2014

copyright © Tomáš Dušek, 2012-2014

copyright obálka © Nikola Dušková, 2012-2014

ISBN 978-80-87901-09-0

ISBN 978-80-87901-10-6 (EPUB)

ISBN 978-80-87901-08-3 (MOBI)

1.

Usínal s tíhou v hlavě. Probudil se s tíhou v celém těle.

Zima, mokro a nesnesitelná váha. Několik vteřin trvalo, než se vůbec zorientoval. Bolest v hlavě z obrovského množství vína.

Proud vody. Do obličeje, na tělo. Najednou mu to začínalo docházet.

Polévali ho. To nebylo nic neobvyklého, poslední dobou na něj sloužící párkrát vychrstli vědro vody. Měli to přikázáno, ale teď to nelili na obličej, nýbrž na prachové peřiny, lehoučké a teplé, ale v okamžiku, kdy nasákly vodou, se z nich staly odporné těžké kusy čehosi, co se přilepilo na tělo a znemožnilo jakýkoliv pohyb. A na tu tíhu házeli další a další a další kusy a prolévali ledovou vodou.

Roztřásla ho zima a zvedl se mu žaludek.

Když se dávil, někdo k němu přiskočil a foukl mu cosi do obličeje.

Oměj a durman. Chtěli ho omámit víc, než to udělalo víno. Při dalším nádechu mu vrazili dřevěnou hrušku do pusy. Jazyk okamžitě znecitlivěl.

Další droga. Chuťové buňky ho odmítly poslechnout, tak se jenom mohl domýšlet, čím bylo dřevo hrušky napuštěno.

Oči. Snažil se zaostřit. Viděl jen postavy. Zahalené, přilby na hlavách, šátky tak, že očím nechávaly jen maličké průzory. Snažil se zachytit něčí pohled.

„Kouká!! Nedívejte se mu do očí, jinak vás omámí!“ zařval někdo za ním a přes oči mu hodili nějaký hadr. Oči se mu okamžitě zalily slzami.

„Vydloubnu mu je, nebo vypálím kyselinou,“ sklonil se nad ním někdo.

„Zadrž, ty hlupáku.“ Přes látku bylo vidět, jak někdo zachytil ruku, která se nad ním skláněla s dýkou. „To chceš posílit jeho vnitřní zrak?!“

Museli to mít dobře připravené. A věděli, co dělají. Někde udělal velkou chybu. A podle všeho ne jenom jednu.

Zkusil pohnout prstem. Možná to šlo, ale nezvládl to. Jeho tělo ho neposlouchalo. Droga v hrušce neúčinkovala jen na jazyk.

Strhli mu z obličeje hadr a převázali oči tenkou páskou.

Na hlavu mu nasadili páchnoucí pytel. Teď už neviděl vůbec nic.

Snažil se utřídit si myšlenky. Bylo to těžké. Droga mu brala sílu.

Undiny, duchové vody. Mohl by jich využít. Vody je tu hodně. Nebude moct říkat modlitbu undin nahlas, ale snad se mu to podaří v duchu.

Nešlo to. Nejen že se nemohl soustředit, ale navíc něco silného bránilo jakékoliv magii.

Shodili ho z postele. Cítil, jak mu na rukou zacvakla pouta. A další. Podle ledového pálení poznal, že jsou plná magie. A na krk obojek. Taky magie. Museli se ho hrozně bát. A měli důvod.

Slyšel, jak někdo vstoupil do místnosti. Ten, co to všechno zorganizoval, čekal, jak se věci vyvinou. Nejspíš měl venku koně nebo kočár, a kdyby vše nevyšlo tak, jak plánoval, byl by teď na cestě pryč.

„Nesmí pohnout ani prstem.“ Tón zněl pánovitě, ale byl zastřený; musel mít na obličeji něco, aby nešel poznat hlas. Přemýšlel, kde ho jenom slyšel.

Položili mu ruce na prkénko.

„Tetování. Nejdřív se podívejte, jestli nemá tetování na dlani.“

Neměl. Když čaroval, nesměl mít žádný magický obrazec. Když potřeboval, maloval je na dlaň henou.

„Teď prsteny.“ Začali mu je stahovat z rukou. Ty, co nešly, strhávali kleštěmi. Nesnažili se je přeštípnout. Věděli, že magické prsteny jsou takřka nezničitelné. Stejně tak řetězy a talismany, které mu servali hned, jak ho srazili z postele.

Když se zbavili prstenů, položili mu ruku na kus dřeva a přiložili cosi ostrého na palec. Pak rána. Bolest mu projela palcem, jak hřeb roztrhl lůžko nehtu a sklouzl po kosti. Nemohl ani zařvat bolestí. Otupení drogami každým okamžikem sílilo a postupně bolest vnímal jakoby z velké vzdálenosti. A znovu rána.

„Pořádně, ať je vidět jenom hlavička,“ ozval se zastřený hlas.

Ukazováček, prostředníček, prsteníček, malíček. Pak pro jistotu ještě dlaň. Na rány mu lili něco, co znecitlivělo a zároveň utišovalo bolest. Měli z něj strach a věděli, co dělají. Museli vědět, že síla magie je v bolestech mnohem větší a magie zesiluje emocemi a utrpením. Znal to dobře, sám někdy používal utrpení jiných k zesílení svých kouzel. Krev týraného člověka měla mnohem silnější náboj než krev člověka, který byl zabit bezbolestně. Stejně tak panenská krev ze znásilněné dívky měla obrovský potenciál, zvláště pokud byla provázena buď velkým utrpením, nebo silným vzrušením. To znamená, že panenská krev masochistické dívky se nedala zaplatit.

Přes obluzení cítil magické obrazce vyryté do dřeva. Lípa utěšovatelka. Tahala z něj magii, jako kos tahá žížaly z rozmoklé země.

„Teď uši! Nesmí nic slyšet.“

Sundali mu pytel z hlavy. Přes pásek na očích viděl postavu se svící. Natočili mu hlavu a zakapali uši voskem. Pak mu roztáhli ruce a nohy. Když měl hlavu natočenou, všiml si, že leží na pentagramu a kopíruje jeho hroty. A u každé špice seděla zahalená postava a monotónně odříkávala zaklínadla. Museli se ho hodně bát.

Svět se roztočil. Začal ztrácet vědomí.

„Nesmí zhebnout, jinak jsme ztracení! Nesmí se dostat mezi stíny, dokud má takovou moc!“ zařval někdo tak silně, že to bylo slyšet i přes vosk v uších.

Rychle mu vytáhli hrušku z pusy a lili do něj něco posilujícího. Pak ho začali zbavovat magie. Na některá místa mu pokládali talismany, některá tetování sedřeli cihlou, některá zbavili magického náboje. Nedokázal určit, jak dlouho to trvalo. Čas se zhroutil do jednotlivých úseků mučení a kratších okamžiků klidu, kdy ležel nehnutě na kamenné zemi, bez možnosti pohybu. Mezitím musela v zemi probíhat revoluce. Nedělal si iluze. Vládl tvrdě a zpupně. Opovrhoval poddanými, používal je k otrocké práci, týral je. Používal je na pokusy. Ženy a dívky zneužíval a smrt nebývala výjimkou. Z jejich strachu bral sílu.

A v té síle byla jeho moc, kterou vládl nad svými poddanými.

Pokud se ho přestanou bát, zeslábne.

Některé šlechtické rody vyhubil úplně.

První chyba, které se asi dopustil, byla, že z malého knížectví udělal malé království. Vymanil se z poddanství na sousedním králi. Získal silného nepřítele. Zničil starou šlechtu, která by ho zradila při první příležitosti, a obklopil se novou. Ale i tady se určitě našli zrádci. Nikdy jim nemohl dát tolik, kolik jim naslibovali jiní.

Po několika dnech mu nařízli zápěstí a nechali vytékat krev. Cítil, jak mu k zápěstí přiložili obřadní misku. Potom jeho ruku i s kusem dřeva, na kterém ji měl přibitou, položili na zem.

Nechtěli ho zabít, chtěli ho zkontrolovat. Těch několik kapek, které nechali skanout do obřadní misky, použili na kontrolu jeho síly.

Ležel na chladné zemi a cítil, jak krev odkapává volně na kamennou podlahu.

To, že ostatní krev nechali jen tak odkapávat, ho znepokojilo. Krev čaroděje, zvláště tak mocného, měla obrovskou cenu. To, že ji nechali jen tak téct, mohlo znamenat jen jedno. Už není obávaný čaroděj. Jeho krev není mocná.

Dřevo lípy utěšitelky a zahalené postavy v hrotech pentagramu musely odvést dobrou práci. Zaposlouchal se do zvuků. Vosk z uší se mu dávno vyplavil spolu s potem a hnisem, když měl horečky. Zkusil zesílit sluch. Zaslechl jenom nějaké zvuky z kuchyně, nejasný hovor na nádvoří. Doby, kdy mohl nerušeně poslouchat jakýkoliv hovor v zemi a i za jejími hranicemi, byly pryč.

Zkusil zaostřit.

Pytel z hlavy mu už před nedávnem strhli, když ho krmili, ale stále měl na očích šátek.

Samozřejmě nic neviděl a ani si nedělal žádné iluze. Ale zkusit to musel.

Prsty pohnout nemohl.

Po několika dnech vytahali hřeby z jeho rukou. Už se nesnažili utišovat jeho bolest. To bylo taky špatné znamení. Přestali se ho bát. A bolest byla obrovská. Hřeby zarostly do masa a při vyndávání si s tím problémy nedělali. Dokonce ho nechali bolestí omdlít.

Když se probudil, neměl už šátek. Ruce měl připoutané k opasku. Sklonil hlavu. Prsty vypadaly jako malé balónky, nateklé, tekl z nich hnis s krví. Byly zčernalé. To nevěstilo nic dobrého.

Do místnosti někdo vstoupil. Zaostřil na něj pohledem.

„Poznáváš mě?“ strhnul si z obličeje masku.

Poznával ho. Jeden ze členů původní šlechty. Myslel si, že je zabil všechny.

„Myslel jsi, že jsi nás zabil všechny?“ Jako by četl jeho myšlenky.

„Ale někteří z nás přežili. Pobil jsi naše rodiny, z našich žen a dcer jsi udělal kurvy, naše děti jsi prodal do otroctví.“

To byla pravda.

„Vrátili jsme se a pomstili se.“ Šlechtic se usmál vzteklým úsměvem. „Roky jsme připravovali svoji pomstu. A vyšlo to. Při všech bozích, ono to vyšlo. Teď tu ležíš v hovnech a hnisu a z celé tvojí moci není, co by se za nehet vešlo. Venku lidé jásají a boří tvé chrámy, plivou na tvé modly.“

Vstoupil někdo další a sundal si šátek z obličeje.

„To mě mohlo napadnout,“ pomyslel si. „Kněz.“

Věděl, že ti se vždycky přikloní na stranu vítěze. A pletichaří. Před několika týdny jich nechal pár ukřižovat. A před tím vytrhnout jazyk. Docela dobrá zábava.

Kněz si ho chvíli prohlížel, a potom se otočil na šlechtice.

„Ty ruce musíme vyléčit.“

„Hovno! Ať chcípne!“

„Klidně. Ale ne tady a ne teď! Někde daleko a za dlouho. Musí se na něj zapomenout. Jeho síla je v emocích. Pokud na něj budou myslet, ať v dobrém nebo zlém, je nebezpečný. Pokud zemře tady, jeho duch bude mít sílu a bude škodit. A nechceš, aby na tebe spadl strop nebo aby se ti náhodou do jídla zamíchala ježovka…”

Šlechtic chvilku přemýšlel, a pak přešel k němu. Chytil ho za ruku a zmáčkl.

Zkroutil se bolestí, jak se hnis při tlaku šlechticovy ruky dral ven.

„Bolí?“ zeptal se šlechtic a ještě víc zatlačil.

Začalo se mu tmít před očima.

Ruce měl zmrzačené, ale ústa ne.

Rychle se ohnal hlavou po šlechticově krku. Ten sice instinktivně uhnul, ale ne dost rychle.

Zakousl se mu do tváře ze všech sil a trhl hlavou.

Šlechtic zařval bolestí a uskočil. Z roztržené tváře mu kanula krev.

„Tak tohle bylo opravdu to poslední, co jsi v životě udělal!“ Vytáhl z opasku dýku.

Kněz přiskočil a chytil šlechtice za ruku.

„Kroť svoji prchlivost!“ zkroutil mu ruku s dýkou. „Tohle on chce. Rychlou smrt.“

Šlechtic se zadíval na kněze a vztek z něj opadal. Pak se otočil a kopl do dveří.

Vstoupili dva ozbrojenci.

„Do tý držky roubík!“ Ukázal za sebe. „Ať si na mě pamatuje!“ poručil jim a odešel.

Kněz ho následoval.

Za nějaký čas přišla služebná s polévkou. Opatrně mu vyndala hrušku a snažila se mu vlít trochu polévky do zdřevěnělých úst.

„Pít!“ zasípal.

Nevšímala si ho a dál mu mechanicky strkala lžíci mezi zuby.

Polévka byla slaná a bylo to nejspíš z její iniciativy. Pozorně se na ni zadíval.

„Nepíchal jsem tvoji sestru?“ zeptal se.

Trhla sebou a podívala se mu do očí. Pak mu horkou polévku vylila do klína. Byla to bolest, ale to nebylo to, co ho vyděsilo. V jejích očích viděl vztek. A jemu se nepodařilo ten vztek využít. Nedokázal ten vztek nijak zpracovat. Nedokázal ho ani přijmout.

Když nedokáže přeměnit emoce, je jako obyčejný člověk.

Uplynulo mnoho dní.

Pozoroval svoje ruce. Černá ustupovala. Lili mu něco na rány a to pomáhalo. Ale nemohl si vzpomenout, co to je. Kdysi věděl. Kdysi toho věděl hodně. Už mu ani nedávali hrušku. Pusa mu ztuhla a stejně nedokázal mluvit. Už taky nebyl ve své ložnici, ale v kobkách svého vězení. Kdysi chodil do vězení nabírat sílu. Strach, bolest, nenávist, to vše se dalo použít. Stejně jako láska, radost, potěšení. Ty sice byly mnohem silnější, ale hůře se získávaly.

Dneska mohl mít síly, až by ji nepobral. Revoluce požírala svoje děti. Jako první skončili v mučírně jeho věrní. To už na jeho bývalé království vstoupila cizí vojska. Jeho původní vladař a dřívější pán zabral většinu území. Pak druzí dva. Kdysi jeho přátelé. Ale získali jen malé části, jen nehostinnou krajinu. To asi nebylo to, kvůli čemu ho zradili.

Ve vedlejší kobce úpěl a lkal nad svým osudem šlechtic, kterého viděl jako prvního po svém sesazení. Za několik dní ho čekala poprava.

Někdo k němu vstoupil. Měl by ho znát, ale nemohl si vzpomenout. A další. I nějaké ženy.

„Víš, kdo jsem?“ zeptal se ho ten první. Mohutný, robustní. Velký meč se mu houpal u boku.

Přemýšlel. Odněkud ho znal. Přece by se jinak neptal. Pak zavrtěl hlavou.

„Lže,“ řekl někdo jiný. „Přetvařuje se. Nevěřme mu.“

Někdo jiný před něj předstoupil. Opak toho prvního. Maličký, pichlavý pohled. Zdola se mu koukal do očí. Pak mu přiložil něco na čelo.

„A mě znáš?“ zeptal se.

Znovu zavrtěl hlavou. Maličký podezíravě sledoval jeho obličej. Pak sejmul ruku z čela a podíval se na kámen.

„Nelže. Vůbec nic si nepamatuje.“

„Víš, kdo jsi ty?“ zeptal se znovu.

Přemýšlel.

Pak si vzpomněl.

„Á em ee á.“

„Co říkal?“

„Je mimo. Říkal: Já jsem přece já.“ Potěšeně se usmáli.

Nebylo to tak docela správně. Říkal: „Já jsem přece král.“

„Nevěřím mu,“ předstoupila žena v černém. Zlaté růže vyšité na hrudi. Krásná a nebezpečná. „Je to had.“ Zvedla ruku a ukazováčkem a palcem mu doširoka rozevřela oční víčko. Pátravě sledovala jeho oko, a potom se lehce pousmála. „Vypadá, že je neškodný, ale nikdy nevíš, kdy uštkne,“ pokračovala polohlasem, jakoby pro sebe. „Proto za pár dní změníme kobru ve slepýše.“ Obličej se jí zkřivil nenávistí. Prudce zvedla ruku, rozevřela dlaň a něco mu foukla do očí. Ucítil v očích řezavou bolest a oči se mu okamžitě zalily slzami. Po chvilce pálení ustalo a vše bylo jako předtím.

„Já si myslím, že není nebezpečný.“ Malý mužík podal dámě v černém kamínek, který mu předtím mačkal na čelo. „Droga zapomnění mu vymazala paměť.“

„Tak ho zabijeme.“ Mohutný muž udělal krok stranou a kývl na kata, čekajícího ve dveřích.

„To ne, toho bych se bál,“ malý mužík lehce zavrtěl nesouhlasně hlavou.

„Mrtvý by nám mohl škodit víc,“ potvrdila dáma v černém.

„Tady ale zůstat nemůže.“ Velký muž zklamaně ukázal katovi, aby odešel.

„To je pravda. Musí ze země.“

„Ale kam?“

„Kamkoliv. Hodně daleko.“

„Ledová královna o něj projevila zájem,“ nadhodila žena v černém.

Všichni ztichli. Ve vzduchu se vznášela nejistota. A strach.

„Já vím,“ potvrdil velký muž.

„Tak ho pošlete Ledové královně, Výsosti. Od ní se nikdo zpátky nevrací.“

Velký muž pevně sevřel rty. Váhal. Po chvíli se rozhodl.

„Největší čaroděj této země bude odeslán jako dar Ledové královně,“ rozhodl nakonec.

„Bývalý největší čaroděj,“ opravila ho dáma v černém.

Za několik dní ho naložili do klece a odváželi pryč. Přemýšlel, proč na něj lidé plivají a házejí kameny. Neznal je. Čím jeli dál, tím těch, co ho nenáviděli, ubývalo. Nakonec přijeli k moři. Vytáhli ho z klece a hodili do podpalubí nějaké lodi. Kolébání označovalo, že loď vyplula. Po několika dnech sestoupil za ním do podpalubí kapitán. V ruce měl důtky.

„Vyveďte ho na palubu,“ poručil.

Vyvedli ho na palubu. Kapitán důtkami ukázal na stěžeň.

Připoutali ho ke stěžni. Čelem. Ruce měl stále v okovech u pasu. Pak slyšel, jak kapitán rozmotal důtky.

„To je za moje bratry,“ uslyšel, když důtky začaly dopadat na jeho záda. Při desáté ráně omdlel.

Probudila ho slaná voda. A pálení v ranách.

Někdo ho poléval. Nebo ne. Chrstli na něho vědro vody. Zoufale lapal po dechu. Pak ho zvedli na nohy.

„Hoďte ho do vody!“ poručil kapitán.

„Kapitáne, my máme jiný rozkazy,“ ozval se jeden z dozorců.

„Ještě slovo a letíš tam s ním.“

Dozorce mlčel. Vzali ho v podpaždí a hodili do vody. Okamžitě šel ke dnu.

2.

Dávil se a vykašlával vodu. Hodili s ním na písek.

„Hele, on žije,“ pronesl někdo jako konstatování.

„No, a bude žít?“ zeptal se jiný hlas.

„To nevím,“ odpověděl ten první.

„Abychom se s ním někam netáhli a on nám chcípnul cestou!“

„To je otázka. Je to asi galejník.“

„Hovno. Ty tak nesvazujou.“

„Podívej se na ty ruce. Hnijou mu. Ten chcípne.“

První se k němu sklonil. Opatrně vzal jeho ruku a prohlížel si ji. Pak druhou.

„Nehnijou,“ protestoval, když se narovnal, „uzdravujou se.“

„A co s ním?“ zeptal se zase druhý.

„No, pokud přežije, vypadá, že kdysi byl dobře živenej. Podívej se na ty bílý kroužky na prstech. Tam nosil prsteny. Mohlo by z něj něco kápnout.“

„Jenom jestli nezhebne. Stejně by mě zajímalo, jak se dostal do tý vody.“

„To mě by spíš zajímalo,“ první se zahleděl na jeho okovy a pak se podíval na moře, „jak se z tý vody dostal.“

* * *

Začal se dusit. Okovy ho táhly pod vodu. Mrskal sebou jako červ na udici. Na krátkou chvíli vyplaval na hladinu. Před sebou viděl záď lodě obsypanou námořníky. Sledovali ho.

Kapitán stál až u zábradlí. V ruce stále důtky.

„Země je tímhle směrem,“ ukázal nalevo, „asi tak den plavby.“ Všichni se začali smát.

„Anebo tímhle,“ ukázal kolmo dolů, „asi tak deset minut!“ Teď se smáli o hodně víc.

„Tady máš, ať ti to jde rychleji!“ kdosi po něm hodil veslo ze záchranného člunu. Všichni se smáli, až se za břicha popadali, a kapitán švihl dárce důtkami.

Znovu šel ke dnu.

Začal lokat vodu. Okovy ho táhly, rukama nemohl hýbat. Volné měl jenom nohy. Zuřivě zkoušel kopat. Znovu vyplaval. Zalapal po dechu. Do nohou ho začala chytat křeč.

