

„Šmejde malej, zasranej,“ syčel Nik, „pokud to přežiješ, zabiju tě.“

„Drž hubu, Niku. Už se stalo. Nedá se to změnit, ani kdybychom chtěli,“ ozvala se Pandora.

„Ty se do toho neser, lesbo jedna blbá,“ utrhl se na ni.

„Sklapni, ty ubožáku. Lesba jsem jen proto, že ty stojíš v posteli za hovno.“

„Furt lepší za hovno, než tenhle impotent.“

„Nechcete bejt zticha?“

„Kurva, Magdo, neser se do nás.“

„Držte ty zasraný tlamy.“ Hlas Magdy začal získávat na intenzitě.

„Ty drž tlamu, ty huso.“

„Pandoro? Ty mrcho!“

„Šmejde!“

„Idiote!“

„Děvko!“

„Krávo!“

„A sakra.“

„Kreténe!“

„Jsme ve vzduchu.“

Všichni zmlkli a pevněji se stiskli.

„To není vzduch, kde jsme. Je to nějaká mlha.“

„Nepouštějme se. Magdo. Magdo!“

„Nekřič na ni. Je mimo. Hlavně se nepouštějme.“

„Už to začalo.“

„Už to začalo.“

Nosáč odtrhl pohled od bojiště a podíval se na protější kopec.

Ještě před chvílí tam létaly blesky a stahovala se mračna. Teď byl celý kopec zahalen mlhou.

Vojska Seleleků prorazila obranu. Praporec nejvyššího velitele zmizel v hromadě nepřátel. Obránci zakolísali a začali utíkat.

Teď nastoupily poslední legie, co byly vzadu. Čerstvé a odpočinuté zálohy lehce dorazí ustupujícího nepřítele a vtrhnou do země jako děsivý příval.

„Tak hop nebo trop,“ uslyšel od stolu. Seděla tam pohromadě knížata ze západu i východu, kmenoví náčelníci barbarů, král Kleofáš, Šáh i Chán. Nebylo poznat, kdo to pronesl.

„Co naše poslední naděje?“ zeptal se Kleofáš, v tváři celý bílý.

Nosáč ukázal na kopec.

„Silný, slabý, moudrý a hloupý se spojili. Pokud jsou to oni.“

„Jak je dál to proroctví?“

„Potom spojení těch čtyř udělá ze živých mrtvé

a mrtví ožijí a řev mrtvých porazí živé.

Pak dusot Obrovského zašlape pýchu Mrazivých

a vše zmizí v peří bílé holubice.“

„No, jestli dobře koukám, tak ten začátek už ze dvou třetin vyšel,“ ozval se někdo z knížat. Podle hlasu asi Drakul.

„Bojím se, že to nevyjde. Prý na ně magie nepůsobí.“ To byl někdo ze západu, koho neznal.

Pokrčil znovu rameny. Najednou se rozhostilo zvláštní ticho. Vzduch jako by ztěžkl a potemněl.

Mlha nad kopcem čarodějů se rozplynula a ve vzduchu bylo vidět čtyři postavy, vznášející se ve vzduchu a pomalu se otáčející jako na neviditelném kolotoči.

Z bojiště se ozývaly výkřiky překvapení.

Všichni okamžitě začali znovu sledovat bojiště. Vzduch nad ním byl nehybný a nahoru pomalu stoupaly tisíce a tisíce zbraní. Začaly se ozývat výkřiky údivu a zděšení, následované řevem nějakého vojáka, který se své zbraně nechtěl vzdát a teď se řítil z výšky mnoha metrů. Ale i tenhle zvuk ustal a zbylo jen ticho. Selelekové, ale i vojska spojenců stáli a nevěděli, co dělat.

„Působí to jen na naše zbraně, na jejich ne,“ zašeptal Žabák Nosáčovi to, čeho si stejně všichni všimli.

Najednou se ozvalo svištění a pískání, jak se tisíce mečů, kopí, šavlí, halaparten, oštěpů, palcátů a jiných předmětů k zabíjení začalo řítit k zemi. Ozvaly se smrtelné výkřiky a chrapot umírajících, mezi tím i vzteklé kletby těch Seleleků, kteří včas nezvedli štíty nad hlavu.

„Tak, a máme po armádě,“ ozval se znovu Drakul.