O kus dál uviděl vzdalující se loď. Postavy přestávaly být zřetelné.

A znovu pod vodu. Nohy zkroucené křečí odmítaly poslušnost. Napadlo ho, jestli to nemá vzdát. Spíš automaticky znovu začal kopat. Když se vynořil, postavy na lodi nebyly k rozeznání. Asi dva metry od něj plavalo veslo. Svitla mu naděje. Znovu se potopil.

Pod vodou se trochu naklonil a snažil se plavat k místu, kde viděl veslo. Vynořil se kousek od něj. Zuřivě kopal nohama a centimetr po centimetru se přibližoval k veslu. Když byl těsně u něj, vlna ho posunula o metr zpátky. Znovu se ponořil. Nestačil se pořádně nadechnout a do plic mu začala vnikat voda. Síly ho opouštěly. Znovu nad hladinu a znovu k veslu. Tentokrát se mu podařilo přiblížit se. Položil si na něj hlavu a začal vykašlávat vodu. Ale veslo zpod hlavy podjíždělo. Zmocnila se ho panika. Zakousl se do vesla vší silou. Ústa, která měla v sobě několik týdnů dřevěnou hrušku, okamžitě ztuhla křečí. Teď je nedokázal otevřít, ani kdyby chtěl. A to mu zachránilo život.

Pomalu, jenom s nosem nad hladinou se natáčel směrem, který mu jako první ukázal kapitán. Věděl, že je to nejspíš zbytečné, ale přesto se mu umřít nechtělo. Když odhadl směr, začal plavat. A plaval den a noc.

* * *

První halucinace se dostavily okolo půlnoci. Lehký dotyk a zpěv. Nebyl to zpěv v tom smyslu, jaký známe my, obyčejní smrtelníci. Byl to tichý táhlý tón, který rozechvíval celé tělo. Dostal obrovskou chuť ten zpěv následovat. Kamkoliv.

Před ním se z vody vynořila hlava. Moře bylo klidné jako hladina rybníka.

Pozoroval nádherný zjev před sebou. Sirény. Zpívaly mu a lákaly ho do hlubin. Snažil se je následovat, ale veslo ho nechtělo pustit do hlubiny. Křeč mu nedovolila pustit se a ruce nemohl zvednout.

Začal cukat hlavou, aby se osvobodil.

„Pojď k nám, pojď. Budeme ti sloužit. Krásně se budeš mít,“ uslyšel líbezný hlas.

Začal ještě více trhat hlavou ve snaze se osvobodit.

„Nechce se ti? Nelíbíme se ti?“ Hlas se ozval mnohem blíž.

„Chci jít s vámi,“ snažil se zakřičet.

„Nechce s námi, sestřičko. Ať si trhne ploutví. Pozemské ženštiny mu asi vyhovují více,“ zachichotaly se a zmizely pod vodou.

Zmateně se rozhlížel. Pak znovu vyrazil.

Na rameno mu dosedlo cosi velice lehoučkého.

„Buď zdráv, bratříčku. Ke břehu to máš trochu víc napravo.“

Stočil oči, aby se mohl podívat. Řezavá  bolest pod víčky ho donutila nesnažit se o to znovu.

„Ty nevíš, kdo jsem? Opravdu jsi zapomněl?“ Hlas lehce posmutněl. „Proháněl jsem se v tvém hradě a zlobil tě. Avšak musím tě opustit. Možná se už nikdy nepotkáme. Ale přesto ti někdy přinesu mámivou těžkou vůni. Tak plav. A víc vpravo.“

Natočil hlavu doprava.

Zmocnila se ho křeč. Začal se nekontrolovatelně třást. Když narazil na zem, veslo mu vlna vyrazila z pusy. Už neměl sílu se sám dostat z vody. Nohy ho neposlouchaly, neunesly tíhu těla.

Najednou ho něčí ruce chytily a vyvlekly na břeh. Dávil se a vykašlával vodu. Hodily s ním na písek.

Omdlel vyčerpáním.

Probudilo ho horko. Někdo se mu snažil nalít mezi zuby něco teplého.

„Nedostanu se tam. Nechce otevřít tlamu.“ Uslyšel dívčí hlas.

„Má ji v křeči. Jestli do něj nic nedostaneme, zhebne mi v kovárně,“ odpověděl drsný hlas.

Nechtěl zhebnout. Snažil se pusu otevřít, ale křeč mu nedovolila pootevřít ústa. Někdo ho vzal za hlavu a vrazil mu něco železného mezi zuby. A začal páčit.

Bolelo to, ale ústa se poněkud otevřela.

„Podej mi trychtýř.“

Ozvalo se řachtání. Pak mu někdo vrazil železnou trubku mezi zuby.

„Tak, a lej. A pomalu.“

Polévka byla vlažná. Chuť necítil, jeho chuťové buňky byly zničené. Nemohl nic dělat, jen polykat. Občas se začal dávit.

„Stačí. Víc by ho mohlo zabít.“

Trubka mu zmizela, jen to skříplo o sklovinu. Znovu sevřel pusu.

„Í o u.“ Snažil se ze sebe dostat.

„Co chce?“

„Asi vodu.“

„Já mu znovu držku páčit nebudu. Nalej mu do misky od kocoura.“

Uslyšel čůrek dopadající vody. Pak mu dali k obličeji železný talíř. Snažil se k němu dostat, ale nedokázal to. Někdo ho vzal a otočil obličejem do talíře. Voda mu vnikla do nosu a do úst. Zvedl hlavu a začal kuckat. Nadechl se a znovu zabořil hlavu do talíře. Voda mu pronikala mezi zuby a on pil, dokud byla v talíři jediná kapka. Pak usnul tak, jak byl, s hlavou v talíři.

Probudilo ho pleskání. Někdo ho fackoval.

„Vstávat!“ Hlas už někde slyšel. Patřil k rukám, které ho vytáhly z moře.

Otevřel oči. Neviděl nic. Jenom světlo a stín. Vytřeštil je a zoufale zamrkal.

„Kováři. Von je slepej?“ zeptal se první.

„Nemusí bejt,“ ozval se kovář. „Možná je to jenom dočasná slepota od slaný vody. I když… Hm… Jako kdyby mu něco lili do očí, podívej, ta kůže okolo očí. Je spálená. Ale možná se to dá dohromady.“

„V to doufám. Jinak je pro nás bezcennej.“

„Co s ním chcete dělat?“

„Pokud z něj nebude nějakej užitek, tak ho prodáme.“

„Nevím, jestli to není zbytečný. Podívejte se na něj. Jestli přežije, tak do něj nacpeme víc prachů za jídlo, než za kolik ho prodáme.“

„Co ty náramky? Mají nějakou cenu?“

„Jó, ty náramky, koukal jsem na ně. Podívej se na tohle.“ Chvilku bylo slyšet, jak se kovář přehrabuje v nářadí, a pak ucítil lehký dotyk kovu na ruce.

„Co to je?“

„Sakra, vždyť jsi rybář. Neříkej, že neznáš kompas. Používá se na velkejch lodích. Ukazuje furt jedním směrem. Když k tomu přiložíš železo, jehla se otočí k železu. A mrkni se na tohle.“

„Točí se.“

„To znamená kouzlo. Ty náramky a ten obojek jsou plný magie.“

„Co s nimi?“

„Nevím, zkoušel jsem je sundat, ale držej. Můžeme mu useknout ruce a hlavu, ale já se toho bojím. Abychom nedostali ven nějaké špatné kouzlo.“

„Já to zkusím.“ Bylo slyšet řinčení nějakého železa.

„Ne v mojí kovárně! Hele, prodej ho, jak je, i s těma náramkama. Pokud má na někoho padnout prokletí, ať je to on. Stejně jedeš do města prodat dceru, tak to vezmeš najednou a nepřinese to neštěstí naší vesnici.“

„No jo, bude jí deset a peníze jsou potřeba. Akorát stará furt řve, že se jí bude stejskat.“

„Ale, prosím tě. Holka je hezká, určitě si ji koupí nějakej pán nebo paní jako služebnou, a kdyby ne, furt ji můžeš strčit do bordelu. Bude se mít líp než tady, chcípla by tu hlady.“

Hovor se stočil na práci ve městě a na bídu na vesnici. Chvíli je poslouchal, a potom zase usnul.

Odpoledne mu kovář opatrně sundal okovy. Dostal napít a nějakou kaši. Už mu nepáčili zuby, prostě mu to dávali na plechových talířích a miskách na zem a on se k tomu musel doplazit a vleže sát. Rukama nemohl pohnout. Po několika měsících, kdy je měl nepřetržitě připoutané k pasu, ho prostě neposlouchaly. Navíc, přestože v nich neměl cit, bolest v hojících se prstech byla stále silná. Zrak se mu stále zhoršoval. Jako by nastávala noc, ze které už se neprobudí.

Propadl malomyslnosti. Jen seděl v koutě a přemýšlel nad svým osudem.

Večer se znovu sešli v kovárně. Prohlíželi si ho a diskutovali. Za chvilku byla kovárna plná.

Seděl v koutě kovárny a cítil, že ho pozorují.

„Hele, ty jsi mu sundal řetězy?“ zeptal se někdo.

„Sundal. Myslíš si, že by mohl bejt nebezpečnej?“

„Nevím.“

„Určitě se prodá líp bez želez.“

„Kdoví, jestli se prodá, podívej se na něj, kost a kůže.“

„Navíc je slepej.“

„Není slepej, to se zlepší.“

„Houby zlepší. Myslím, že se to zhoršuje.“

„Kdoví, co mu tam nasypali, do těch očí.“

„Zjistili jste, kdo to je?“

„Ne, nemůže mluvit.“

„Má jazyk?“

„Má, ale nějakej divnej. Takovej zčernalej.“

„Určitě křivě přísahal, to zčerná jazyk a upadne.“

„Babský tlachy. To by tady Vyžle nemohl mluvit už od tří let.“

„Chacha.“

„A že ho nevykleštili?“

„Kuš, stará, kam čumíš?“

„Můžu za to? Sám to ukazuje.“

„Hoďte na něj nějakej hadr.“

„Co to má za čmáranice po těle?“

„To je tetování. To, co nosí tvůj syn, když přijde na návštěvu.“

„Ale ten má takový hezký obrázky, a ne tyhle čmáranice.“

„Hezký obrázky. Cha. Kurvy tam má nakreslený. V každým přístavu, kterej navštívil, si nechal udělat podobenku, aby si je neplet.“

„Co ty, náno, tu budeš povídat? Furt lepší obrázek než to, co si přitáhl tvůj starej z bordelu z města. No, ať sundá kalhoty a ukáže tu bambuli, co se mu tam objevila.“

„Ty huso hloupá, to nemá z bordelu, kopla ho tam kráva, proto mu tak natekl.“

„Kráva, co má jen dvě nohy. Ale zato takovýhle cecky.“

„Držte huby, vy slepice, nebo se běžte hádat před kovárnu. My tu totiž potřebujeme debatovat,“ vložil se do ženské hádky kovářův hlas.

„Debatovat. Hoďte ho zpátky do moře. Stejně ho neprodáte.“

„Mlč, nebo tě vezmu klackem.“

„Co ty voči? Takhle ho fakt neprodáme.“ Poznal mezi hlasy hlas rybáře.

„Skočte někdo pro Starocha. Ten by si s ním mohl vědět rady.“

„Správně, Staroch. Že nás to nenapadlo dřív.“

„Protože mu furt čumíte mezi nohy, místo abyste přemejšleli.“

„Sám to ukazuje.“

„Hoďte na něj někdo už ten hadr.“

„Na tebe měli hodit hadr.“

„Že tě vezmu potěhem!“

Debata pokračovala v podobném duchu. Než přivedli Starocha, už znal skoro celou vesnici a věděl, kdo, kdy, s kým a kolikrát. To, že se objevil Staroch, poznal z napjatého mlčení, které se rozhostilo okolo. Ozvaly se šouravé kroky a do nosu ho udeřil pach zatuchliny, laciné kořalky a staroby.

„Kde jste ho našli?“ Starochův hlas byl skřípavý, ale autoritativní.

„V moři. Kousek odtud. U tý skály, jak vypadá jako želva.“

„Co to má s rukama?“

„Nevíme. Myslíme si, že se mu hojej.“

„To nemyslím. Ptám se, proč je má takhle u těla?“

„On je měl připoutaný řetězem u pasu.“

„Ukaž mi ten řetěz.“

Ozvalo se řinčení.

„To je dobrej řetěz. Kvalitní. Žádnej galejnickej. Co tam ještě bylo?“

„Co jako?“

„Loď, člun, nebo aspoň vor.“

„Nic jinýho.“

„No, na něčem musel připlout.“

„Ne, nic jinýho.“

„Chceš mi říct, že jste našli ve vodě chlapa s rukama připoutanýma řetězem k pasu, kterej si jen tak plave v moři? Vem si na sebe tenhle řetěz a neuplaveš ani deset metrů.“

„Bylo tam ještě veslo.“

„A čím se ho asi držel? Zubama?“

„No…”

„Sklapni. Nějakou loď, neviděli jste tady?“

„Loď? Tady? Starochu, vždyť víš, že sem by plul jen blázen.“

„Ptám se.“

„Ne, tady nikdo neviděl loď asi deset let.“

„Tak se ho zbavte. Prodejte ho, jak nejrychleji můžete. Ať zmizí daleko. Ani moře ho nechce.“

„No, proto jsme tě zavolali. Abychom ho mohli prodat, musíš mu něco udělat s očima. Nevidí.“

Staroch se nad ním sklonil. Intenzivní pach zatuchliny ho udeřil do chřípí. Ucítil, jak mu palec a ukazováček bolestivě otvírá oko, kam až to bylo možné.

„Oči má v pořádku. Něco mu tam nasypali a zničili mu nervy za okem.“

„Dá se to spravit?“

„Uvidíme. Hele, prcku, víš, kde bydlím?“

„Ale Starochu, vždyť je to tvůj vnuk.“

„Aha, kdo si to má pamatovat. Tak, kluku, utíkej ke mně. Na půdě mám pytlíky s různým kořením. Tak jdi dozadu a tam najdeš takovej pruhovanej. Je na něm namalovaný oko. Tak ten vezmi. Jasný?“

„Jasný.“ Ozvalo se zadupání dětských nožek.

„Tak, a teď třeba ty. Ty jsi taky můj vnuk?“

„Ano.“

„Výborně. Tak utíkej za bábou potratovou, ať ti dá mast z rulíku. Kdyby dělala chytrou, tak řekni, že se tomu říká beladona. A cpou si to do očí ženský, aby měly široký zorničky a dělalo jim to velký kukadla. Jasný?“

„Ale, dědo. Já za tou čarodějnicí…“

„Kušuj. Kdyby nebylo jí, tak nejsi na světě. Ta pomohla na svět většině z vás.“

„Ještě víc jich sprovodila ze světa,“ ozval se někdo.

„A co byste s tolika dětmi dělali? Topili je jako koťata? Jo, na seně se na tyhle věci nemyslí, a pak najednou rychle, rychle, hlavně ať se to nedozvědí sousedi. Ty jsi ještě tady?“

Znovu zadupaly nožky.

„Tak a teď, kováři, potřebuju vodu. Horkou. Ale ne tu, co v ní kalíš nástroje. Potřebuju tu nejčistší vodu ze studny. Dej ji ohřát, a když se začne vařit, kápni do ní pár kapek medu a kořalky. Jasný?“

Kovář něco zabručel.

Chvilku bylo ticho, jen občas někdo něco zašeptal. Ve Starochově přítomnosti se neodvážili vesničané klevetit. Za chvíli děti dorazily. Staroch se přehraboval v něčem šustivém. Pak povídá.

„Kováři, potřebuju hrnek vlažný vody. Můžeš to naředit se studenou.“

Chvilku bylo slyšet míchání, pak se sklonil nad nemocným.

„Opatrně tohle vypij.“ A začal mu lít cosi hořkého mezi zuby. Chvilku se nic nedělo. Pak se najednou vzepnul v křeči.

„Co mu je?“ zeptal se kovář.

„Znehybnil jsem ho. Potřebuju se dostat k nervům tak, aby se necukal. Tohle mu znehybní všechny svaly. Kováři! Teď vem měch, strč mu ho sem. Ne sem, sem mezi zuby. Mohlo by se stát, že se mu bude blbě dýchat, tak pomalu pumpuj vzduch. Jo, a kdyby se něco dělo, opatrně ho uhoď sem. Ne tak, jako když zabíjíš, kosti tu ránu musí vydržet, ale srdce je sval a já nevím, jestli jsem mu toho nedal moc.“

„A co jako kdyby se dělo?“

„Vím já, já tuhle operaci dělám poprvé,“ popotáhl Staroch nosem a odplivl si. „Kdo má slabší náturu, ať jde pryč, nebo si to tady po sobě uklidí.“ Kluku, ty mi podej ten hrnek s horkou vodou. Pozor, ať se neopaříš, já si tam dám tuhle lžičku. A ty, cizinče, se připrav. Bude to trochu bolet.“

Ležel v křeči, neschopný se pohnout. Celé tělo ho bolelo, ale to bylo nic proti tomu, co mělo přijít. Staroch mu něco nakapal do očí, po čem mu začaly hrozně slzet. Pak něco olejnatého. Nakonec cítil, jak mu Staroch široce rozevřel víčka a čímsi horkým mu začal dloubat do oka. S tou bolestí Staroch lhal. Nebolelo to trochu. Bolest byla příšerná.

Zaúpěl.

„U všech bohů, vždyť on mu vyndává oko!“ zajíkl se hrůzou ženský hlas. Nějaká jiná ženská zaječela. Bylo slyšet pád. Bolest se zdesateronásobila.

„Fuj, to jsem se lekl,“ uslyšel Starochův hlas. „Přestaňte ječet, nebo jdu od toho. Ševče, odnes si tu hysterku.“ Bylo slyšet zvracení. Staroch se znovu pohnul.

„No, to snad není možný!“ pokračoval. „Vyveďte někdo ševce a vyneste jeho starou. Chlap a blije, jako kdyby sežral psí hovno.“

„Dědečku?“ ozval se chlapecký hlas.

„No, copak, kloučku?“

„Co mu to děláš?“

„No, snažím se mu dostat pod tu oční bulvu, k nervům, aniž bych poškodil svaly.“

„A co budeš dělat, až to oko vyndáš?“

„No, nasypu mu tam tady tenhle prášek. Jsou to usušené oči hlemýžďů, mělo by to probudit k životu ty nervy, co nepracujou. Tak se hezky koukejte, kluci, ať se to naučíte.“

„A dědečku?“

„No, co ještě?“¨

„Ty už jsi to někdy dělal?“

„Ale to víš, že jo. Na mlynářovic krávě. Pošla, potvora, a mlynář se mnou doteďka nemluví.“

„A dědečku?“

„No?“

„To budeš dělat obě oči?“

„No, jasně. Přece toho nenechám, když mi to tak hezky jde.“

„A dědečku?“

„Hmmm!“

„Umíš to oko vrátit zpátky?“

„Sakra kruci, neotravuj mě blbostmi, tý krávě jsem ho tam vrátil, tak proč bych ho neměl vrátit tomuhle volovi?“

Omdlel.

Když se probudil, měl na očích šátek a pocit, že mu někdo nasypal do očí písek. Chtěl zvednout ruce, ale stále ho neposlouchaly.

Zaúpěl.

Někdo mu dal ke rtům misku s vodou. Lačně pil. Pak ho poplácala ženská ruka po tváři.

„Bylo to dobrý. Celá vesnice si má o čem půl roku povídat. To se tu jen tak nevidí. Staroch je na koni, všichni ho zvou na kořalku. Už se tu byli podívat i ze sousední vesnice. Staroch říkal, že se to povedlo, ale že neví, jestli budeš vidět. A švec se poblil. A ševcová omdlela. Museli ji odnést. A Staroch byl jak doktor. Měl umytý ruce. A jak ti tam dával ty oči nazpátek, to nikdo ani nedutal. A sedlákovi zpod hůrky rodila kráva, takový divný tele z ní vylezlo.“

Znovu zaúpěl a znovu dostal napít.

„A děti si hrajou na Starocha a dloubou se klackama do očí. Ale jenom jako. Máme ti dávat vodu s kořalkou a s nějakým kořením, já bych se z toho poblila, ale ty prej stejně nic necejtíš, máš jazyk černej jako hostinskej, když se oběsil. Měl takovej jazyk… no, jako máš ty. Ona mu stará zahejbala s hostinským od lesa a to ho ranilo. Ona mu zahejbala teda skoro s každým, ale jeho vzalo, že mu zahejbá s konkurencí….“

Začala se mu točit hlava a usnul.

Probudilo ho natřásání. A smrad zatuchliny, levné kořalky a staroby. Staroch mu sundával šátek.

Zavřel oči. Pořád cítil písek. Přes víčka mu proniklo světlo. Pomalu je začal otvírat.

„Šmankote, ten vypadá,“ uslyšel nějaký ženský hlas. „Jako tvůj syn, když se upsal verbířům a oni si pro něj došli. Taky mu obličej takhle hrál barvami.“

Otevřel oči. Udeřilo ho světlo a viděl nezřetelné postavy.

„Vidíš něco?“ uslyšel Starochův hlas.

Zavrtěl hlavou.

„Vidíš aspoň něco?“ zeptal se Staroch znova.

Přikývl.

„Je to lepší než před tím?“

Znovu přikývl.

„Bude se to zlepšovat. Nakapu ti něco do očí, aby se to zklidnilo. A začni něco dělat s těma rukama. Aspoň svírat pěsti. Ti, co ti tohle udělali, si zaslouží, abys kvůli nim aspoň zatnul pěsti. A na tu pusu, snad sádlo z kočky, aby ty klouby povolily. A s tím jazykem, je to drsný, ale začni si to dřít pemzou. Dám ti nějaký kapky na obnovu tkáně, nakap si to na tu pemzu a dři do krve. Jedině tak se ti obnoví chuť. Jasný?“

„As ý. A euju.“

„Nemáš zač. Pomohlo to i mně. Byli se tu na tebe koukat snad všichni z okolí. A mlynář už se mnou mluví. Stejně se asi nevidíme naposled. Ty jsi byl bohatý?“

Kývl.

„Tak až znovu zbohatneš, tak padesát zlatejch za každý oko.“

Dny míjely. Zrak se zlepšoval. Ruce se daly do pořádku ještě rychleji. Staroch někde sehnal kočičí sádlo a natíral mu s tím tváře, dokud křeč nepovolila a on nezačal jíst pevnější stravu. Bratři rybáři mu sehnali pemzu a on si s ní dřel jazyk a stíral černotu. Po třech týdnech mu kovář znovu nasadil okovy, aby jim neutekl, ale nepřipoutal je k pasu. Na noc mu svazovali nohy. Okolo pasu dostal dokonce kus hadru, aby ho ženské neočumovaly.

Uplynulo několik dalších dní. Pak ho bratři rybáři, ti, kteří ho našli, vzali a odvedli do města, kde byl zrovna trh. Chodili tam i kupci otroků, kteří pak své zboží odvezli do většího města, kde se konaly dražby.

Po nezbytném dohadování se octnul přivázaný za károu otrokáře. Na voze bylo takzvané lepší zboží, to znamená mladé dívky a ženy, které budou nabídnuty boháčům jako služebné vhodné pro práci i pro kratochvíle všeho druhu. Pár jich nejspíš skončí i v bordelu. Za vozem pak kráčeli přivázaní mužští otroci. Podle ceny, vždy nejcennější nejblíže, pak méně cenný a na závěr brak. On byl až na úplném konci.

Za dva dny vyrazili. Byl ještě zesláblý, ale to nikoho nezajímalo. Jediné pozitivní na tom bylo , že jídla bylo víc než ve vesnici. Byl to sice stejný blaf, ale člověku, který ztratil chuť, to bylo jedno.

Po třech dnech dorazili do města, kde se konala dražba. Přestože se dražitel snažil, nikdo ho nechtěl. Nakonec zůstal sám. Bylo mu to jedno. A vůbec nechápal, proč se na něj ostatní koukají tak soucitně.

Po dalších třech dnech k němu přišel jeho majitel. Dlouho si ho prohlížel.

„Bude oslava,“ řekl pak.

Pokrčil rameny.

„Přijde si pro tebe organizátor oslavy.“

Krčení ramen.

„Kupuje za zbytkovou cenu neprodané otroky.“

Žádná odezva.

Chvilku se na něj znovu koukal. Pak mávl rukou.

„Možná je to dobře, že nic nevíš.“

Organizátor přišel druhý den časně ráno. Chvilku si s otrokářem povídal, pak mu sundal řetězy, nasadil ohlávku a vedl ho jinam. Cestou se zastavil u jiných prodejců otroků a za hodinu měl pět neprodaných. Byly to samé trosky. Staří nebo zmrzačení. Páchnoucí a nemocní. Organizátor je dovedl k obrovské mnohapatrové budově, která převyšovala všechno ostatní. Před vstupem stráž, která je bez ptaní propustila dovnitř. Prošli jednou branou, pak druhou. U třetí je organizátor předal ozbrojencům. Ti je dovedli k velké bráně, za kterou byl slyšet řev a ryk. Tam čekali.

„Tak, tady je konec naší cesty, příteli,“ ozvalo se vedle něho.

Otočil se po směru zvuku. Stál tam vysoký muž, jednou rukou si přidržoval pahýl druhé ruky.

„So?“ Mluvení mu ještě nešlo.

„Povídám, konec cesty. Nikdo nás nechce.“

Brána se otevřela. Strážní je vystrčili ven a zavřeli.

Rozhlédl se. Jasně. Aréna. Něco mu to říkalo. Určitě podobné viděl. Ale nikdy asi ne z tohoto místa.

„Tak co to bude? Lev, tygr, medvěd?“

Podíval se na jednorukého.

„Neny o nad jedno?“

„Máš pravdu,“ mávl jednoruký zdravou rukou „To je odplata. Jako voják jsem léta sloužil našemu králi, zestárnul jsem, o ruku přišel ve službě, pak mě jako tuláka chytli a šup. Pobav pány, naposled. Vidíš? Támhle je mladý kníže, pro toho jsem taky dělal,“ ukázal.

Sledoval ruku. Na čestném místě spatřil mladého pána se znaky knížete. A okolo nezbytnou suitu pochlebovačů a patolízalů. Kníže se jasně nudil, zajímala ho spíš dáma sedící po jeho pravé straně. Nalevo seděl muž celý v černém, na hlavě turban, a upřeně sledoval arénu.

Otevřely se dveře. Hučení davu na tribunách zesílilo. I kníže se přestal věnovat dámě a začal sledovat dění. Na půl ucha poslouchal hovor dámy, z druhé strany s ním mluvil ten v turbanu.

„Takže lvi,“ ozval se voják. „To budeme mít brzo za sebou.“

Do arény bylo nahnáno několik lvů. Přestože nebyli v aréně poprvé, kupředu se nehrnuli a tiskli se ke stěnám. Pak se zvolna začali rozhlížet.

„Ty chcípni teď, já až za chvíli,“ zašeptal mu voják do ucha a zdravou rukou ho postrčil před sebe. Udělal několik kroků, vzápětí mu ale podjela noha na zbytku někoho, kdo tam byl před ním, a upadl do prachu.

Lvi zpozorněli a dav se rozjásal. Jedna z odvážnějších šelem se odlepila ode zdi a zamířila směrem k němu.

Rozhlédl se okolo sebe, hledal nějakou zbraň nebo cestu k útěku. Ale nikde nic. Pomalu se zvedl.

Lev se loudavě přibližoval. Tahle kořist mu neuteče, tak proč by se zbytečně namáhal. Očima si vybral místo na krku. Věděl, že páteř praskne hned. Tenhle tvor moc šancí nemá. Pomalu se rozbíhal, pak rychleji, a nakonec skočil.

Před očima mu měl proběhnout celý život. Ale paměť nefungovala.

Lev dopadl.

3.

Odrazil se od lva jako míček. Lev do něj nenarazil jako šelma, spíš jako býk, hlavou ho odrazil od sebe se vzteklým a pobouřeným zařváním. Překvapen tím, že ještě žije, se při dopadu na zem přetočil. Kousek od něj se prackami zuřivě oháněl lev a úporně se snažil vyhrabat ze sítě, která na něj dopadla.

Nějaké ruce, celé v brnění, ho uchopily a táhly pryč. Mezi něj a šelmy se postavili dva chlapi jak hory, vystrojení v železe, v jedné ruce bič, v druhé tyč s bodcem a hákem.

„Klikař jeden zasranej,“ uslyšel hlas vojáka.

Ruce v železných rukavicích ho nešetrně vlekly pryč. Ozbrojenci, co stáli před ním, pozpátku ustupovali, bodce směrem ke lvovi, který se vymanil ze sítě a teď se snažil dostat kořist, která mu utíkala. Pak jako by mu došlo, že přes železo se k masu neprokouše, obrátil svou pozornost jinam.

Vytáhli ho z arény zpátky do chodby. Teprve tam ho postavili na nohy. Zkroutili mu ruce za záda, naučenými pohyby mu připevnili řetězy. Na krk mu pod čarodějný kruh přidali další, z ocele, s kroužkem.

Na kroužek připevnili řetěz. Druhý konec řetězu si omotal jeden z ozbrojenců okolo ruky a druhou, ve které stále držel bič, mu ukázal směr.

Z arény se ozvalo zařvání a smrtelný výkřik.

Pomalu stoupali po schodech. Čím výše, tím méně byl cítit intenzivní pach hniloby a smrti vycházející ze spodních pater. Pokud měl možnost nahlédnout, měnil se s výškou i luxus vybavení místností. A více byl slyšet křik z tribun.

Pak zahnuli do úzké chodby, lehce se ohýbající ve směru k tribunám. Nakonec dveře, před kterými stáli dva lehkooděnci s překříženými halapartnami. Zde se zastavili a čekali.

Po chvíli se dveře otevřely a halapartníci připažili. Obrněnec ho postrčil před sebe na délku řetězu a sám vstoupil za ním. V místnosti byla tma. Na stěnách těžké gobelíny. Malý stolek, židličky, na stolku občerstvení. Konvice a sklenice, nedopité víno.

Polkl, když viděl to víno. V krku měl sucho a žízeň obrovskou. Automaticky vykročil směrem ke sklenicím, ale řetěz ho strhnul zpět.

Rozhrnuly se těžké závěsy naproti nim a dovnitř vniklo světlo. Vstoupily dvě chichotající se dámy a za nimi kníže. Dámy strnuly.

„No, to je smrad! To jsi ho musel nechat dovést až sem? Vypadá hrozně!“ Ústa zkřivená odporem a ručkama si mávaly před obličejem.

Kníže si stoupl přímo před něj. Ozbrojenec mu položil ruku na rameno a donutil ho pokleknout.

„Kdopak jsi?“ zeptal se kníže.

Pokrčil rameny.

„Umíš mluvit?“

Podíval se bokem za něj na stolek.

„Ci víno,“ poručil.

Kníže pozvedl v údivu obočí, a pak o krok poodstoupil dozadu.

Na záda mu dopadly tři rány bičem a srazily ho na zem. Dámy vyjekly, jedna spíš vzrušením.

„Ještě tři, ať si to pamatuje,“ poručil kníže.

Rozkaz byl splněn okamžitě.

V místnosti trochu potemnělo, jak vstoupil někdo další. Z výšky na něj hleděl obličej v turbanu.

„Tady je váš dárek, vyslanče,“ řekl kníže. „Doufám, že teď budete ústupnější při podepisování smluv mezi našimi zeměmi.“

Vyslanec lehce pokynul hlavou.

„Nechť slunce ozařuje tvé kroky, neboť tvá dobrota je nekonečná. Podepíši s tebou smlouvu o míru, neboť i můj pán, nechť světlo jeho života svítí na věky věků, si přeje mír, ovšem za předpokladu, že smlouvy, kterými se tvoje milost zavázala platit směšnou daň za ochranu, zůstanou v platnosti.“

„Ale to víte, že zůstanou. Sto dvacet volů, to nějak přežiju. Jenom mi vrtá hlavou, proč se tvá neústupnost změnila při pohledu na tuhle trosku.“

„Pokud se nepletu, je to dávný přítel mé rodiny. Vděčíme mu za hodně. On mi dopomohl k tomuto místu a bohatství.“

„Kdo to je?“ Kníže stočil pohled na vyslance.

„Jak jsem řekl, ó, pane, dávný přítel mojí rodiny.“

„Máš štěstí, že jsi vyslanec. Jiný by za tuhle odpověď dostal dvacet ran bičem.“ Kníže přivřel oči do úzkých čárek.

„Věř mi, pane, je pro nás všechny lepší, když nebudete vědět, kdo to je. A musím děkovat jenom jemu, svému pánovi, nechť světlo jeho života svítí na věky věků, že mě chrání imunita. Ovšem pamatuj si, že i vyhrožování svému vyslanci bičováním, by můj pán, nechť světlo jeho života svítí na věky věků, mohl považovat za urážku své autority a jenom tvoje mládí mi dává omluvu, že nebudu referovat o tvojí skryté výhrůžce.“

Kníže jenom mávl rukou.

„Napijeme se?“ ukázal na stolek. „Na mír mezi našimi národy.“

Přešli ke stolku a začali popíjet víno. V krku měl sucho a žízní skoro omdléval. Zasténal.

Oba na něho pohlédli, jako by ho viděli poprvé.

Pak vyslanec něco potichu řekl knížeti. Ten kývl na ozbrojence, který držel konec řetězu.

Ozbrojenec ho vyvedl ven. Když ho vedl po chodbě, bolestivě ho kopl do hýždí.

„Kvůli tobě jsem přišel o zábavu v aréně!“ řekl mu vztekle.

Rána okovanou botou byla hodně bolestivá. Rány po biči pálily a žízní skoro umíral.

Došli dolů před vstup do kolosea. Kolem parkovala řada kočárů a vozíků. Ozbrojenec neomylně zamířil k cizokrajným nosítkům, u kterých stálo několik nosičů, divně oblečené stráže a tlustý chlap v turbanu s nezbytným bičem v ruce. Ozbrojenec k němu přišel a podal mu řetěz.

„Tohle vám posílá váš pán. Máte se o něj starat jako o váženého hosta.“

„Co?“ Tlusťoch vytřeštil oči.

„Nedělej, že mi nerozumíš, stejně jste všichni přeběhlická pakáž, sloužíte proti vlastním lidem.“

„Dobrovolně jsme nešli. Vaši páni nás vyštvali,“ vztekle mu odpověděl tlusťoch. „Ale ptám se, co to má znamenat s tímhle otrokem.“

„Tak to já nevím. Kvůli vašemu pánovi jsme ho museli sebrat lvovi před chřtánem. Řekl mi, že ho máte odvést k němu a starat se o něj jako o váženého hosta.“

„To mu mám sundat ty okovy?“

„To nevím. Co mi řekli, to jsem vyřídil. A teď mě nechte jít, chci stihnout aspoň konec, když už jsem o to nejlepší přišel.“

Tlusťoch držel bezradně konec řetězu. Pak pokrčil rameny.

„Cesty osudu jsou nevyzpytatelné,“ pronesl a ukázal k nosítkům.

„Nastup si, vážený hoste, klepou se ti nohy a moc nevěřím, že bys tu cestu dokázal odejít po svých.“

V nosítkách okamžitě usnul. Nebo spíš upadl do bezvědomí. Kolébání, nervové vypětí, bolest z ran a žízeň vykonaly své.

Probudilo ho lehké poklepání na rameno. Tlusťoch držel jeden konec řetězu a poklepával mu smotaným bičem na rameno.

„Vstávejte, vážený hoste, jsme na místě.“

Vystoupil. Stáli před několikapatrovým domem. Bylo vidět, že se dozadu táhnou zahrady a menší stavení, asi ubytovny pro služebnictvo a otroky, možná konírny.

Tlusťoch zabušil na okovanou bránu, zdobenou cizokrajnými reliéfy. Otevřel mu sluha v turbanu, v pestře vyšívaném obleku, proplétaném stříbrnými a zlatými nitkami. Tlusťoch s ním hovořil mezi dveřmi. Sluha vykoukl ven, chvilku si ho prohlížel a pak štítivě převzal konec řetězu.

„Tak vstupte, vážený hoste.“ Tón nedokázal zakrýt opovržení a podezření.

Vstoupili do prostorné chodby. Sluha ho vedl na konec, kde s ním zamířil dolů, do sklepa. Zastavil se před pevnými dveřmi. Chvilku hledal klíč, pak otevřel. Zespoda se vyvalilo vlhko a teplo. Sešli po několika schodech. Byli ve sklepení. Uprostřed velká káď s vodou, ze které se kouřilo. Sluha si stoupl za něho, sundal mu pouta a vyhákl řetěz z obojku na krku. Pak ukázal ke kádi.

„Ten hadr, co máte na sobě, mi dejte. Dostanete oblečení, které vám bude víc vyhovovat.“

Narovnal se v ramenou, až to zakřupalo. Chvilku si třel zápěstí v místech, kde měl pouta. Pak se otočil na sluhu.

„To nejlepší íno a něco k ídlu,“ řekl mu povýšeně. „A dvě olky, snad si nemylíš, že se budu dlhnout sám. A laebníka a lanhojiče. A ať si oamžitě pátky, kdybych eco eště otreboval. Asný?“

Sluha poklesl v kolenou a celý se nahrbil.

„Rozumím, pane.“ Po předchozím opovržení nebylo v hlase ani památky.

Opatrně sáhl do vody. Teplota byla vynikající. Nejprve tam položil obličej a pil. Přestože se mu chuť vracela pomalu, vnímal na patře olej. Vlezl do kádě a ponořil se tam celý. Cítil, jak teplá voda začala pálit v ranách na zádech. Vynořil se a znovu se ponořil. Teplo pronikalo celým jeho tělem.

„Tak, kde je ten zasranej sluha?“ pomyslil si po chvilce, když ho to potápění přestalo bavit. „Měl jsem mu říct, aby rovnou vzal sebou karabáč, a vysvětlit mu, že když řeknu okamžitě, tak to je okamžitě.“

Dveře se otevřely. Vstoupil sluha, v ruce tác a na něm karafu plnou jasně červeného vína. Vedle druhá karafa, podle všeho s vodou. Křišťálová sklenice, lžička, sklenička s medem, drcená skořice, vanilka a jiné koření. Pak další sluha s pánví, na níž žhnulo řeřavé uhlí. Pak další s nakrájeným masem a kousky pečiva. A další s cukrovinkami. A další se sýrem a konvicí mléka. A tři lehce oděné dívky s jemnými ručníky. A další s tácem, na kterém stály misky s vonnými oleji. A další s prošívaným županem v ruce. A lazebník s nůžkami a břitvou. A ranhojič. A otrok se židlí, aby pán nestál. A další dívka, v ruce nůžtičky na nehty. A další otrok, dva kýble s vařící vodou. A další a další stáli v chodbě, protože už se nevešli.

Ukázal na víno a natáhl ruku. Okamžitě dostal plnou sklenici. Vypil ji naráz. Pak si stoupl. Dívky namočily cípy ručníků a začaly mu lehce otírat tělo. Dovedně se vyhýbaly ranám. Jemně mu vtíraly do kůže vonné oleje. Když poodstoupily, pochopil, že jsou hotové. Vystoupil z kádě a sedl si na stoličku. Lazebník okamžitě začal stříhat. Přestal jen, když se jeho zákazník napil vína nebo si pochutnal na nějakém pamlsku. Když skončil s vlasy, vrhl se na strniště. S tím byl hotov během několika minut. Pak se odporoučel. Ranhojič vetřel do ran hojivé masti. Nejhorší práce byla se stříháním nehtů na rukou. Prsty byly sice již zhojené, ale nehty rostly zkrouceně a zarůstaly do masa. Několikrát sykl bolestí a jen s velkým ovládáním dívku neudeřil.

Dívky ho znovu namazaly mastmi a dosucha vytřely nahřátými ručníky. Nakonec se oblékl do lehkých kalhot a košile, přes ramena si přehodil župan. Poprvé po několika měsících se cítil spokojeně.

Sluha mu podal zrcadlo. Chvilku se prohlížel. Vypadal zase dobře.

Odvedli ho do místnosti, která by se dala označit jako salónek. Knihovna s knihami v cizím jazyce. Stolek s nezbytným občerstvením, pohodlná pohovka. Na stolku zvonek na sluhu.

Usedl do pohovky. Žaludek se mu bouřil. Za těch několik měsíců si odvykl na tento typ jídla a pití. Hlava se mu točila.

Bezmyšlenkovitě vzal jednu z knih do ruky. Snažil se vyluštit název, ale znaky v knize mu nic neříkaly. Zazvonil na zvonek.

Zamračil se na sluhu, který okamžitě vstoupil: „Seeňte mi něco v nomálním jayce, ať tu neusnu.“

„Prosím?“ zrozpačitěl sluha.

„Si hluhej nebo blbej? Ci něco na čtení.“

„Rozumím, pane. A v jakém jazyce?“

„V tom samým, ve kteým spolu mluvíme. Máš štěstí, že nejsi můj. Ale stejně eknu tvýmu pánovi, ať takový jelito jako ty nechá tdískat tdikrát denně.“

Sluha vytřeštil oči a tvářil se vyděšeně. Jeho zrak přebíhal po knihách.

„Pane, promiňte mi mou opovážlivost, ale tyhle knihy jsou všechny v jazyce, ve kterém spolu mluvíme. Cizokrajné knihy s sebou můj pán nevozí.“

Teď vytřeštil oči zase on. Popadl jednu knihu a chvilku ji studoval. Pak mávl na sluhu.

„Tady čti,“ poručil a ukázal prstem.

„Po, poje, pojednání o nemocech lid, lidských, kteréž ouplně du, ducha jeho vy, vysilujíc,“ slabikoval sluha.

Vztekle ho odstrčil a znovu se ponořil do knihy. Nepamatoval si ani jedno písmeno, nedokázal přečíst ani jednu řádku.

Mrštil knihou proti zdi a rukou srazil víno ze stolečku.

„Vypadni!“ poručil sluhovi a unaveně si sedl do pohovky. Pak se rozbrečel.

Hostitel se vrátil pozdě v noci. Chvilku mluvil se sluhy a pak vstoupil do salónku. Zastihl ho, jak se přehrabuje v knihách.