Pohlédli na kopec. Čtveřice se točila v šíleném kolotoči obrovskou rychlostí. Pod nimi se vytvářel vír a energie, kterou vysával, měnila zemi v rozpálené skalisko.

Z bojiště se kletby Seleleků začaly měnit ve výkřiky hrůzy.

Vojsko ožívalo.

Mrtví vojáci se znovu chápali zbraní a s děsivou neobratností nemrtvých se začali vrhat na nepřítele. Beze strachu ze smrti, bez obavy z bolesti zatínali meče, sekery a nože do legií. Ty snad poprvé od svého počátku zakolísaly. Zuřivě se začaly vrhat na nemrtvé, ale ač srážely jednoho po druhém, přicházeli další a další. Sražení znovu povstávali a s usekanými údy a rozdrcenými lebkami se znovu úporně snažili dokončit započatou práci.

Boj houstl. Několik Seleleků zahodilo zbraně a dalo se na útěk. Koně, kteří padli hned na začátku boje, je rychle dohnali a rozdupali okovanými kopyty.

Severských legií se zmocnila panika. Vojáci se začali rozbíhat a ztrácet formace. Zahazovali štíty a sekery a snažili se zachránit. Bělovlasí velitelé se ani nepokoušeli obnovit pořádek.

Selelekové se začali rozbíhat všemi směry. Ale kam šlápli, všude vstávali nemrtví a zabíjeli. Děsivé divadlo dostupovalo vrcholu. Nemrtví je pobíjeli po desítkách.

Ale přesto se severským legiím podařilo přeskupit, sestavit pevné formace a znovu zaútočit. Odtesávaly nemrtvým údy, zbavovaly je hlav, nevšímajíce si usekaných rukou, které je chytaly za konce nohavic ve snaze je zdržet. Selelekové znovu začali získávat navrch.

A tehdy se ozval ten příšerný výkřik, který donutil každého zacpat si uši.

Nemrtví se zastavili a přestali bojovat. I Severské legie zpomalily, nevědouce, co se bude dít.

Nemrtví se začali sdružovat. Pomalu se proplétali do sebe, rukama a zuby se pevně zakusujíce jeden do druhého. Vše se stále více utahovalo, až začalo utvářet pevnou jednolitou masu. Na tu lezli další a další nemrtví, stále se spojujíce a proplétajíce.

A stále výš.

„U všech bohů,“ ozval se někdo od stolu a další vyskočil.

Jako oněmělí v hrůze zírali na monstrum, na obrovského tvora, který jim rostl před očima.

Nakonec se vše změnilo v obrovského golema, tvořeného tisíci mrtvých vojáků, spojených pevně tak, že je ani smrt už nemohla rozdělit.

Golem otočil obrovskou hlavu směrem k čarodějům, jako by se ptal, co dělat. Všichni sledovali jeho pohled.

Čaroděje vidět nebylo, jen obrovský vír dotýkající se nebes ukazoval tam, kde se asi nachází.

Pak se golem otočil zpět k Selelekům a zařval. Zvuk, který vydal, byl děsivý. Byl to smrtelný výkřik tisíců a tisíců, který se spojil v jedno. Země se zachvěla a zvuk rozdrtil štíty a brnění seveřanů a srazil je na zem. Pak golem vykročil. S pevnou jistotou dupl přímo doprostřed jedné z legií.

Ozval se křik drcených.

Zbylí Selelekové vstávali a v panice začali prchat. Golem je klidným krokem předešel a pak je zašlapal. Každý jeho krok vydal za sto kroků Seleleka a nebylo před ním úniku. Jedna Severská legie za druhou se měnila v krvavou kaši. Selelekové se začali rozbíhat v panice všemi směry. Ale nebylo úniku. Golem je drtil po stovkách, po desítkách i po jednotlivcích. Nakonec si klekl a tak, jak děti ve své zlomyslnosti a dětské nerozvážnosti rozmačkávají mravence, tak i on mačkal jednotlivé Seleleky.

Bylo po boji. Golem ještě párkrát šlápl pro jistotu někam, kde by se mohl někdo schovávat, a nakonec toho nechal. Pak se zvedl, narovnal se v zádech a hrozně smutně se podíval na vycházející slunce.