„Nevolal jsem tě, ani nic nepotdebuju,“ vyštěkl, aniž zvedl hlavu od knih.

„Říkal mi majordom, že tě zbavili i schopnosti číst.“

Vztekle se na něj podíval.

„Vzali mi všechno. Království, paměť, vědomosti, schopnosti. Měsíce mě mučili a pak mě chtěli utopit.“ Ve vzteku se mu najednou nějak lépe mluvilo.

Hostitel se postavil před něj.

„Ty si opravdu nic nepamatuješ? Ty opravdu nevíš, kdo jsem? Po tom, co všechno jsme spolu prožili?“

Dlouho si ho prohlížel. Pak zakroutil hlavou.

„Ne, opravdu si nic nepamatuju.“

Hostitel se chápavě pousmál.

„Třeba si budeš pamatovat moji paní. Zavolám ji. Ona si na tebe pamatuje dobře. Kolikrát jsme si spolu o tobě povídali.“

Zazvonil na zvonek.

„Nějaké občerstvení. A ať to přinese moje paní,“ poručil sluhovi.

Sluha zmizel.

„Říkáš, že jsem ti pomohl?“ otočil se na hostitele. „Opravdu? Ti, co se mnou na cestě mluvili, tvrdili pravý opak. Prý jsem byl krutý vladař. Víš, nepamatuju se na to. Ani nevím, proč se to se mnou tak zvrtlo. A v poslední době jsem se nepotkal s nikým, kdo by mi to osvětlil. A upřímně, ani jsem se nějak nesnažil na sebe upozorňovat. Můžeš mi ty říct, jak se to vlastně všechno seběhlo?“

„Jo, to neví pořádně nikdo.“ Hostitel se opřel o veřeje dveří a pokračoval: „Podle všeho se proti tobě spojil tvůj bývalý vládce a král, kterému jsi vypověděl poslušnost a porazil ho v několika bitvách. Spojil se s Pandorou, jednou z největších čarodějek, co kdy svět poznal. Ta na tebe pravděpodobně seslala něco, co ukolébalo tvoji ostražitost. A pak je tu Loki. Nikdo neví, kdo to je. Malý mužík odněkud z Chánovy země. Tvrdí, že je bůh ze severu, ale je to určitě člověk. Ten to musel vymyslet. Je šíleně prohnaný. To je základní trojice. Hned, jak tě zajali, vtrhnul král se svými vojsky do tvého bývalého království. A s ním i jeho pomocníci Jakub a Tomáš. Ti, o kterých sis myslel, že jsou tví přátelé, a měli ti přijít na pomoc. No, a šlechta, kterou jsi zapudil, ta měla stále spojence v tvé bývalé zemi. A lid tě v lásce neměl. Ten ale nemá v lásce nikoho. Ale tebe nenáviděl obzvlášť.“

„Copak jsem vážně byl tak krutý? Skutečně mě všichni nenáviděli?“

„Všichni. Byl jsi stvůra. Vraždil jsi a zabíjel a nebral jsi ohledy na nikoho.“

Vstal a rozčileně se na něj obořil.

„Jak na nikoho?! A co ty? Žiješ si v bohatství a to, jak jsi říkal, jenom kvůli mně. Kde jsi byl, když mě mučili? Když jsem trpěl? Jsi krysa jako ostatní, kteří mě nechali na holičkách.“

Kdosi vstoupil. Oba se podívali ke dveřím. Stála tam krásná vysoká žena, oblečená podle východního vkusu, černé vlasy vyčesané do vysokého uzlu. V ruce nesla křišťálový tác se sladkostmi a sušeným ovocem.

Vzhlédla od tácu a s příjemným úsměvem se podívala na hostitele.

„Jsem zde, jak jsi poručil, můj pane.“ Pak se podívala na hosta. Vytřeštila oči a s výkřikem upustila tác, který se rozbil o podlahu na tisíc kusů.

Pomalu ustupovala ke dveřím, ruce si tiskla ke spánku a stále sledovala hosta vyděšeným pohledem. Pak se podívala na manžela.

„Vypadá, vypadá, vypadá jako…,“ koktala.

„On nevypadá jako. To je on!“ potvrdil jí hostitel.

„Ale proč? Co, co dělá tady, v našem domě?“

„Je to můj otrok. Dostal jsem ho od knížete.“

„A proč je tady? V tom obleku? Jak jsi mohl? Po tom všem, co nám udělal? Vrah našich dětí…,“ vyrážela ze sebe.

Stál jako zkamenělý. Jeho hostitel se na něj otočil.

„Ptal ses, proč jsem ti nepomohl, když jsi mi zařídil majetek. Tak já ti to povím. Byl jsem obyčejný učenec na tvém dvoře. Měl jsem rodinu, děti. A ty jsi naše děti potřeboval ke svému kouzlu. Dva chlapci. Nebylo jim ani deset. A protože jsi věděl, že tě budeme nenávidět, dal jsi nás uvěznit. Používal jsi náš bol a naši nenávist ke svým kouzlům. Mučil jsi nás. Podařilo se nám utéct. Neptej se, co musela moje paní udělat, aby nás dozorci pustili. A já to musel sledovat. Všechen majetek. O všechno jsi nás připravil. Nakonec jsme se dali do služeb Šáhovi, nechť světlo jeho života svítí na věky věků, a ten na nás shlédl svou milostivou tváří. Dal nám možnost pracovat v jeho službách a za věrnost nás ocenil výnosným úřadem. To je ta tvoje pomoc!“

Mávl rukou. „Tak vidíš, peníze už máš a dětí si naděláte…“

Vyslanec se rozpřáhl a praštil ho pěstí do obličeje, až přepadl přes pohovku, před kterou stál. Zamotal se do županu, když se pokoušel vstát. Uslyšel zvonek a dveře se okamžitě otevřely.

„Na řetěz a mezi otroky,“ uslyšel hostitelův hlas.

Silné ruce ho popadly. Byly to silné ruce hlídačů otroků, museli stát za dveřmi. Postavili ho před hostitele.

„Nezabiju tě,“ řekl mu hostitel. „Budu tě trápit. Pomalu, abych si užil každý den své pomsty.“ Pokynul dozorcům. Když míjeli dveře, pohlédl na paní domu. V očích měla slzy a ve tváři bezbřehou nenávist.

„Místo oblečení mu dejte jen roušku okolo pasu. A to oblečení spalte, nevzal bych na sebe nic, co měla na sobě tahle stvůra, byť jen na chvíli,“ uslyšel vzdalující se hlas.

4.

První noc ho hodili do sklepa. Řetěz mu žádný nedali, stačil kruh, podle kterého každý poznal, že se jedná o otroka. Hlídky by ho našly během několika hodin. Kromě obojku na krku měl ještě stále ten čarodějný a dva náramky. Bylo tam vlhko a zima. Celou noc se klepal a přemýšlel o sebevraždě. Ale nenašel odvahu. Ráno ho odvedli rovnou na pole. Dostal motyku a okopával ztvrdlou zem. Ostatní otroci ho po očku pozorovali. K jídlu byla v poledne kaše, trochu omaštěná. Mezi otroky chodily otrokyně a nosily vodu.

K němu přišla také jedna. Podávala mu hrnek s vodou, a když pil, zašeptala:

„Děkuju ti, že jsi mě nebil.“

Podíval se na ni pozorněji. Byla to ta, co mu stříhala nehty.

„Viděla jsem, že tě to bolí,“ pokračovala, „a ruka ti několikrát zacukala. Ale udržel ses. Jsi dobrý chlap.“ A odběhla k dalšímu. Sledoval ji pohledem, dokud neslyšel zapráskání biče.

Den se pomalu chýlil ke konci. Ruce měl oteklé a hlava ho bolela. Všechno se mu motalo, a když se vraceli, pletly se mu nohy. V domku pro otroky bylo dusno, ale aspoň byla na zemi sláma a nějaké hadry. Padl na první místo, které uviděl.

„Žrádlo!“ ozvalo se zvenku.

Všichni vyběhli ven ke stolům a  lavicím.

„Ty nepůjdeš?“ kopl do něj někdo.

Zvedl hlavu. Uviděl dozorce, jak se sklání s bičem.

„Ne, pane, promiňte. Je mi zle, nepozřel bych ani sousto.“

Odpověď dozorce uspokojila.

„Včera ses přežral, co? Ty prase! A dneska je ti blbě,“ zabručel a kolébavou chůzí odcházel.

Usnul horečnatým spánkem. Probudil ho dotek na rameni. Otevřel oči.

Nad ním se skláněla paní domu.

„Můj manžel tě chce nechat žít, ale já s ním v tomto případě nesouhlasím. Zabiju tě při první příležitosti,“ zašeptala a odešla. Zůstala po ní jen těžká, mámivá vůně.

Znovu usnul.

Probudilo ho lehké zatřesení. Byla už tma, jenom knot lampy osvětloval temnotu. Nad ním se sklánělo několik otroků.

„Kdo jsi? Jak se jmenuješ?“ zeptal se jeden.

„Jmenuju se Ahonik. A jsem otrok asi jako vy.“

„Ahonik. Divný jméno. Jak ses stal otrokem?“

„To je na dlouhý povídání.“

„Času je dost.“

„Není mi dobře. Vyhodili mě z lodi a rybáři, co mě objevili, mě prodali do otroctví.“

„A to nemáš nikoho, kdo by tě vykoupil?“

„Ztratil jsem částečně paměť, tak nevím, jestli jsem měl vůbec nějaké přátele nebo příbuzné.“

„To by sis měl brzo vzpomenout. Vypadá to, že tě Magdaléna nemá moc v lásce.“

„Nevím, kdo je Magdaléna.“

„Aha. Je to paní domu. Její muž je učenec a jenom studuje a ona to tu všechno řídí. Není zlá, ale když jí někdo nesedne, dokáže hodně ublížit.“

„Tak to já jsem si jistej, že jsem jí nesedl.“ Trpce se usmál.

„Včera jsme tě sem nesli v nosítkách. Zajímalo by mě proč.“

„Spletli si mě s někým. A teď je štve, že za mě zaplatili. Přitom jim asi nebudu moc užitečnej.“

„Tak to máš blbý. Jseš nemocnej?“

„Myslím si, že ne. Mám spíš dojem, že toho na mě bylo poslední dobou nějak moc,“ trpce se usmál.

„Leží se ti dobře?“

„Jo, leží.“

„A netáhne na tebe?“

„Ne, je tu příjemně.“

„To ti věřím. Tak odsud vypadni. Tohle je totiž moje místo.“

Vytřeštil oči na ostatní otroky. Ten, co mluvil, vypadal dost surově.

„Nemohl bych tady? Pro jednou…“

„Nemohl. Tvoje místo je u dveří.“

Vstal a zamotaly se mu nohy. Někdo do něj kopl, nebo spíš nohou ho posunul žádaným směrem. Přeběhl ke dveřím a spadl na zem. Místo bylo studené a páchlo močí. Nikde žádná sláma.

Sedl si na zem a zády se opřel o zeď. Kolena si přitáhl k bradě a objal je rukama. Byla mu zima.

Ostatní otroci se uložili ke spánku. Někdo sfouknul lampičku. Ozvalo se chrápání.

Sám začal usínat, byl to spíš polospánek.

Probudil ho dotyk. Cuknul sebou.

„Pst!“ uslyšel neznámý hlas.

„Co se děje?“ zašeptal.

„Odsuň se na druhou stranu dveří. Tolik tam netáhne a do tohohle rohu choděj chlapi chcát. Dal jsem ti tam trochu slámy.“

„Děkuju. Jak se jmenuješ?“

„Matěj. Ale nehlas se ke mně. Nechci mít problémy.“

Přesunul se tam, kam mu Matěj poradil. Bylo tam o poznání tepleji a na zemi sláma.

Znovu se opřel zády o stěnu a za chvilku usnul.

Probudil se o něco později. Do nosu ho udeřila těžká vůně. Uslyšel šustění bosých nohou a pak smrtelné zachroptění. Ale děsivě tiché. A opět ta těžká vůně. Cvaknutí dveří.

„Slyšels to?“ zašeptal Matěj. Musel ležet vedle něj.

„Neslyšel. A ty jsi taky nic neslyšel.“

Chvilku bylo ticho.

„Musí tě hodně nenávidět. Co jsi jí provedl tak hrozného?“

„Neptej se. Stejně bys mi to nevěřil. Dělej, že spíš, a ráno se tvař překvapeně. Jinak ti jde o život.“

Matěj mlčel.

Přestože měl nervy napjaté k prasknutí, k ránu se mu podařilo usnout.

Když se rozednilo, vešel dovnitř dozorce a začal otroky vyhánět. Ti se s kletbami zvedali a vycházeli ven. Prohlídnul si Matěje. Vyšší, hubený, spíš šlachovitý než vychrtlý.

Živější oči. Jinak jako všichni otroci.

Podíval se směrem, kde v noci uslyšel zachroptění. Ležel tam otrok, co ho vyhnal ze svého místa. Vypadal, jako by spal. Jenom malá kapička krve v koutku úst a zvláštní strnulost ukazovaly, že něco není v pořádku.

Vyšel ven. Venku byly lavice a dlouhé stoly. Na stole misky. Počkal, až se usadí ostatní. Nechtěl opakovat chybu ze včerejška a porušit hierarchii, která tu panovala, i když mu zachránila život. Místa zbyla volná dvě. Úplně první a úplně poslední. Bylo mu jasné, že první dostává první jídlo a má víc času na snědení než ten na konci. První místo není pro nováčky.

Sedl si až dozadu. Otroků bylo asi padesát.

Matěj seděl u jiného stolu. Spíš vzadu. Vpředu ostatní nechávali místo takovým typům, se kterými se nevyplatilo dávat se do křížku. Vypadali nervózně a pokukovali po dveřích.

Mezitím přišlo několik otrokyň a do misek nalévalo kaši. Ta, co mu stříhala nehty, byla u jeho stolu. Když přišla až k němu, nalila mu o poznání víc kaše.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se.

Neodpověděla.

„Jak se jmenuje?“ otočil se na vedle sedícího.

Ten mlčel a koukal do své misky.

„Aby ses neposral,“ zamumlal nasupeně.

Ten se rozhlédl, a když neviděl dozorce, poučil ho: „Za mluvení při jídle je pět ran bičem.“

Sklonil se nad jídlo. Připadal si hloupě. Pak se přemohl a zašeptal: „Promiň.“

Dozorci zmizeli. Bylo vidět, že to otroky překvapilo a znepokojilo. Pak se najednou vyrojili ze dveří. Zároveň s nimi přišly stráže. Dozorci si stoupli tak, aby stáli otrokům za zády.

„Vstát!“ zařval někdo.

Všichni se poslušně zvedli. Ozvalo se zasvištění bičů a zasténání těch několika, co včas neodložili nedojedené jídlo. Otrokyně rychle přiběhly a začaly házet misky do kýblů, které měly s sebou. Když odešly, stráže vstoupily do domku otroků. Za chvilku se vrátily, za ruce a nohy vlekly bezvládné tělo. Hodily ho na stůl, na místo, kde večer před tím asi seděl. Všichni zašuměli údivem a překvapením.

Velitel stráží si stoupl před stůl, na kterém leželo tělo, doširoka se rozkročil a rozkřičel se.

„Vy hovna! Vy slepičí lejna! Vy jste jen to, co vypadlo prasatům od rypáku! Dneska ráno jsem vstal se zasranou náladou a jenom jsem litoval toho, kdo mi vstoupí do cesty, abych si na něm mohl zchladit žáhu! A měl jsem štěstí! Dali jste mi záminku nechat vás mlátit tak dlouho, až vám střeva polezou prdelí a mozek vám bude stříkat ušima! Jenom se modlím, aby se nenašel někdo, kdo by mi mohl říct, co se tady stalo a vysvětlit, kdo má tady ten pytel hoven, co tu leží na stole, na svědomí! A nedej bože, aby se přiznal viník! To bych musel odložit vyšetřování vás všech a počkat, jak rozhodne pán! Já teď budu, vy hovnožrouti zasraní, chvilku přemejšlet, jak vás začnu trestat, a vy si zatím rozmyslete, jestli mi to nepřekazíte nějakým vysvětlením!“

Kývl na jednoho ze strážných a nechal si donést stoličku. Sedl si na ni a s brunátnou tváří sledoval otroky.

Nic se nedělo. Stáli v horku, jen občas nějaký dozorce prásknul bičem.

Za chvilku přišel ranhojič a ohledal tělo. Jenom kývl na velitele a ten se ještě víc zachmuřil.

Slunce pálilo a všichni se hodně potili. Začínali mít žízeň.

Po chvíli přišel vyslanec se svojí paní. Ta se usmívala, ale jen do chvíle, než uviděla tělo. Trhla sebou a očima hledala mezi otroky. Když našla tvář, kterou hledala, obličej se jí zkřivil vzteky.

Vyslanec chvilku mluvil s velitelem stráží.

„Dobrá!“ zařval velitel a vstal. „Jak chcete! Každej dostane pro začátek deset ran, ti, co leželi vedle tý mrtvoly, padesát! A tři dny bez jídla!“

Mezi otroky zašumělo. Ten, co stál vedle prázdného místa, zavolal.

„Ten novej! Měl s ním spor!“

Všichni ztichli a otočili se na něj. Dozorci ho popadli a vlekli před velitele. Tam ho srazili na zem a hlavu mu zabořili do hlíny.

„Než tě nechám ubičovat, nechceš mi něco říct?“ uslyšel posměšný hlas.

Zvedl hlavu. Velitel si ho prohlížel škodolibě, vyslanec překvapeně. Jeho paní s vítězným úšklebkem.

Najednou mu to bylo všechno jedno.

„Pane veliteli, neměl jsem s tímto mužem spor. Jen jsem nevěděl, že ležím na jeho místě. Když mě upozornil, odešel jsem jinam. Neznal jsem toho otroka a nikdy jsem ho předtím neviděl. A navíc, neměl bych ho jak zabít. Byl zabit něčím ostrým a dlouhým. Něco jako je jehlice, kterou nosí naše paní ve vlasech.“ Pohlédl na ni. Pak překvapeně pronesl. „Vlastně, dneska ji tam nemá.“

Velitel vytřeštil oči překvapením. Pak se zvedl tak prudce, až překotil židli, na níž seděl, a vytáhl meč.

„Ty se opovažuješ obvinit naši paní?“ zařval a rozpřáhl se.

Podíval se jí do očí. Věděl, že vyhrála, ale byl spokojen, že nebude umírat dlouho.

Velitel máchl rukou.

„Stop!“

Meč se zastavil několik centimetrů nad jeho hlavou. Velitel nevěřícně zíral na vyslance, který měl zvednutou ruku.

„Stůj,“ opakoval vyslanec klidněji.

„Tento otrok nikoho neobvinil. Jenom se hájí. Je pravda, že mi moje paní řekla, že včera při procházce zahradou ztratila jehlici do vlasů. Musel ji někdo najít a použít pro vyřešení sporů. Ale proto nebudeme zabíjet tohoto otroka, který se nám může ještě hodit.“ Otočil se ke své paní. „Nemám pravdu, drahá?!“ pronesl o poznání tvrdším hlasem.

Jenom sevřela rty a kývla.

„A teď už jsme marnili dost času. Přichystejte naše velká nosítka, chci se s paní podívat za město. A tohohle nového dejte k těm nosítkům na místo toho mrtvého. Chci ho mít na očích.“ Ještě jednou pohlédl na mrtvolu a odešel. Jeho paní ho následovala a ani se neohlédla.

Podíval se na velitele. Stál nad ním rozkročen, meč stále v ruce několik centimetrů nad jeho hlavou. Vypadal jako někdo, komu to pořád nedošlo. Pak, jako by se probudil, zatřepal hlavou a zařval na dozorce.

„Slyšeli jste pána, vy hovada tlustý, tak se hejbejte, nebo vám ty vaše líný zadky nakopu tak, že budu mít boty plný vašich hoven.“

Ozvalo se práskání bičů a řev dozorců. Všude byl zmatek. Jeho někdo popadl a táhnul ven. Dotáhli ho ke stájím, kde byly kočáry, vozíky a několik nosítek. Vzali ta největší a spěchali s nimi před dům.

Venku stál tlusťoch, který ho přivedl. Všichni si stoupli k tyčím nosítek, u každé tyče tři lidi, jen on stál a nevěděl kam. Tlusťoch zakroutil hlavou.

„Kde je Dog?!“ zařval.

„Mrtvej,“ odpověděl jeden z otroků.

„Cooo?! A koho nám dali místo něho?!“

Otroci jenom ukázali bradou.

Tlusťoch se na něj podíval a jen zavrávoral.

„Tady se někdo musel zbláznit. Tahle troska neuběhne ani deset metrů. Navíc určitě nikdy nenosil nosítka. Na to se musí měsíce cvičit. Kdo to nařídil?“

„Pán,“ zahuhlali otroci.

Tlusťoch ztuhnul.

„No, pán je rozumný a velice chytrý. Určitě ví, co dělá. Když nařídil, že tenhle, tak teda poběží jako chrt, i kdybych z něj měl vytřískat duši. Neříkal ještě pán, kam půjdeme?“

„Říkal, že za město.“

„Za město? V nosítkách? Určitě říkal v nosítkách? Neříkal v kočáře?“

„Ne, říkal v nosítkách.“

„Tak to se poserem, to bude cesta do pekla. To je snad za trest,“ zaúpěl tlusťoch a sedl si na tyč nosítek, která se ohnula pod jeho vahou. „Tak to bude moje smrt,“ bědoval.

Za chvilku vyslanec s paní vyšli z domu. Tlusťoch k nim běžel v uctivém předklonu. Chvilku s nimi rozmlouval a ukazoval na něj. Vyslanec jen pokrčil rameny a s úsměvem nastoupil do nosítek. Jeho paní naproti němu.

Pokynul rukou. Otroci zvedli nosítka a vyrazili. Tlusťoch šel před nimi, práskal bičem a řval na lidi, kteří neuhnuli z cesty.

Stál u zadní tyče jako poslední. Paní seděla tak, že ho mohla pozorovat. A pozorovala.

Držel se tyče, ale byl spíš na obtíž. Nosiči byli sehraní, šli stejným krokem, ale tak, aby nosítka sebou moc neházela. On z toho rytmu vypadával. Navíc mu za chvilku začala dřevěnět ruka a tlusté dřevo mu klouzalo v dlaních.

Několikrát zakopnul. Jazyk se mu lepil na patro a pot mu smáčel záda. Začalo se mu zatmívat před očima.

Asi po hodině pán nechal zastavit. Nebyli ještě ani za městem.

„Koukám, že dneska vám to nějak nejde!“ rozkřikl se na tlusťocha. „Zkazili jste mně a mojí paní hezký den. Pokud to nezvládáš, najdu si jinýho velitele nosítek a ty jdeš zpátky mezi tu chátru.“

Tlusťoch sebou praštil o zem, až se mu turban skoulel z hlavy.

„Milost, pane! Napravím to. Neposílejte mě zpátky,“ kňoural.

„Jedeme domů. A těm lemplům tady dneska polovinu jídla. Jsou asi moc přežraní.“

Otroci zašuměli vzteky a zlostně se na Ahonika podívali. Vyslanci zacukalo v koutcích.

„Jedeme domů. Přešla mě nálada na cestu.“

Cesta zpátky byla ještě horší. Tlusťoch několikrát nechal nosítka předběhnout před sebe a přetáhl ho po zádech bičem. Když viděl, že paní jeho práci schvaluje, dělal to častěji a častěji.

Když dorazili k domu, zhroutil se bolestí a vyčerpáním.

„Tak co? Není to přece jenom lepší než rychlá smrt?“ uslyšel vyslancův hlas.

Poprvé ji slyšel se zasmát. A nebylo mu z toho smíchu dobře.

Odnesli ho do domu pro otroky. Tam ho hodili na slámu.

Jeden se nad ním sklonil.

„Kvůli tobě máme polovinu jídla. Za to nám tu svoji půlku necháš. A večer si to s tebou vyřídíme.“

Rány po biči pálily jako oheň. Klouby nemohl ohnout a do svalů ho chytaly křeče.

„A ty myslíš, že to pomůže?“ zasténal.

„Nepomůže, ale uklidní.“

„Zejtra budu ještě slabší a neujdu ani polovinu toho, co dneska.“

Vešel tlusťoch.

„Ty hromado hnoje! Nejradši bych tě zabil.“

„Udělej to. Bude to pro mě vysvobození.“

„To nemůžu. Pán si mě zavolal a rozkázal mi, že nesmíš chcípnout.“

Ležel na špinavé slámě a snažil se uvolnit křečí zkroucené svaly.

„Tak mě zbijte. Tak, abych nemohl chodit. Jenom tak si nás zejtra nevytáhne na procházku.“

Rozhostilo se překvapené ticho.

„Ty chceš po nás, abychom tě sami zbili?“ zeptal se jeden z otroků.

„A co mám dělat? On a jeho paní si na mě zasedli. Když budu moct chodit, bude zejtra další cesta za město. A odnesete to i vy.“

Chvilku bylo ticho. Někdo donesl jídlo.

„Máte dostat prý jen půlku. Rozkázal to pán,“ uslyšel známý hlas.

Zvedl hlavu. Byla to stříhačka nehtů. Soucitně na něho koukala.

Jediný tvor, který ho opravdu litoval.

Přes bolest se mu podařilo se trochu pousmát.

„Jak ti říkají?“ zeptal se.

„Říkají mi Ta z kuchyně.“

„Myslím, jaký jméno ti dali rodiče.“

„Nevím. Narodila jsem se jako otrokyně a otrokům se jména moc nedávají.“

„Ani sama sis nedala nějaký jméno? Určitě tě to muselo napadnout.“

Začervenala se a začala nalévat jídlo do misek.

Tlusťoch ji sledoval a pak si sedl k lavici.

„Jestli budu muset zpátky…,“ zahořekoval. „A znova jíst tyhle blafy. To se radši oběsím v konírně.“

„Uděláme to tak, jak řekl on,“ řekl jeden z otroků a zvedl se. „Jdu pro nějaký klacky. Musíme ho zmlátit tak, abychom ho nezabili.“

„A co když se na to přijde?“ začal jiný otrok opatrně.

„Na co jako?“

„No, na co. Rvačka mezi otroky. Víš přece, co jsou za to za tresty.“

„Máš pravdu. Potrestají nás, že jsme ho zbili,“ vyděsil se další.

„Musel by nás prásknout. A to on přeci neudělá, že ne?“ První otrok se na něj otočil a nebezpečně se na něj usmál.

„Nebyl by lepší úraz?“ nadhodil jim opatrně.

„Dobrej nápad. Vytáhneme tě na střechu a shodíme dolů,“ přidal se další otrok s rozpláclým nosem.

„To bych mohl umřít. A to přece nesmím,“ podíval se poplašeně na tlusťocha.

„To je pravda,“ souhlasil tlusťoch. „Ztřískejte ho klackama a pak ho hodíme do stáje.“

„Proč do stáje?“

„Řekneme, že ho pokopal kůň.“

„No, ty jsi hlava, Nate,“ otočili se všichni na tlusťocha. „To je opravdu dobrej nápad. Zmlátíme ho a hodíme do stáje.“

„Ale nebudeme ho mlátit klackama, to jsou jiný modřiny než kopance od koně. Musíme ho pořádně zkopat,“ radil ten opatrnější otrok.

„A vykopnout pár zubů, aby měl hubu od krve, na pána to určitě zabere,“ přidal se ten s rozpláclým nosem.

Začali se zvedat a obklopili ho. Zavřel oči a čekal první ránu.

„Možná by to nebylo potřeba ho mlátit,“ uslyšel hlas Té z kuchyně.

Otevřel oči, ale viděl jen hradbu nohou u svého obličeje.

„Jak to myslíš?“ ptal se tlusťoch.

„V rohu zahrady na plotě roste psí víno. Když se kuličky rozdrtí a natřou na tělo, kůže zmodrá, že to vypadá jako modřina. V kuchyni máme nějaký koření. Můžu z toho udělat něco, po čem bude mít horečku.“

„To se mi líbí víc ho zmlátit.“ Jeden z otroků ho lehce kopl do břicha…

„Moment.“ Lavice zapraskala, jak se tlusťoch zvedl. „To vůbec není špatnej nápad. Získáme čas, aby zesílil, ale hlavně, aby se naučil nosit nosítka.“

Neochotně se rozestupovali.

"Vezměte ho a odneste,“ poroučel tlusťoch.

„A kam?“

„No, hádej. Do stájí.“

„Nebylo by lepší zítra?“

„To je pravda. Zítra ráno. Večer by chyběl.“ Tlusťoch si koncem biče posunul turban. „A teď se jdeme někam zašít a sehnat něco k jídlu, než si dozorci všimnou, že jsme už zpátky.“

„Tak pojďte přece jenom do stájí. Je tam smrad a mouchy. Tam nikdo moc nepřijde.“

„Dobrej nápad. Jeho vezmeme s sebou, prozradil by nás, kdyby ho tu našli.“

Opatrně vykoukli ven, a když nezahlídli žádného z dozorců, vzali Nika pod ramena a dovlekli ho do stájí.

Ve stájích se každý pro jistotu chytil nějakého nástroje a jeden hlídal. Ahonika pohodili dozadu ke hnoji a sami hráli drápky. Po nějaké době se dovnitř vplížila Ta z kuchyně a donesla bobule psího vína a nějaké koření. Tajně mu podstrčila jablko.

Odpoledne přišel tlusťoch a donutil ho vstát. Zároveň ho s ostatními začali učit, jak nosit nosítka, aby si ulehčili práci.

Zjistil, že práskání biče není jen na rozhánění davu. Tlusťoch byl vpředu a podle práskání biče dával znamení, kde jít opatrně, kde zpomalit, kdy se prohodit, aby ruce tolik nebolely.

Večer už rozeznal několik povelů. Když uslyšeli ostatní otroky, vrátili se mezi ně. Bylo ještě světlo, tak ti, co neměli už žádnou práci, byli většinou venku. Už mohl chodit docela dobře, jenom nohy bolely. Jeden z otroků byl bývalý gladiátor a za jablko mu je namasíroval.

Večeře byla už skoro potmě. Měli dostat půlku, ale nikdo to nekontroloval a jídla bylo dost.

Někteří si šli lehnout, jiní zůstali venku. Sedl si před nějaký strom a pozoroval hvězdy.

Někdo si sedl vedle. Matěj.

„Už se mě nebojíš?“ zeptal se.

„O to tady nešlo. Jakmile se sfoukne poslední lampa, musí být všichni otroci na svých místech a nesměj ani špitnout. Stejně tak u jídla, při práci na zahradě, vlastně všude. Jenom takhle večer máme chvilku.“

„Hmmm. To je drsný.“

„Není to tak hrozný. Zažil jsem horší.“

„Jsi otrok od narození?“

„Ne. Od desíti let. Táta byl rybář, a když ryby nebraly, zadlužil se, abychom neumřeli hlady. No, a když neměl na splácení, musel začít prodávat. A deset je nejlepší věk na prodej.“

„A kolik je ti teď?“

„Jo, tak to nevím. Koho zajímá otrokův věk?“

„Nepřemejšlel jsi někdy o útěku?“

„Blázníš? Chytli by mě za chvíli. Ubičovali by mě na náměstí, pro výstrahu ostatním. Tady to není tak zlý. Jídlo dvakrát i třikrát denně, každej rok nová bederní páska. Jsou otroci, co chodí nazí.“

„Ty opravdu nemáš nějaký sen?“

„Sen? Jaký sen?“

„No, třeba kdybys nebyl otrok.“

Matěj chvíli mlčel a upíral oči do prázdna. „Sen?“ promluvil po chvíli. „Mám sen. Mít někde u moře domek. A člun a síť. A ženu a děti. A nemuset je nikdy prodat.“

Chvíli bylo ticho.

„A tvůj sen je jaký?“ zeptal se Matěj.

Sevřel rty a cítil, jak se mu krev hrne do obličeje. „Hm. Stát se králem. Mít vlastní království. Pobít všechny nepřátele a vymlátit jejich rodiny. A zabít přátele mých nepřátel. Jednoho po druhým. Vychutnávat si jejich smrt. To je můj sen,“ zasyčel.

Matěj se na něj otočil a vyděšeně si ho prohlížel.

„Tak to můj sen je mnohem krásnější,“ pronesl po chvíli.

5.

Seděli takhle ještě chvíli. Pak se ozval zvučný kovový tón a to bylo znamení, že mají jít do domu. Dozorci je spočítali a sfoukli všechny lampy kromě jedné. Místo po mrtvém bylo volné. Chvilku přemýšlel, že by si tam ustlal, ale nechtěl provokovat osud a otroky. Lehl si na svoje místo. Stejně už si tam nanosil trochu slámy ze stáje a měl vedle Matěje větší klid. Po chvíli jeden z otroků sfouknul lampu a šlo se spát.

Usnul tvrdým spánkem a probudilo ho až drcnutí nohou od dozorce. Byla snídaně.

Po ní řekl tlusťoch, že pán se chce zase projet za město v nosítkách. Vyrazili do stájí. Potřel se šťávou z kuliček a zamazal se hnojem. Už ráno si nasypal do kaše koření a cítil, jak s ním horečka lomcuje. Pro jistotu si nechal dát pár ran a zamazal se krví. Tlusťoch vše zkontroloval a poslal pro dozorce a náhradníka.

Dozorce se ani nepodíval a nechal ho odnést do domu pro otroky. Pak bylo chvíli ticho. Rozhodl se dohnat spánkový dluh a začal usínat. Probudil ho rámus venku. Vstoupili nosiči a vypadali vyplašeně.

„Pán tě chce vidět,“ zašeptali a vynesli ho ven. Dělal, že je částečně v bezvědomí.

Hodili ho na zem před dům. Stáli tam dva dozorci, tlusťoch, nosiči a vyslanec se ženou.

Tlusťoch se klepal, vyslanec se nedůvěřivě usmíval a paní vypadala vztekle.

Vyslanec do něj strčil nohou.

„Vypadá hrozně. Tohle že udělal grošák?“

„Ano, pane. Sám víte, tyhle koně z východu mají divokou krev. Neměl se přibližovat, ale on si nedal říct,“ mluvili otroci o překot.

„Hmmm. No, dobrá. Ty rány vypadají jako od klacku. Hmm. Dejme tomu…“

Paní se nad ním sklonila.

„Zavolejte ranhojiče.“

Tlusťoch obrátil oči v sloup a rozklepal se ještě víc.

„Ale drahá,“ obrátil se na ni vyslanec, „ranhojiče na mizerného otroka?“

„Chci, aby ho prohlídnul.“

„Pokud je to tvoje přání, zavolejte ranhojiče.“

„Pít,“ zasténal a pootevřel oči.

Někdo mu podal trochu vody. Vyslanec se sehnul a zeptal se.

„Kdo ti to udělal?“

Chvilku mlčel. Pak zašeptal.

„Kůň. Grošák.“

„A v který kóji je grošák?“

Všichni ztuhli.

„Ptám se: v který kóji je grošák?!“

„Pane, když se dostanete pod koně, nepočítáte kóje,“ odpověděl.

Velvyslanec vítězoslavně vstal.

„Ale určitě to byla třetí,“ ozvalo se od země. Vztekle se tam podíval.

„Hoďte ho zpátky!“ poručil.

„A ranhojič?“

„Na co ranhojič? Má horečku a smrdí hnojem. To pozná i slepej. Pokud chcípne, byla to vůle boží. Jdeme, drahá.“

„Pane, nosítka jsou připravená.“

„Nechci nosítka. Přistavte mi kočár. Jedeme do města, navštívíme barona z Horní Dolní, sakra, kde je ceremoniář, aby mi řekl, jak se vlastně ten baron jmenuje a odkud je, ať neuděláme nějaké faux-pas jako minule.“

Odešli. Tlusťoch se sesunul na lavici a sundal si turban. Hlava se mu leskla potem.

„V pořádku. To vyřídím.“ Pokynul dozorcům a ti šli na pole a zahrady švihat bičem.

„Mám ještě ležet?“ zeptal se.

„Radši jo. Dneska se válej, ale zejtra se pokusíš odkulhat do stáje. Vy dva ho hoďte do domu. Vy,“ ukázal na další otroky, „Připravte ten zatracenej kočár. A vy běžte uklízet ke koním a ty mi skoč pro něco do kuchyně. Hrůzou se mi roztáhnul žaludek, a jestli něco nesním, tak se brzo zblázním.“

Hodili ho na seno a on přemýšlel o tom, jak málo někdy stačí ke štěstí. V poledne ho vzbudila Ta z kuchyně a donesla mu misku.

„Maso?“ zavolal překvapeně.

„Pst. Ať mě neprozradíš.“

Chytil ji do náruče. Vysmekla se mu.

„Nech si to. Žádný důvěrnosti. Kdyby nás chytli, to by bylo bití.“

„Bili tě často?“

„Kvůli tomuhle ne. Nikdy mě nechytli.“

„Neboj se. Sem nikdo nepřijde.“ Chytil ji za ruku.

„Ale, ale. Jsi tu třetí den a myslíš, že víš, jak to tady chodí.“

„To ne. Ale ty bys nepřišla, kdybys nevěděla, že je tady bezpečno.“

„Panáček je nějakej chytrej, ale zástěrka se mu tam dole zvedá,“ zasmála se.

Přitáhl si ji a chytil ji znovu do náruče. Už se mu nesnažila vysmeknout.

„Chtěl bych se ti nějak odvděčit. Za to, co jsi pro mě všechno udělala.“

„Tak si dávej pozor. Nechci, aby se mi narodil malej otrok.“ Přitulila se k němu.

Večer se přibelhal ke stromu. Matěj tam už seděl.

„Na to, jak tě pokopal kůň, se ti divně klepou nohy.“ Podíval se na něj.

„Copak ty víš, jak kopou koně?“ zasmál se.

„Dej si pozor. Máš tu konkurenci. Toho vysokého, jak hraje drápky, a támhle toho, jak je samá jizva.“

„Toho už jsem si všimnul, že je tu hodně chlapů zjizvených. Od čeho to mají?“

„Od tancování.“

„Od tancování?“

„To sem dotáhli kdysi nějací otroci odjinud. Tancuješ proti druhýmu. Kopeš ho nohama a biješ rukama. Ale jenom lehce. Náznakově. Ale pak se to zvrhlo. Dneska si ti drsnější přivazují mezi prsty střepy. A od toho jsou ty jizvy. Kdo víc krvácí, prohrál.“

„Zajímavá hra.“

„No, pokud tě on vyzve, tak ti to moc zajímavý připadat nebude. Patří k těm nejlepším.“

„Tak odmítnu.“

„Jsou věci, který tady nemůžeš odmítnout. Tohle je jedna z nich.“

„A co mi udělají?“

„Chm. Nic. Ale začne si tě všímat určitá sorta otroků. Je tady takový nepsaný právo, že pokud by si začali všímat zadku někoho, kdo o to nestojí, tak dostanou přes držku. Ale pokud se někdo takhle vyčlení z kolektivu…“ nechal větu nedokončenou.

Bylo ticho.

„Na co myslíš?“ zeptal se po chvíli Matěj.

„Přemýšlím, co je pro mě lepší.“

Noc proběhla v klidu. Ráno po snídani se přibelhal do stájí. Tlusťoch už tam byl. Cvičili nošení. Šlo to rychle, naučil se přehmátnout, vyměnit, prohodit. Poradili mu, jak klást chodidla, aby se nevysiloval a aby nehoupal s nosítky. Pak se šel tlusťoch najíst a ostatní se zašívali. Hráli drápky a kostky. Přidružil se k jedné skupince.

„O co hrajete?“

„O co může hrát otrok. O jídlo.“

„Ale to, co cinká, to není jídlo.“

Zasmáli se.

„Hele,“ povídá jeden, „až budeš otrokem nějakej čas, naučíš se v tom chodit a seženeš si i jiný věci než jídlo.“

„Můžu hrát s vámi?“

„Jasně. Hrajeme o jednu misku kaše.“

„Sázím večeři.“

Znovu se na něj podívali.

„Ach jo. Jsi opravdu otrokem jen pár dní, co? Ty si myslíš, že nám jde o žrádlo?“

„Ale říkali jste o kaši.“

„A když dozorce uslyší, že hraješ o měďák, co asi udělá, když otrok nesmí nic vlastnit?“

Praštil se do čela. „Pardon,“ omluvil se.

Hráli dál a on je pozoroval. Snažil se naučit systém hry. Pak přešel k další. Potom se objevil tlusťoch a oni se vrátili k práci.

Večer už uměl skoro všechno. Tlusťoch se nechal nosit po stáji a dělal pusou: „Prásk, schody, prásk, bahno, prásk, poslední prohodit.“ Bylo to namáhavé, ale veselé.

Po večeři si zase sedli ke stromu a povídali. Snažil se toho dozvědět co nejvíc.

„Kde otrok sežene peníze?“

Matěj se usmál.

„No, záleží jak kdo. Můžeš něco ukrást. To je normální. Když tě chytí a je to drobnost, dostaneš jen pár ran. Třeba ti, co chodí na pole, donesou něco odtamtaď. Ti, co na dřevo, mají zase šanci propašovat sem něco chycenýho. V kuchyni ti to pak upečou…“

„Jasně, ale to nejsou peníze.“

„No, jdeš z lesa a vezeš na vozíku dřevo. Odpočineš si u nějakého stavení a jedeš dál. Toho dřeva už máš jenom polovinu. Už rozumíš?“

„Jasně.“

„No, pak můžeš sehnat peníze hazardem nebo nějakou prací navíc.“

„Prací? Teď jsem zase trochu mimo.“

„Jsou tu otroci, co mají víc vyděláno. A bojí se o ty peníze. Tak si najmou někoho, kdo jim je hlídá. Vidíš támhle toho hubenýho nosatýho?“

„Jo.“

„Tak ten půjčuje peníze. Dneska ti půjčí měďák, za pět dní chce měďáky dva. Je docela bohatej na otroka. Ale občas se vyskytne problém, že někdo nemá na zaplacení. Tak ti dva, co stojej vedle něho…“

„Rozumím. Ale měďák za pět dní.“

„Sázky a hry. Sází se tu na všechno. Ale nejvíc na ten tanec. Nebo na jinej boj. U toho se dá někdy hodně vyhrát.“

„Rozumím. A za ty peníze si koupíš svobodu.“

Matěj zalapal po dechu.