V té chvíli se mu uprostřed těla rozzářil jasný bílý bod, který mu projel až ke konečkům prstů, a tisíce prázdných brnění se sesuly k zemi a k nebi se vznesly tisíce bílých holubic. Ozval se rachot železa a ptáci se vydali směrem ke slunci.

Od kopce se zablesklo. Instinktivně se podívali tím směrem. Jediné, co zbylo, byl prázdný kopec, nad nímž se usazoval prach.

Pomalu vydechli, jako by si teď uvědomili, že celou dobu nedýchají.

Pohlédli na sebe a vykřikli.

Někteří zestárli v obličeji, někteří zešedivěli hrůzou. Vstávali ze země, kam i je srazil golemův výkřik.

Snažili se popadnout víno, vodu, prostě cokoliv, aby svlažili vyprahlá hrdla. Pomalu se jim vracela řeč.

„Vyhráli jsme.“ Radost se stále mísila s hrůzou. „Vyhráli jsme. Za obrovskou cenu.“

„Vyhráli jsme.“ Žabák objal Nosáče. „Poprvé, co byli Mraziví a jejich Selelekové poraženi.“

„Po tomhle se sem snad nevrátí.“

„Tohle nám nikdo neuvěří.“

„Škoda vojáků.“

„Škoda čarodějů.“

„Kde asi jsou?“

17

Seděl v loďce a opatrně hodil síť.

Prý tu neberou, pomyslel si. To se holt musí umět.

V síti uvízlo pár ryb. Opatrně je vyndal a hodil k ostatním.

„Králi rybáři! Králi rybáři! Dej nám rybu!“ ozvalo se od břehu. Otočil se tím směrem.

Několik dětí z vesnice na něj mávalo.

Připlul ke břehu, vytáhl člun a zajistil jej proti přílivu. Vzal síť a těch pár ryb, co nachytal, a vydal se k chatě. Děti na něj nedočkavě čekaly.

„Dáš ryby?“ ptaly se.

„Dám, to víte, že dám,“ zasmál se vesele, „ale něco za něco. Tak povídejte.“

„Byl u nás starosta ze sousední vesnice,“ křičely děti. „Prý je mír.“

„To je dobře,“ usmál se. „A dál?“

„Máme znovu knížete. Teda kněžnu,“ volaly jedno přes druhé. „Šáh se vzdal knížectví v její prospěch.“

„To mám radost.“

„Prý se všichni sešli na její ina… ina…“

„Inauguraci,“ doplnil.

„Jo. Inugaraci. A přijel i král Kleofáš s tou čarodějnicí a s tím malým Lokim. A všichni se objímali.“

„To je dobře.“

„A proč jsi tam nebyl ty, když jsi král?“

„To se jen tak říká, že jsem král. Ani nevím, jak to vzniklo. Já jsem jen rybář. Kdybych byl král, měl bych korunu. A mám korunu?“

„Nemáš.“

„Tak nejsem král.“

„To nevadí. Ale jsi hodný. A máš rád děti. Moje máma to říkala.“

„Tvoje máma je taky hodná. A, děti, neptal se po mně někdo?“

„Nee,“ zakroutily hlavičkami.

„Tak to je taky dobře,“ usmál se. „To je asi ta nejlepší zpráva, co jste mi mohly dát.“

Tomáš Dušek

Čaroděj II. – Magie toho druhého

Ilustrace na obálce: Nikola Dušková

Vydal Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Pokud jste využili možnost stažení této knihy zdarma a líbila se Vám, zvažte prosím dobrovolný příspěvek autorovi. Zda a kolik přispějete je pouze na Vašem rozhodnutí. Případným příspěvkem podpoříte autora v další tvůrčí činnosti.

QR kód pro rychlou platbu najdete na následující straně (zde předvyplněnou částku 100 Kč si můžete libovolně upravit).

Údaje pro ručně zadanou platbu - číslo účtu: 2702070686/2010,  variabilní symbol: 1002

Série Čaroděj pokračuje druhým dílem, nazvaným Hlavní mezi truchlícími.

Stahujte na http://www.mojeknihy.eu/

Kopírování a šíření této knihy je možné pouze za podmínky, že bude zachována jako celek a bude sloužit k vlastní četbě soukromým osobám. Jakékoli úpravy či jiné způsoby využití této knihy nebo její části bez souhlasu autora nejsou povolené.

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17