„No, ty jsi vůl. Jasně. Půjdeš k pánovi a řekneš, tady jsem si nakradl hromádku měďáků, kupuju si svobodu. A on si zaťuká na čelo, sebere si tvoje peníze a nechá ti vyplatit deset ran holí.“

„No, nějak to musí přece jít.“

„Hergot, co pořád máš s tou svobodou. Je ti tu blbě? Nemáš co jíst?“

„Tobě se nechce? Co tvůj sen?“

„Ale jo. Ale prošel jsem si vícero pánů a tady je to nejlepší. Já to už asi dožiju jako otrok. Až budu starej a pán bude spokojenej, poprosím ho, jestli by mi nedal svobodu, když už nejsem k užitku. Většinou ti ji dají. Zabít tě nechtějí a živit taky ne. Seberu si to, co tady mám schovaný, a půjdu tam, kde jsem se narodil. A tam umřu.“

„A co rodina, děti?“

Matěj zesmutněl.

„To mi není souzeno.“

„Tak na co ti tu jsou peníze?“ Rozhodil ruce.

„Na cokoliv. Zaplatíš dozorci a on tě nechá dělat lehčí práci. Zaplatíš kuchaři a dostaneš maso. Zaplatíš otrokyni a ona… Jo, to mi připomnělo, mám ti vyřídit, že na tebe čeká u plotu u psího vína.“

„To mi říkáš až teď?“ Vyskočil na nohy a vyrazil udaným směrem.

„Aby ses nepotento!“ volal za ním Matěj uraženě. „Já myslel, že tě víc zajímá, jak to tady chodí.“ Mávl rukou. „Ale všichni jsme stejní. Jak máme něco zadarmo…“

Ráno Matěj uraženě mlčel. Udobřil si ho jablkem, které dostal večer od ní. Schoval si ho do kapsy pod bederní roušku.

„To je dobrý,“ ukázal na roušku. „Kde to seženu?“

„To je jednoduchý. Nejdřív si sežeň ještě jednu roušku. Kup, vyměň, vyhraj, ukradni.

U toho posledního se nenech chytit, mohl bys v noci skončit s klackem v oku. Pak si sežeň měďák, dojdi za švadlenami a nech si tam našít takovou kapsu. A teď ticho, jde dozorce.“

Den byl jako každý jiný, chodili s nosítky, zašívali se a hráli. Zjistil, že náplň otrokova života je hledat, jak se ulejt, kde něco šlohnout nebo vyhrát. Pozoroval a učil se. Večer se zase sešli u stromu.

„Tak co? Vzkazuje něco? Bude tam?“ zeptal se dychtivě Matěje.

„Dneska ne, paní si koupila nový šaty, tak musí bejt u ní a pomáhat.“

„Hmmm.“

„Já ti nestačím?“

„No, v tomhle bys mi moc nevyhovoval,“ zasmál se. „Kde se s ní vídáš?“

„Já dělám v domě. Uklízím, meju a tak dál. Je to lepší než na zahradě.“

„Tam se toho ale moc ukrást nedá, co?“

„Moc ne. Ale v dešti je to k nezaplacení.“

„Debatovali dlouho, než museli do domu. Když usínal, myslel na ni.

Ráno přiběhl tlusťoch, že pán se po něm ptal. Obnovil si trochu modřiny a dal se jinak dohromady. Opravdu, za chvíli vyslanec přišel a pak projevil přání nechat se donést na trh. Vyrazili a cesta proběhla bez problémů. Zpáteční cesta byla oklikou, ale zvládli ji také. Na vyslancovi nebylo nic znát a jeho paní se usmívala.

Ve stájích si trochu odpočinuli.

„Tak to je poprvé, co jsem byl s nimi na trhu,“ ovíval se tlusťoch turbanem. „Jsem zvědavej, kam to bude příště.“

„Myslím si, že nás vyzkoušej ještě jednou a pak se na nás vykašlou.“ Sedl si do sena a masíroval si lýtka.

„Proč si to myslíš?“

„Chtěj trápit mě. A pokud jim to tady nepůjde, budou vymýšlet něco jiného.“

„Proč tě nezmlátěj jen tak?“

„Nevím. Možná mají pocit, že by se shodili, že by se ponížili, ubližovat mi jen tak bez důvodu.“

„A myslíš, že něco najdou?“

„Určitě. Nelíbil se mi ten úsměv na tváři jeho manželky.“

„No, to je mi tě docela líto.“

Podíval se na tlusťocha. Vypadal opravdu soucitně.

„Jak se vlastně jmenuješ?“

„Nataniel. Zkráceně Nat.“

„Jsi dobrej chlap, Nate.“

Usmál se a podal mu ruku. „Ty taky, Ahoniku. Zkráceně je to Nik?“

„Vlastně jo. Víš, že mě to nikdy nenapadlo?“ Přijal podanou ruku.

„Ahonik je takový divný, nehodí se pro otroka. Nik je lepší.“

Večer si je znovu zavolali a nechali se odnést ke knížeti. Cesta nebyla špatná, problém byl jen, že před nimi musel někdo jít s lucernou a stíny od ní dělaly problémy při hledání cesty. U knížete byl nejspíš ples nebo něco takového. Pozoroval okna a vzpomínal, jaké plesy, vlastně spíš pitky byly u něj na hradě. Vzpomínky se mu pletly, nevěděl, co bylo kdy. Strašně zatoužil po svobodě. Rozhlížel se kolem. Nevěděl, kde je, nevěděl, kam by šel. Ale už věděl, že za oznámení uprchlého otroka je odměna, pomoc od svobodných tedy čekat nemohl. Pak měli menší incident s nosiči vedlejších nosítek, když jim někdo od nich ukradl polštář ze sedačky. Vše se vyřešilo několika ranami a byl klid. Nataniel donesl něco z kuchyně, protože večeři doma nedostanou. Když řekl Nataniel doma, uvědomil si, že si vzpomněl na dům otroků. To byl pro něj teď domov.

Vrátili se k ránu. Šel hned spát. Ráno je vzbudili normálně, a protože se vědělo, že pán po plese vstávat nebude, poslali ho okopávat do zahrady. Vůbec mu to nevadilo, měl radost, že uvidí Tu z kuchyně. Taky se po chvíli objevila a roznášela vodu. Počkal, až přijde kolem, objal ji okolo pasu a přitáhl ji k sobě. Se smíchem se mu vymanila a šla dál. Sledoval ji pohledem.

Najednou dostal silnou ránu do zad. Otočil se. Asi pět metrů za ním stál vysoký otrok a v ruce držel hroudu hlíny.

„Máš problém?“ zeptal se a uhnul hroudě, která prolétla okolo hlavy.

„Ne! Ty máš problém! Večer tě čekám za barákem!“ Podíval se na něj  zpod obočí.

Dozorce zapráskal bičem. Sklonil se a okopával, ale tak, aby viděl za sebe. Vysokej si ho ale už nevšímal.

Zpráva se rychle rozšířila. Za chvilku přišel dozorce.

„Prej bude bitka?“

„Cože?“ nechápal.

„Doneslo se mi, že tamhleten,“ ukázal za něj rukojetí biče, „ti hodlá rozmlátit ksicht na sračky.“

Podíval se za sebe. Okolo jeho soka stáli tři otroci a o něčem diskutovali. Překvapilo ho to a znovu se otočil k dozorci.

„No, asi jo.“

„Co kdybych si na tebe vsadil?“

Rychle přemýšlel. Někde mu něco unikalo.

„A jakej je kurz?“ zeptal se.

„Pro tebe špatnej. Tři ku jedný. Ale já tě nějakej čas pozoruju a mám pocit, že máš vojenskej výcvik.“

„Myslel jsem, že máte bránit rvačkám mezi otroky.“

„Jen do večeře, jen do večeře. Chceš motivaci?“ Dozorce si povytáhl opasek.

„Mno.“

„Jestli prohraješ, vysázím ti deset ran.“

Lehce kývl na znamení souhlasu.

„Pane?“ zeptal se.

„Co?“

„Když budu pracovat v tomhle horku, vysílím se. Co kdybych šel třeba pomoct do domu. Je tam chladno a budu se moct připravit.“

Dozorce ho výsměšně sledoval.

„To není špatnej nápad,“ pronesl po chvíli.

„Kolik na mě vsadíte?“

„Kolik. No, měďák.“

„To bych vám ho mohl dát, kdybych prohrál. Abyste jako netratil.“

„To ti snad bylo jasný. Jeden měďák když prohraješ, jeden měďák za to, že jsem tě pustil dřív, a deset ran bičem za to, že jsi mě zesměšnil prohrou. A teď už běž, ať se mi tu nevysílíš mluvením,“ vyprskl dozorce.

Šel do domu a ohlásil se strážnému v domě.

„Ty máš jít sem?“ drbal se strážný u dveří na hlavě. „A proč?“

„To je tajný.“

„Tajný?“ zeptal se a zvedl bič.

„Mám spor s tím vysokým a večer bude boj. A pan dozorce si na mě vsadil měďák. Tak mě poslal sem, abych se na sluníčku neunavil.“

Dozorce u dveří se zahleděl směrem k zahradám „S tím vysokým? No, nevím,“ sjel pohledem na něj a kriticky si ho prohlédl. „Ten starej rypák ví něco, co nevím já. Měďák, říkáš, mno, to je divný, noo, to šel vysoko, mhmh, no, jestli on měďák, tak, no, víš co? Jdi se někam zašít, já se ho zeptám sám.“

Vyhledal Matěje. Myl podlahu v jedné z mnoha místností.

Když přišel, Matěj drhnul podlahu jako o život.

„Neblázni, to jsem já,“ oznámil mu.

„No, fuj, jsem se lek!“ zvedl se a sedl si pohodlně do křesla. „Co tu děláš?“

„Jak tady probíhá večer boj?“

„Ha, ha. Ten vysokej, co?“ Matěj odfoukl mýdlovou bublinu z kartáče.

„Hmm.“

„Tak klacky nebo pěsti. Dokavaď neležíš v bezvědomí.“

„To je všechno?“

„Všechno?“ Matěj nakopl bublinu a ta se rozprskla v tisíc kapiček. „To není sranda. Je to vyhlášenej rváč.“

„Sázky jsou prej tři ku jedný proti mně.“

„Tři ku jedný? Hrome. Jdu si taky přisadit.“

„Pro mě, nebo proti?“

„Nejsem blázen, proti.“ Matěj hodil obloukem kartáč do kýblu s vodou a zvedl se z křesla.

„Hele, Matěji?“

„No?“

„Nepůjčíš mi?“

„Promiň, příteli, ale jak jsem řekl, nejsem blázen.“ Matěj popadl kýbl a vyrazil ke dveřím.

„Kdo bere sázky?“

„Ten vysokej, nosatej.“

„Počkej, kam jdeš? Vždyť ještě není konec.“

„Ahoniku nebo Niku, jak ti tu začali říkat, tohle je výjimečná situace. Teď už nedělá nikdo. Vsadím tři ku jedný, že se večer přijde podívat i pán s paní.“

„Jako jak nikdo?“

„No, teď už jsou všichni určitě u domu a debatujou.“

„Počkej, já slíbil dozorci měďák za to, že mě za tebou pustil.“

Matěj se otočil ve dveřích s údivem v očích.

„Niku, ty jsi ale vůl!“ Zabouchl za sebou.

Matěj měl pravdu. Když se přiblížil k domu otroků, už tam stáli skoro všichni. Okamžitě se ho někdo chopil a odvedli ho k plácku za dům. Tam už stál Vysokej. U něj Nosatej se svojí ochrankou. Různě se dohadovali. U Vysokého bylo hodně jiných otroků. Různě ho osahávali a uznale pokyvovali hlavami. Pak přišli k němu, sáhli mu na svaly a buď si odplivli, nebo se hlasitě zasmáli.

Vyhledal Matěje. Stál kousek stranou a dělal, že ho nevidí.

Přišel k němu.

„Děje se něco?“

„Kurz je proti tobě už pět ku jedný. Chci vsadit proti tobě, a on mi to nedá, protože až prohraješ, řekne, že jsi prohrál schválně,“ kývl Matěj hlavou k Nosatýmu.

„A když vsadíš na mě?“

„Tak o to přijdu.“

„A co když ne?“

„Hele, já ho viděl hodněkrát bojovat. A vyhrávat.“

„A viděl jsi bojovat mě?“

„Neviděl.“

„Tak vidíš. Hele, Matěji, nemáš na vybranou. Každej ví, že jsme kamarádi. Nemůžeš vsadit proti mně. Vsaď na mě a půjč mi,“ naléhal na Matěje.

„Tady jde vo prachy. Jdi pryč,“ otočil se k němu Matěj zády.

Nemělo to cenu.

Šel k Nosatýmu.

„Prej půjčuješ peníze.“

„Jo, ale jenom těm, co je vracej.“

„Já vracím.“

„Odprejskni!“

Odešel. Šel pomalu. Tak, aby si ho nikdo moc nevšímal. Zvolna došel ke kuchyni. Byl tam ten, koho zrovna potřeboval.

„Nazdar, Natanieli,“ pozdravil, když vešel do kuchyně.

„Zdar, Niku. Co tu děláš?“ Nataniel seděl na stole a krmil se kusem chleba.

„Přišel jsem si oddáchnout. To víš, venku je frmol.“

„Frmol, co se děje?“

„Ale budu se večer bít.“

„Co? Ty máš spor? A s kým?“ Nataniel se lehce zarazil u chlebové kůrky.

„S tím malým. Jak kulhá.“

„Jo, Kulhavec. Ten je v pohodě. Na toho máš. Jakej je kurz?“

„Tři ku jedný na mě.“

„To si na tebe taky vsadím.“

„No, já bych si taky vsadil, ale nemám co.“

„Jestli chceš, založím tě. To se nedá prohrát.“

„To bys fakt udělal? No, to bych ti byl nadosmrti vděčnej.“ Opatrně si podržel za zády palce.

„Ale jo. Kolik?“

„Padesát.“ Sevřel palce.

„Ses zbláznil. Ti nedám tolik. A tak velkou sázku ti nevezme při takovým kurzu.“

„Ale vezme. Rozložím to mezi pár známých.“

„Jak rozložit?“

„No, dám jim pár měďáků.“

„A kde je vezmeš?“

„No, od tebe přece.“ Povolil prsty. Někde zase dělal chybu.

„Počkej, ty asi nevíš, jak to tady funguje. Já jdu tam a řeknu: Sázím padesát na Nika. A on řekne: Jasně. A když vyhraju, jdu za ním a řeknu si o to. A on mi řekne: Přijď v tolik a tolik, tam a tam. Já tam přijdu, on mi dá asi sto šedesát, pár měďáků si totiž ještě strhne a já se potáhnu s takovým balíkem. Takhle to tu funguje. Živý peníze tu plavou málo.“ Nataniel spolkl poslední kousek chleba a začal sbírat drobky, které ležely okolo.

„Aha, už to chápu. Tak to je trochu problém.“

„Jakej? Sebereme se a jdeme.“

„Počkej, počkej. To se musí jinak. Kolik ty chceš vsadit?“

„No, asi pět.“

„A kolik mi nejvíc půjčíš?“

„Půjčím ti dvacet.“

„A na rovinu, kolik budeš chtít vrátit?“

„Hele, jsi kamarád. Dvacet pět.“

„Půjč mi třicet a vrátím ti čtyřicet.“

„To by šlo. Jdeme?“ Nataniel dosbíral drobky a seskočil ze stolu.

„No, to nemůžeme. Kdybychom tam přišli a vybalili to tam, tak by kurz klesnul. Já ti sem přivedu Nosáče a ty mu jenom řekneš, že na mě sázíš pět a že mi půjčuješ čtyřicet.“

„Třicet.“

„Dobrá, tak já jdu, jo. Jdu pro něj. Zatím si sedni a něco pojez. Noc bude dlouhá.“

Postavil se před Nosáče.

„Řekl jsem ti, že nepůjčuju,“ zamračil se Nosáč na Nika.

„Půjčil mi přítel. Třicet. A pět si na mě vsadil.“

„To bych chtěl vědět kdo.“

„Nataniel.“

„Naty?“ podivil se Nosáč. „Tomu bych i věřil. To byl vždycky osel. Proč mi to neřekne sám?“

„Má strach, že by se mu smáli. A nebo že by mu mohl někdo něco udělat.“

„Udělám mu já, jestli nezaplatí. Kde je?“

„No kde. V kuchyni. Jdeme za ním a promluvíme s ním přes okno.“ Znovu si za zády sevřel palce.

„Proč přes okno?“

„No, on se stydí, vždyť už jsem to říkal. Jakej je kurz?“

„Pořád pět ku jedný.“

„Sází na mě někdo?“

„Ale, pár bláznů se našlo.“ Nosáč nevěřícně zavrtěl hlavou.

„Hele, je ti jasný, že když na sebe sázím tolik, že nejsem s Matějem domluvenej?“ Podíval se na nosáče z pod obočí.

„Matěj vsadil na tebe.“

Došli s Nosáčem pod okno.

„Hele, Nate, slyšíš?“ zavolal Nik.

„No, jasně,“ ozvalo se z kuchyně.

„My nepůjdeme dovnitř, stačí jenom, když řekneš, kolik sázíš na mě a kolik mi půjčuješ.“

„Na tebe, kamaráde, pět a půjčuju ti třicet,“ zahuhňal Nat s plnou pusou.

„Nate, opravdu seš si jistej, že chceš dát do toho tolik?“ zeptal se Nosáč.

„Jasně, to se nedá prohrát v tomhle kurzu.“

Nosáč pokrčil rameny a vrátil se.

6.

Večer se pomalu blížil. Postupně se objevovali i lidé a otroci, které nikdy neviděl. Neuvědomoval si, že je boj mezi otroky tak populární. Od Matěje se dozvěděl, že bude předtím i vystoupení bojového tance, tak se těšil.

Z boje cítil vzrušení. Strach neměl. Jenom nejistotu. Měl opravdu dobrý výcvik a strávil v aréně nejeden večer. A byl čaroděj. Při čarování je potřeba koncentrace

a pak uvolnění silné energie. A na to je nejlepší boj. Čarovat sice už neuměl, ale věřil, že instinkty ho nezklamou. Přesto nenechal nic náhodě a poprosil Matěje, jestli by se s ním nešel někam tajně rozcvičit.

Vzali asi dvoumetrové tyče, které už byly připraveny, a odešli do zahrady. Zde asi dvě hodiny zkoušel, co s tyčí dokáže. Matěj se docela uklidnil a připustil, že má naději na vítězství.

Když uslyšeli zvuk gongu nebo něčeho podobného, pochopili, že se mají vrátit.

Plac za domem otroků byl osvětlen pochodněmi. Okolo byly lavice a stoly donesené z různých míst. V čele pak křesla a stoly pro význačné hosty.

Když to viděl, zakroutil hlavou.

Jeho protivník seděl na lavici vpravo. Tělo se mu lesklo potem a olejem. Vedle sebe měl džbánek s vínem. Občas vstal a ukázal se. Ostatní otroci ho povzbuzovali výkřiky a pískáním.

Sedl si na lavici naproti němu. Moc lidí tam u něj nesedělo. Vlastně jenom Matěj a Nataniel.

Sedl si vedle a po očku Nataniela pozoroval. Nat strnule koukal před sebe.

„O ty peníze nepřijdeš. Slibuju. Vážím si tvého přátelství,“ slíbil mu.

„Lhal jsi mi.“ Natanielův hlas se lehce třásl.

„Šel bys do toho, kdybych ti řekl pravdu?“ zeptal se.

„O to nejde. Lhal jsi. A to si kamarádi nedělají.“

„Odpustíš mi, když seženu třípatrovej dort plnej medu a másla?“

V koutku mu zacukalo. „Jestli si myslíš, že mě uplatíš…“ Nat lehce polkl. „Třípatrovej?“

„Jasně.“

„Zase lžeš.“

„No, nevím, jestli ho seženu, ale slibuju ti, že pro to udělám, co budu moct. Ber to, že ti ho vlastně už dlužím.“

Nat chvíli mlčel.

„Jasně. Hele, Niku. Kolika lidem takhle už dlužíš za laskavost?“ zeptal se.

Chvilku přemýšlel a pak smutně řekl.

„Je jich méně, než bych si přál.“

Přišel vyslanec s paní a několika význačnějšími lidmi. Muselo se o nich vědět předem, protože křesla souhlasila. Za nimi vojáci a všichni, kdo u pána pracovali. Jakmile dorazili, všichni otroci vstali.

Zatímco všichni uctivě povstali, paní domu si sedla. Přejela otroky klidným pohledem. Na pár okamžiků se zastavila u jeho protivníka a lehounce kývla hlavou. Ten její lehkou úklonu opětoval.

Nebylo to uctivé pokývnutí. Bylo to, jako když se dva spiklenci na něčem smluvili a teď se ujišťují, že jejich plán vychází.

Sledoval jejich pohledy a cítil nebezpečí.

U paní obsluhovala Ta z kuchyně. Vyděšený pohled, celá se třásla.

Pán pokynul, všichni si sedli.

Po pravé ruce měl Matěje, po levé Nataniela.

„Nejsou tu žádný děti,“ řekl k Matějovi. „Nesmějí koukat na tyhle zábavy?“

„Jinde jo, ale paní děti nesnáší. Nikde v okolí nesmí být žádné dítě. Když nějaká otrokyně porodí, okamžitě se dítě musí prodat.“

Kousl se do rtů.

Setmělo se, jen desítky pochodní osvětlovaly okolí.

Pán vstal a lehce zvedl ruku.

Rozhostilo se naprosté ticho.

„Je to už šest měsíců,“ začal pán mluvit, „co byl poslední spor mezi vámi řešen takto veřejně. Přesto tyto zápasy získávají na oblibě. Zvláště capoeira, ten zvláštní bojový tanec se začíná rozmáhat. Dokonce už proběhly hlasy, že by mohly být tyto tance otroků pěkným zpestřením gladiátorských klání. Možná by se dalo domluvit s jiným dvorem a zpestřit tak nudné plesy, kde se jenom tlachá.“ Lehce se ušklíbl.

„Ale capoeira není dneska hřebem večera,“ pokračoval.

„Tím je spor dvou otroků. Jeden je v mém držení už mnoho let, druhý několik dní. Jeden je zkušený, druhý se teprve učí. Jeden prošel vítězně už mnoha souboji, druhý si své místo mezi otroky musí teprve vybojovat. Popřejme jim hodně štěstí.“

Ozval se potlesk. Jeho protivník vstal a ukázal se ostatním. Ozval se řev a ryk. Vstal taky a zvedl ruku. Ozval se pískot a smích.

„Moc šancí mi nedávají,“ vzdychl, když si sedl.

„No, to asi nikdo.“ Matěj si zajel ukazováčkem do nosu a po chvilce lovení vytáhl velkého holuba. Se zájmem ho pozoroval.

„Strč si ten prst do pusy a nabliju ti do klína,“ varoval Matěje Nataniel.

Matěj pokrčil rameny a otřel si prst o bederní roušku.

„Neměl tu správnou velikost,“ informoval Nata.

První byla na programu capoeira. Dva mladí otroci předváděli tanec plný náznaků, kopů, úderů, úhybů a úskoků. Zaujalo ho to. Prošel dobrým vojenským výcvikem, ale tohle bylo něco jiného. Elegantnější, ale nebezpečnější. Bojovali chvíli, a když skončili, ozval se potlesk. Pak nastoupili další tanečníci. Ti byli ještě lepší.

Byl tím tancem úplně fascinován. Tentokrát byl závěrečný potlesk mnohem větší. Nakonec proti sobě nastoupili dva zjizvení otroci. Před jedním ho už Matěj varoval.

Byli bosí a v prstech u nohou svírali barevná dřívka. Podobná, ale jinak barevná měli v rukou.

„Co to je?“ zeptal se Matěje.

„Barva. Tady už se to dotahuje a ukáže, kde se dotkl. Kdyby bojovali doopravdy, měli by tam skleněné střepy.“

„To je nebezpečný.“

„Ano. Je to velmi nebezpečný,“ potvrdil Matěj. „Proto se to dělá jenom v opravdu velkých sporech a mnohdy to pán zakáže. U toho se už umírá.“

„Vypadá to opravdu nebezpečně. Nedivím se, že se to ve sporech otroků zakazuje.“

„Takhle veřejně to není tak nebezpečný, horší je, kdyby si ten spor chtěl s tebou vyříkat o samotě a bez skla. Může tě tím kopnutím zabít, kdykoliv bude chtít.“

Souboj začal. Jestli předtím sledoval zaujatě, tak teď pozoroval zděšeně. Ruce a nohy se míhaly v šíleném tempu. Těla se prohýbala s hadí lehkostí. Chvilku jenom prach zavířil

a vzápětí měl jeden z otroků někde znamínko. Diváci tleskali do rytmu a upadali do transu.

Byl rád, že spor neřeší s jedním z těch dvou. Ale předpokládal, že ten čas přijde.

Boj skončil. Po počítání se zjistilo, že zásahů mají oba stejně. Matěj mu prozradil, že je to většinou schválně.

Přišla jeho chvíle.

Do placu nakráčel jeden z otroků a vyvolal je.

Vstoupil a podíval se na svého protivníka. Byl skoro o půl hlavy větší a samá šlacha.

Otrok, co je vyvolal, je poučil o pravidlech boje. Bojovalo se tyčemi. Pokud by se nerozhodlo nebo boj trval moc dlouho, pak případně i rukama a nohama. Do ležícího se nesmělo mlátit ani kopat. Byly zakázány jen údery do očí. Konec boje nastává v okamžiku, kdy protivník dlouho leží a nehýbe se. Přestávku mohl přikázat pán, stejně tak ukončit boj, pokud se mu zdá, že by se mu mohl otrok nenávratně poškodit.

Vzal si svoji hůl a připravil se. Druhý zatím stál a čekal. Pochopil, že začátek stanoví pán.

Vyslanec vstal a zvedl ruku. Když se vše utišilo, pronesl:

„Je nepsaným zvykem splnit vítězovi jedno přání. Samozřejmě v mezích rozumu. Tak, co si kdo budete přát, pokud vyhrajete?“

„Pokud vyhraju, přeju si…,“ narovnal se jeho soupeř, „džbán dobrého vína a noc s otrokyní, kterou si sám vyberu.“

„Máš to mít,“ pokynul hlavou vyslanec. „A ty?“ obrátil se na něj.

„Pokud vyhraju, přeju si,“ podíval se na Tu z kuchyně, „třípatrovej dort plnej sladkostí, medu a másla.“

Do očí jí vyhrkly slzy a sklonila hlavu.

„Jestli je to tvoje přání, máš ho mít,“ řekl překvapeně vyslanec a zvedl ruku.

„Momentík,“ ozvala se jeho paní, „chci si s nimi připít.“

Vyslanec se zarazil a otočil. Paní vstala, pokynula Té z kuchyně a vstoupila do arény.

Za ní Ta z kuchyně. V rukou držela tác a na něm tři číše s vínem.

V davu zašumělo. Vzala jeden pohár a podala ho jeho soupeřovi. Pak jiný podala jemu. Třetí si nechala sama.

„Na čestný boj!“ Zvedla číši a připila si. Jeho protivník ji vypil do dna.

Stál tam s číší v ruce. Podívala se na něj s úšklebkem.

„Tak co?“ zeptala se.

„Promiňte, paní, ale z krajů, odkud pocházím, je zvyk, že bojovník musí před bojem prokázat úctu bohům úlitbou. Děkuji vám, že jste mi umožnila tento zvyk dodržet.“ Pomalu vylil víno na zem a díval se jí do očí.

Okolí zabouřilo a dozorci vytáhli karabáče.

„To je v pořádku,“ zvedla paní ruku. „Pokud je u vás takový zvyk, neberu to jako urážku, ale jako že jsem si vlastně připila s tvými bohy.“ Pohrdavě se usmála a odešla.

Vydechl si.

Pán zvedl znovu ruku. Jeho protivník odešel ke své lavici. Pochopil a stoupl si před tu svoji.

„Boj!“ zvolal pán a spustil ruku.

Pevným krokem vstoupil do prostoru plácku. Jeho protivník na nic nečekal a zaútočil. Jedním bodnutím tyče se mu snažil dostat na žaludek.

Uhnul bokem. Překvapila ho rychlost, jakou byl útok veden.

Znovu úder, znovu úhyb. Švih po nohou. Skok a zakolísání. Úder vedený shora. Zvedl ruce se svou tyčí a kryl se. Úder byl tak silný, že se obě tyče zlomily.

„Stop!“ zvolal pán. „Nové klacky!“

Šel ke své lavici poněkud otřesen. Instinkty fungovaly, ale protivník byl mnohem rychlejší, než čekal.

„To bylo dobrý,“ zašeptal Matěj, když mu podával tyč.

„To je špatný,“ odpověděl mu.

Matěj se vytřeštěně podíval za něj. Instinktivně zvedl ruce s tyčí a částečně zabránil úderu na svou hlavu. Tyče se znovu zlomily, ale rána byla vedena takovou silou, že ho zlomený kus hole udeřil do obličeje.

Oči se mu zalily slzami. Šel do podřepu a udělal podmet. Zbytkem zlomené tyče udeřil do míst, kde slyšel pád těla, ale už tam nikdo nebyl.

Rychle si vytřel z očí slzy.

„Nové tyče!“ uslyšel.

Rychle vzal tyč, kterou mu podal Matěj, a otočil se. Protivník na něj útočil rukama. Odkopl ho od sebe a udeřil koncem tyče do spánku. Dlouhán se zapotácel a začal ustupovat.

„Nemá tyč, počkej, až bude mít tyč.“ Hlas pána přerušil boj.

Uslyšel zasyčení. Otroci měli asi větší cit pro spravedlnost než pán.

Ustoupil dozadu a čekal, až si doběhne pro zbraň.

Popadl ji, roztočil a útočil v rychlém sledu. Údery byly chaotické, ale přesto schytal pár ran. Sám jich nepříteli několik uštědřil, a přestože musely být hodně bolestivé, nebylo vůbec poznat nějakou reakci. Potom sám dostal zásah do nohou a bolestí podklesl v kolenou. Protivník ho srazil na zem a přimáčkl. Držel ho na lopatkách, klečel na něm

a tyčí se mu snažil dostat na krk.

Přiložil svoji tyč na jeho, přehmátl si tak, že držel tyče obě, i tu jeho, a vší silou zmáčkl. Protivníkovy prsty zůstaly mezi tyčemi. Bolest z drcených prstů musela být příšerná, přesto na ni ani nezareagoval. Naopak vahou nalehl na tyče a přimáčkl ho k zemi.

Otočil hlavu na stranu a snažil se nadechnout. Viděl otroky, jak mávají rukama a křičí.

A viděl paní, jak se vítězně usmívá.

V tu chvíli mu to došlo. Ne jeho pohár s vínem, ale pohár jeho soupeře obsahoval něco, co mu dalo sílu, rychlost a necitlivost k bolesti.

Vzepnul se do mostu, trhnul rukama dolů a nastavil čelo. Nepřítel se převážil a narazil obličejem na jeho hlavu. Křuply nosní kůstky.

Pustil hůl, otočil se na břicho a lehce se dostal zpod protivníka. Postavil se na nohy.

On už stál. Z nosu se mu valila krev, ale nevšímal si toho. Nohou odkopl jeho hůl za sebe a roztočil tu svoji.

Ustupoval před ním a snažil se utřídit myšlenky. Něco povzbuzujícího. Ale co?

Tolikrát to míchal, ale nemohl si vzpomenout z čeho. Co to bylo?

Zoufale se snažil. Jak to působí, jak to funguje? Nic. Prázdno v hlavě. Jediné, co mu prolétlo mozkem, byla poučka:

Brzy oheň, brzy popel.

„Brzy oheň, brzy popel. Brzy oheň, brzy popel,“ opakoval si v duchu.

Jasně, dávka působí silně, ale krátce. Musí získat čas.

Uskočil před holí. Znovu rána, tentokrát do boku. Zkroutil se bolestí, ale podařilo se mu hůl zachytit. Chvilku se o ni přetahovali. Snažil se ho kopnout, ale uhýbal. Několikrát mu ji málem vyrval, ale vždy ji udržel. Jednou se i překulil, ale hůl nepustil.

Přitom se mu dařilo si i odpočinout a popadnout dech. Nakonec se dostal tam, kde ho potřeboval mít. V zápalu boje o tyč se mu podařilo dotancovat do míst, kde ležela ta jeho. Odstrčil protivníka, rychle nahmátl zbraň a postavil se do bojového postoje.

„Zastavte boj,“ ozval se hlas pána.

Nechtěl se nechat překvapit, tak si stoupl tak, aby měl oba na očích.

„Už to začíná být dlouhé,“ pokračoval pán. „Odložte klacky a pokračujte bez nich.“

To nebylo dobré. Pokud droga ještě působila, byl nebezpečnější bez tyče než s ní. Taky to tak bylo. Jak odložili tyče, zasypal ho údery a kopy. Kryl si hlavu, ale přesto mu jedna rána zasáhla oko. Během chvilky oteklo a skoro na něj neviděl. Z nosu už mu také tekla krev.

Pomalu ustupoval, stále dokola, aby se nedostal do rohu.

Najednou začal mít pocit, že rány už nejsou vedeny takovou silou a rychlostí. Opatrně se odkryl a podíval se zdravým okem. Protivník tam stál a jakoby spíš už bezmyšlenkovitě mával rukama.

Rychle přiskočil a udeřil vysokého muže do nosu. Ozval se výkřik bolesti a vzteku a z nosu, který skoro přestal krvácet, se opět vyvalil proud krve.

Znovu byl zasypán ranami, ale všechny byly takové bez života. Opatrně se odkryl a pozoroval ho.

Protivník sípal, jak nemohl popadnout dech, a oči měl zakalené. Hned mu mezi ně poslal několik úderů.

Vysoký se zapotácel a lapal po dechu. Rozhlédl se a uviděl džbánek s vínem na svém stole.

„Pít,“ zašeptal a rozběhl se k němu.

Předběhl ho a srazil džbán rukou na zem.

„Jestli chceš pít, tak vodu!“ zavolal. „Nechci, aby někdo tvrdil, že jsi prohrál, protože jsi měl vypito!“

Někdo mu podal džbánek s vodou. Lokavě pil, voda mu stékala po krku a břiše a mísila se s krví, potem a špínou. Pak ho odložil a rozhlédl se po okolí, jako by tu byl poprvé.

Začínalo mu to být nepříjemné. Rychle k němu přiskočil a vrazil mu pěst do žaludku.

Padl na zem na čtyři a začal zvracet.

Šel před vyslance a čekal. Ten mlčel.

„Pane?“ zeptal se.

„Co?“

„Je konec.“

„Pravidla mluví jasně. Pokud je v bezvědomí a nebo leží na zemi. A on klečí.“

Vrátil se k protivníkovi a stoupl si před něj.

„Promiň, ale pán mě k tomu donutil.“ A vší silou ho udeřil do spánku.

Protivník spadl na zem a ani se nepohnul.

Znovu se postavil před vyslance.

Ten se zvedl a tvář měl kamennou.

„Vyhráls! Boj je u konce!“ zavolal.

Zvedla se bouře řevu. Otroci vběhli na plac a vysadili si ho na ramena. Koutkem oka zachytil pohled paní. Seděla jak zařezaná a z očí jí šlehaly blesky. Usmál se na ni a lehce povyplázl jazyk. Okamžitě se zvedla a beze slova odešla.

Oslavy večer nebraly konce. Všichni ho poplácávali a shodli se, že to byl nejlepší souboj, co kdy viděli. Usnul až k ránu.

Do práce šli všichni jako zmlácení.

Jeho soupeř se ještě neprobral z bezvědomí. To zvýšilo jeho popularitu, zvláště když se vědělo, že to udělat nechtěl.

Celý den byl jako na trní. Večer se při večeři snažil promluvit s Tou z kuchyně, ale nevšímala si ho. Po večeři došel za Nosáčem a ten mu bez problému vyplatil výhru. Nechal si vyplatit i podíl pro Nataniela a šel za ním do stájí. Nataniela ve stájích nenašel, ale prý měl být v kuchyni. Tam normální otroci nesměli, ale stále nad ním visela aura vítězství, tak ho hlídka u dveří nechala vstoupit.

Nat seděl v kuchyni na židličce a krmil se kaší.

Byla tam i Ta z kuchyně.

Nevšímal si jí a otočil se na Nata.

„Nevíš, kde je kuchař?“

„Ne, na co ho potřebuješ? srkal Nataniel svoji kaši.

„Na ten dort, co jsem ti slíbil za to, že jsi mi jako jediný půjčil peníze do hry. Abys mi odpustil, že jsem tě podvedl.“

Nat se celý rozzářil.

„Dort, ten jsem neměl několik let. To jsi mi opravdu udělal velikou radost.“

„Ani nevíš, jakou oběť jsem pro to musel podstoupit.“

„Každej jinej by si vybral noc s nějakou otrokyní.“

„To jsem chtěl taky,“ podíval se na Tu z kuchyně, „ale víš, jak mě mají pán a paní rádi a bojím se, aby jí neublížili. Copak sis nevšiml, jak po mně šli při souboji?“

„Toho si musel všimnout každej. Ale jenom u pána. Paní si s tebou chtěla dokonce připít.“

„Jasně. Hele, ty jsi viděl toho mého protivníka někdy už bojovat?“

„Jo, dřív se to tu dělalo dvakrát do měsíce. A jinde je to taky častější. Ale pak to přestalo.“

„A když bojoval, jakej byl?“

„Nejlepší, skoro pokaždý vyhrál.“

„Takže bojoval vždycky takhle?“

„Ne, to ne. To byl nejlepší boj, jakej jsem viděl. Ty rány. Ještě nikdy se klacek nezlomil a vy jste zlomili čtyři. Kmitalo to tak, že se kolikrát nedalo postřehnout, kde je konec.

A ten závěr, jak tě jenom mlátil a ty ses tam motal v kruhu… Byl jsem přesvědčenej, že mám po penězích. Všichni už nad tebou lámali hůl, a najednou bum, bum, bum, pár ran a on je na zemi.“

„A to ti nepřišlo divný?“

„Jako co?“

„Ta rychlost.“

„Jste prostě oba dobří.“

Mávl rukou.

„Hele, necháme to na jindy. Teď mám jinou prosbu. Umíš číst a psát?“

„Na co?“

„Co, na co?“

„Na co bych to potřeboval?“

„Aha. A je tu někdo, kdo umí číst a psát?“

„No, pán a paní, písař samozřejmě, možná ještě někdo z panstva nahoře, ale z otroků o nikom nevím.“

„Škoda.“

„Jestli něco potřebuješ napsat, za někým skočím…“ Nat si naložil poslední lžíci kaše.

„Ne. Já se chci naučit číst a psát.“

„A na co je otrokovi čtení?“

„Věř mi, kdysi jsem to uměl a na něco to bylo.“

„To jsi ale nebyl otrok.“

„To jsem nebyl. A věřím, že zase nebudu.“

„Hele, ty chceš…,“ naznačil rukou.

„Tobě se líbí bejt otrokem?“

„Jsem jím už od patnácti let, kdy naši vesnici na jihu přepadli lovci lidí, a je mi tu dobře. Hele…,“ podíval se na Tu z kuchyně, „víš, že kdyby tě slyšel někdo, kdo si chce udělat oko u paní nebo pána, tak máš dvacet na holý záda jen to hvízdne?“

„Mě se nemusíte bát,“ odsekla Ta z kuchyně, „budu jen ráda, když zmizí.“

„A copak ti udělal tak hroznýho, že ho tak nenávidíš?“

„On?“ Otočila se znovu k plotně. „Myslela jsem…“

Hlas se jí zlomil.

Otočila se a objala Nika.

„Měla jsem takovej strach,“ vzlykala, „jak tě tam mlátil. Hrozně jsem se bála. Tý krve! Vypadáš tak příšerně. To oko! Máš ho fialový, myslela jsem, že tě zabije. To bylo příšerný...“

Podíval se na Nata. Seděl s pusou otevřenou a kapala mu z ní kaše.

„Tak takhle je to. No, že mi to hned nedošlo. No, jasně!“ Dal si do pusy prázdnou lžíci. „Pro tebe to bylo. Tak to jo. Tak to se možná o ni popereš se Žabákem.“

„Kdo je to Žabák?“

„Ten zjizvenej, co tam byl před tebou. On je ze severu a má divný jméno a divnou pusu, tak mu začali říkat Žabák. Ten jí taky furt nadbíhá. Kdysi spolu chodili, jo, tak dva roky to jsou, nechala ho po tom dítěti.“

„Po jakým dítěti?“

„No, měla s ním dítě, ale paní ho hned po porodu dala pryč.“

Odstrčil ji od sebe a podíval se jí do očí. Měla v nich slzy a vzdor.

„Ty máš dítě?“ zeptal se.

„Copak otrok může něco mít? Všechno patří pánovi. Když jsem porodila, ani mi ji neukázali. Jenom mi řekli, že to je holčička. Nikdy jsem ji neviděla.“

„A proto ses s ním rozešla?“

Mlčela a slzy jí tekly po tvářích. Palcem setřel jednu z nich.

Kdybych nezabil děti naší paní, napadlo ho, tak by se tohle všechno nejspíš nestalo. Mohla žít šťastně jako otrokyně, nic by jí nechybělo, protože nic jiného nepoznala. Mohla mít děti a být šťastná, protože páni většinou nedávali pryč děti otroků. Jsem za tohle všechno odpovědný.

Přimáčkl ji k sobě. Cítil mokrou tvář na svém krku.

„Přijdeš zítra na naše místo?“ zašeptal.

Jenom ho víc stiskla.

Když se vrátil, seděl Matěj na svém místě. Posadil se vedle něj.

„Myslel jsem, že se se mnou už nebudeš chtít kamarádit, když jsi tak slavnej.“

„Co to je slavnej?“ máchl rukou. „Za tejden si ani nevzpomenou. Ale přátelé zůstanou.“

„A já jsem pořád tvůj přítel, i když jsem ti nepůjčil peníze?“

„Přátelství není o penězích.“

Chvíli bylo ticho.

„Matěji.“

„Hmm.“

„Ty asi neumíš číst.“

„Umím chytat ryby.“

„A nevíš o někom? Myslím z nás.“

„Nosáč.“

Druhý den upekl kuchař dort. Nebyl velký, ale dobrý. Půlku snědl Nataniel okamžitě, o druhou se podělil. Nik dostal čtvrtku a rozdělil si ji s Matějem a s Tou z kuchyně. Další den byli pán a paní pryč, tak si ho Nataniel vzal na práci do stájí. Využil toho a zašel za švadlenou. Nechal si ušít zdvojenou zástěrku a místo provazu okolo pasu pásek z několikrát přeložené pevné látky. Do toho pásku nasoukal zbývající mince.

Několik otroků už ho požádalo o půjčku, ale vždy je odkázal na Nosatého.

Pak odešel do kovárny.

Žabák tam stál a do něčeho tloukl.

„Vždycky jsem si myslel, že kováři jsou velcí a svalnatí.,“ promluvil na něj.

„U nás v rodině jsou všichni spíš hubení a šlachovití.,“ odpověděl tak na půl huby.

Chvilku bylo ticho.

„Jak to, že někteří otroci nemusejí bejt přes noc v domě pro otroky?“

„Ti, co jsou prověření, nebo nejsou tak blbí.“

„Ty spíš v kovárně?“

Odložil kladivo a otočil se na něj.

„O co ti jde?“

Rozhlídnul se po kovárně.

„Kolik by stálo naučit mě tančit tak, jak to umíš ty?“

Sledoval jeho pohled.

„Normálně to stojí měďák za pět dní.“

„A já bych platil kolik?“

„Tebe to naučím zadarmo. Nechci mít proti sobě amatéra, až začneme spor.“

Podíval se mu do očí.

„Máš ji pořád rád.“ Bylo to konstatování.

Uhnul pohledem.

„Teď vypadni. Přijď večer.“ Žabák vzal do ruky kus železa a strčil ho do výhně.

Stihl ještě vyhledat Nosatého.

„Ahoj. Hele, jak se vlastně jmenuješ?“

„Nosáč.“

„Nosáč? Proč?“

„Tak se podívej a třeba ti to dojde,“ ukázal si na obličej.

Zasmál se. „Takže ti nevadí, když ti tak říkají?“

Nosáč se zamračil.

„Připravil jsi mě o dost peněz. Tak vyklop, co chceš, anebo zmizni.“

„Chci umět číst a psát. Zaplatím za to.“

Nosáčova tvář se roztáhla do milého úsměvu.

„No, dobrá, dobrá. Pokud zaplatíš, tak dobrá. Ale musím tě upozornit, že tohle spadá do kouzelnictví. Musím sehnat nějaký vykuřovadla a poprosit bohy, aby mi povolili tohle tajemství předat. Dál musím...“

„Hele, nech toho,“ zvedl varovně prst Nosáčovi před obličej. „Uměl jsem číst a psát a vím, že k tomu toho zase tolik nepotřebuješ.“

„A co se stalo? Jestli teda můžu vědět. Že jsi tohoto daru pozbyl.“ Nosáčův úsměv se změnil do lehce ironického šklebu.

Podíval se na nehet ukazováčku, který vztyčil před Nosáčem.

„Vytloukli mi to z hlavy.“ Sevřel ruku v pěst.

Dny se začaly navíjet s pomalou pravidelností. Střídal učení a cvičení, občas se mu podařilo do toho vtlačit i nějakou schůzku s Tou z kuchyně. Žně skončily a přišel teplý podzim a po něm krátká zima. Otroci měli více času a i paní s pánem si ho už tolik nevšímali jako dřív. Mělo ho to varovat.

Něco se ale začalo měnit. Začínali se objevovat lidé v hadrech s uzlíky, žebrající o almužnu. Okolí navštěvovalo víc a víc verbířů a krajem začínaly procházet malé jednotky vojáků. Rovněž ceny obilí a jiných věcí prudce stouply. A Žabák měl víc práce. Koval meče a ostatní zbraně.

Učení mu šlo dobře. Rychle si osvojil ztracené vědomosti a Nosáč ho naučil i pár věcí navíc.

Několikrát Nosáče přistihnul, jak diskutuje se Žabákem. Když procházel okolo, zmlkli a podezíravě ho sledovali.

„Co to kujete se Žabákem?“ zeptal se jednoho dne Nosáče.

Nosáč, který akorát kreslil na stěnu konírny severské runy, se zarazil.

„Nevím, co máš na mysli.“

„Stále vás vídám spolu. O něčem diskutujete.“

„To se ti zdá.“

„Nezdá. Co máte za tajemství?“

Nosáč přitlačil na křídu a ta se zlomila.

„Jen obchodní problémy.“

Sehnul se a zvedl zlomený kus křídy.

„Nosáči, co jsi zač?“ zeptal se a podíval se mu do očí.

„Otrok. Jako ty,“ uhnul Nosáč očima.

„Neznám takový typ otroka. Ty a Žabák nespíte s námi, ale máte každý svoji místnost. Žabák v kovárně a ty v baráku.“ Ukázal hlavou na vyslancův dům. „Jsi otrok, a přesto si volně chodíš po městě. Kdykoliv se jede do přístavu pro něco, ty tam nechybíš. A vždycky se vrátíš celej nešťastnej. Co tam děláš? Koho vyhlížíš?“

„Do toho ti nic není.“

„Není, ale jsem zvědavej.“ Tlačil se nepříjemně na Nosáče. Ten nemohl nikam ustoupit, za zády měl zeď konírny. Kroutil hlavou a hledal pomoc, ale jeho ochranka v tu chvíli byla daleko.

„Niku, nech toho. Někoho hledám,“ začal opatrně.

„No, a koho? Prošel jsem kus světa, třeba ti můžu poradit.“ Opřel se jednou rukou o stěnu konírny a druhou mu podával zlomený kus křídy.

„Já ani nevím, kdo to je. Byl jsem za věštkyní a ta mi řekla, ať jdu do města, kde nemají krále, a hledám to, co přijde z moře. Jediný město, kde nemají krále, ale knížete, a je to na pobřeží, je tohle.“ Odstrčil Nika rukama od sebe. „Tak proto chodím vyhlížet a hledám to, co přijde z moře. Rozumíš?“

Nik se nadechl k odpovědi, když v tu chvíli zazněl gong vyzývající otroky k návratu do domu pro otroky.

„Možná ti s tím hledáním dokážu pomoct.“ Mávl na Nosáče a běžel si pro jídlo, aby na něj ještě něco zbylo.

Události ale nabraly trochu jiný směr, a tak hovor s Nosáčem vypustil na dlouhý čas z hlavy.

Další den byl Nosáč pryč. Měl večer volno. Hrál tehdy s jinými otroky ve stáji kostky. Najednou vstoupila dovnitř Ta z kuchyně a uslzená mu řekla:

„Prosila jsem tě jen o jedno: aby sis dával pozor!“

7.

Celá stáj ztichla a všichni otroci upřeli překvapený pohled na Nika.

„Víš to určitě?“

„Tuším to už měsíc, ale už to vím určitě.“

Vzal ji kolem ramen.

„Co budeme dělat?“

„Nevím, ale jedno vím jistě. Nechci, aby mi ho znovu vzali.“

Večer seděli s Matějem u stromu a pozorovali hvězdy.

„Musím pryč,“ otočil se na Matěje.

„Já vím.“

Zprávy se mezi otroky šířily rychle. Pro útěk to nebylo dobré.

„Jak se to dá provést?“

Bylo ticho. Pak se na něj Matěj otočil.

„Já nevím.“

Hvězdy blikaly nad obzorem a svítily stále jasněji. Matěj pátravě sledoval jeho obličej

„Moc ji miluješ?“ zeptal se.

Chvíli mlčel a přemýšlel.

„Miluju ji,“ přiznal se po chvilce. „Miluju ji víc než svůj život. Nikdy jsem nikoho tak nemiloval. Pokud by se mělo rozhodovat mezi mým a jejím životem, vybral bych, aby žila ona a já zemřel.“

„To je krásný.“ Matěj se opřel zády o strom a znovu se zahleděl na hvězdy. „Nikdy jsem nic takového nepoznal.“

„Já také ne,“ přiznal. „Matěji, kdysi jsem byl bohatý. Hodně bohatý.

Odmlčel se a čekal na Matějovu reakci. Ale Matěj mlčel.

„Vždy, když jsem s někým byl,“ pokračoval, „vždy jsem tam cítil postranní úmysly. Věděl jsem, že ti lidé mě milují pro mé bohatství, pro postavení. Ale ona mě miluje, i když jsem otrok.“

„Víš, co vás čeká, jestli utečete?“ zeptal se Matěj.

„Asi nás budou hledat.“

„Budou vás štvát z místa na místo. Pán na vás vyhlásí velkou odměnu. Žádný lovec hlav, žádný potulný pocestný, žádný sedlák si nenechá ujít takový přivýdělek. A až vás chytí, ubičují vás na náměstí. Pro výstrahu. Všichni otroci se na vás budou muset koukat.“

Mlčel a hrdlo měl sevřené.

„Všichni otroci potom dostanou pro výstrahu dvacet ran. A ti, kteří se s uprchlíky kamarádili, budou na tom ještě hůř. Budou je mučit, aby vyzradili, kde se můžou jejich přátelé skrývat. Víš, co to znamená?“ Přestal sledovat hvězdy a znovu se na něj podíval.

„Nechci, aby tě mučili. Jsi můj přítel. Uteč s námi, Matěji. Utečeme daleko, kde nás nechytí. Budeme mít chýši na pobřeží a budeme chytat ryby. Ty si najdeš ženu a budeš mít kupu dětí a budeme šťastní. Nechci království. Nechci bohatství. Chci už jen pokoj a klid. Pojď s námi. Povede se to, uvidíš.“

Matěj ho sledoval a v očích měl slzy.

„Bláhovče bláhový, sny jsou jen sny a neplní se. Osud ti vždy přichystá něco, co tvůj sen zhatí a srazí tě zase na samé dno.“

Hrdlo se mu sevřelo.

„Člověk se musí občas dostat na dno, aby se mohl odrazit,“ odsekl.

Matěj pokýval hlavou.

„Rakev má také dno,“ ukončil debatu, zvedl se a odešel si lehnout.

Druhý den nešel na učení, stavil se rovnou v kovárně. Cvičili chvíli, ale byl nesoustředěný a zapomínal uskakovat. Nakonec to Žabák nevydržel.

„Co se to s tebou děje? Jsi úplně mimo.“

Rozhlídnul se po kovárně.

„Musím pryč.“

„To je ta nejlepší novina za poslední půlrok.“

„S ní.“

„S ní? Nepoznala nic jiného než otročení. Nezná to, jak to vypadá tam venku. Bude tam ztracená. Bude asi i nešťastná.“

„Musím.“ Díval se do země.

„Tak mi řekni jedinej rozumnej důvod, proč musíš.“

„Udělal jsem stejnou chybu co ty.“

Pár vteřin trvalo, než mu to došlo. Zhroutil se na stoličku a zabořil hlavu do dlaní.

„Jestli jí ho znovu vezmou, tak to nepřežije.“

„Pomůžeš nám?“

Zvedl hlavu z dlaní.

„Kdyby sis dokázal představit, jak já tě nenávidím.“

„Tak to jsi, Žabáku, v tomhle světě jeden z mnoha.“

„Jak to chceš udělat?“

„Ještě nevím. Dělám to poprvé.“

Večer si sedl ke stromu. Matěj už tam byl.

„Co novýho?“

„Skoro nic.“

„Mluvil jsi s ní?“

„Nebyl čas.“

„Teď tě potřebuje víc než cokoliv jinýho. Běž za ní. A pokud ti budu moct nějak pomoct, řekni si.“

Další den se pomalu vlekl. Pán i paní byli doma, tak musel na zahradu. Okopávalo se a připravovalo na setbu. Jakmile skončili, běžel za ní.

Seděla u zdi, nohy skrčené, ruce na puse.

Sedl si vedle ní a objal ji. Přitiskla se k němu.

„Co budeme dělat?“ zašeptala.

„Utečeme.“

„Chytí nás a zabijou.“

„Nechytí. Mám přátele, kteří nám pomůžou.“

„A co budeme dělat venku? Neumím žít jako svobodná.“

„Tak se to budeš muset naučit. Věř mi, není to nic těžkýho.“

„Je to těžší než se naučit být otrokem?“

Zamyslel se.

„Pro některé lidi ano.“

„A co budeme tam venku dělat?“

„Co budeme dělat? Víš, měl jsem takovej sen.“

„A už nemáš?“

Sledoval její krásnou a smutnou tvář.

„Mám, ale je jinej. Jediný, co bych chtěl, je malý domek někde na pobřeží. Já bych chytal ryby a ty bys vychovávala děti. Problém je v tom, že neumím chytat ryby.“

Podívala se mu do očí.

„Ty dokážeš všechno.“

Zmáčkl ji ještě pevněji a dlouze políbil.

Dny pomalu míjely. Dál pokračoval v práci a učení, ale jinak se mu nedařilo. Žabák si ho zkoumavě prohlížel a jednou se místo cvičení posadil na lavici.

„Máš už nějakej plán?“ zeptal se ho.

Chvilku mlčel, ale pak vylezl s pravdou ven.

„Vymýšlel jsem hodně způsobů, ale mám problém, že tady můžu věřit jen dvěma lidem. Bojím se na něco někoho zeptat, aby mě neudal.“

„Tím jedním jsem já a tím druhým Nataniel?“

„Ne, Matěj. Nat je hodnej, ale hrozně průhlednej. Mohl by se podřeknout.“

„To je rozumný.“

„Nevím, jak to vypadá venku, nevím ani pořádně, kde jsem. Nevím, kam mám jít, co dělat, aby mě nepoznali. Jsem otrokem necelej rok a nerozumím lidem okolo mě. Byl jsem v jiný kategorii a neumím si říct v hospodě o jídlo. Vzali mi paměť a zkušenosti. Vlastně tam venku budu úplně k ničemu.“

Seděl a přemýšlel.

„Máš peníze. Vyhrál jsi docela dost.“

„Nemám. Dal jsem je skoro všechny Nosáčovi, aby mě naučil znovu číst.“

„Na co potřebuje otrok číst?“

„Jedině ten otrok, co chce zůstat navěky otrokem, se nechce naučit něčemu novému. Co tě znám trochu blíž, vím, že i ty jsi něco jiného než otrok. A vím, že čtení a psaní ovládáš taky.“

„Hloupost.“

„Ne. Nosáč je velice chytrej a naučit mě základy byla hračka. Jenomže já potřebuju víc. Naučil mě i písmu svého lidu, vím, že jsem ty knihy měl a že byly velice zajímavé a nebezpečné. Naučil mě několik druhů písem a vím, že ta znamení, co jsou v rozích štítů, na okrajích helem a v jilcích mečů, které vyrábíš, jsou severské runy. A vím také, co je na nich napsáno. Je to…“

„Mlč! Nepokoušej bohy železa a ohně!“ vykřikl Žabák a vyskočil z lavice.

Usmál se.

„Proč jsi utekl od Ledové královny? Kdo jsou Mraziví? Proč je tak nenávidíš, že tepeš tak hrozná prokletí? Co jsi vůbec zač? Kde ses tu vzal, z takové dáli, Lorde Snowsvene? Bílý beránek. Je to tak správně?“

„Ne, to je Sněhový beránek,“ odpověděl opatrně.

„Tak proč jsi tady jako otrok? Nebo nejsi otrok? Ukrýváš se tady s Nosáčem? Před kým? Nebo před čím? Prozraď pravdu!“ Stoupl si před Žabáka a z blízka se mu díval do očí.

Žabák bojoval sám se sebou. Viděl nenávist v jeho očích a čekal ránu. Ale rána nepřišla a Žabák vybuchl.

„Hlupáku! Nevíš, před čím jsem utekl, a nevíš, co se blíží. Nevíš, jaká temnota padne na tenhle svět. A když už jsme teda u tý pravdy: co tvoje tajemství? Co vědí paní a pán, že tě tak nenávidí? Povídej!“ bránil se Žabák útokem.

„Nemám žádné tajemství.“ Nik krok ustoupil.

„Vážně?“ Žabák ho lehce udeřil do prsou. „Nik je zkratka od Ahonik, není to pravda?“

„To je.“ Ustoupil a připravil se na větší ránu.

„A není to jméno krále, který zmizel ve vlnách, když se jeho zemí přehnala válka?“

„Tak nějak se jmenoval,“ připustil.

„A není to ta země, kvůli který musím od rána do večera vyrábět zbraně a vtloukat do nich severské kletby a prokletí?“

„Co se děje?“ Svěsil ruce podél těla a přestal se krýt.

„Ty nic nevíš? Ty sis nevšimnul, co se děje? Nevidíš ty žebráky, ty zmrzačený veterány?“

„Ne, nepouštějí mě moc ven, a když běhám s nosítky, koukám, abych sebou někde nesekl.“

„Vaše Výsosti, převrat ve vaší zemi, nebo co to bylo, spustil lavinu, která se začíná valit celým světem. Kvůli malému království během toho roku zemřelo víc lidí, než má samo obyvatel.“

„Nic nevím.“

„Když král zmizel, vypadalo to, že Foxík, ten starej lišák, co mu původně to království patřilo, má svoji državu zase zpátky. Ale ten Ahonik, Vaše Výsosti, držel svojí krutovládou a kouzelnickým uměním na uzdě hordy z planin, které sousedily s jeho královstvím. Ty uviděly svoji příležitost a napadly nechráněný bok země. Král se s nimi utkal v boji, ale východní národy, které se obávaly přílišné moci starého lišáka, jim přispěchaly na pomoc a porazily ho. Do toho se vložila západní liga, které se hodilo oslabení pozic, už ani nevím koho. Chán a Šáh se spojili proti lize a mele se to. Barbarům se hodilo, že spojená knížectví odtáhla do války na západě, a napadli knížectví na východě. Spojená knížectví se vrátila bránit své východní bratry a na západě vznikla trhlina v obraně. Prostě tím, že hodili do vody jednoho šmejda, vznikla světová válka. Všechno je v pohybu a všude se to mele a je jen otázka času, kdy se to objeví tady.“

„Vůbec nic nevím.“

„Měl by ses vrátit a vložit se do toho.“

„Jak? Nemám žádnou moc. Těch pár věrných, co mi zbylo, hnije někde na kůlech okolo hradu. Veškeré umění, co jsem měl, mi vycucli z hlavy a jediný, co mi po tom všem zbylo, jsou tyhle magický náramky, které vysají jakoukoliv magii z okolí.“

Sledoval jeho ruce.

„Znám ty náramky. Vím, odkud pocházejí, ale nikdy jsem se s nimi nesetkal. V každém případě ty náramky a to, co máš okolo krku, musí pryč. Okamžitě tě podle toho poznají.“

„Nedají se sundat. Je to vysoká magie.“

„Nesmysl. Mým železům nic neodolá. Polož sem tu ruku.“

„Nemá to cenu. Jenom mi zlámeš kosti.“

„Věř mi.“

Po půl hodině to vzdal.

„Otroku!“ Otřel si zpocené čelo. „Z tohohle kdyby se udělalo brnění, tak jsi neporazitelný.“

Sledoval, jak po rukou stéká krev z ran, které mu Žabák přivodil ne moc šetrným pokusem sundat náramek.

„Říkal jsi, že je znáš?“ zeptal se.

„Jen jsem o nich slyšel. Ale nevěřil jsem pověstem, že je žádný kov nezničí.“

„Jen silná magie.“ Vzal kus hadru z kovadliny a omotal si zraněnou ruku.

„A víš o někom, kdo to dokáže?“ Žabák si otřel zpocené čelo.

„Kdysi bych to zvládl. Nebo na to alespoň přišel. Ale teď…,“ přemýšlel. „Možná ta tvoje Ledová královna. Slyšel jsem, že se shání po kouzelnících. A čarodějnicích.“

„Ano. Velice ji zajímají,“ opatrně připustil Žabák.

„Na co potřebuje tolik čarodějů?“

Žabák uhnul pohledem.

„To nevím. Nebere jen čaroděje. Bere všechno. Otroky, knihy…”

„Ale čaroděje především. Když už jsme u těch knih - je pravda, že má Degeneration?“

„Ty myslíš knihu Degeneration aneb lidobozi?“ vykřikl Žabák a hned se kousl do rtu.

„Jistě. Má ji. Ty jsi ji viděl?“ Nikovi vzrušením zasvítilo v očích.

„Prý ji má.“

„Celou? Originální?“

„Celou. Co tě na tý knize tak fascinuje?“

„Četl jsi ji? Já měl jenom opisy několika stránek.“

„Něco o ní vím. Je to slátanina.“

„Prý se tam píše , že hvězdy jsou jako slunce a že slunce je ohnivá koule a okolo ní jsou jiný koule, který nejsou tak žhavý, a na nich jsme my. A že my jsme vznikli jinde, na jiném světě, a že lidé byli bozi, kteří cestovali mezi těmi koulemi nejprve v obrovských lodích a pak se naučili cestovat sami, jen tak, jak se jim chtělo. Přes tunely a nějaký díry. A bylo jich málo, tak vymysleli, jak udělat tisíce kopií sama sebe. A udělali i otroky z nějaké hmoty a všelijaký jiný blbosti. A pak se něco stalo a oni zdegenerovali a zapomněli na to všechno. A my jsme potomci těch zdegenerovanejch lidí a smíchali jsme se s těma různejma jinejma věcma, co lidi vyrobili, a proto je všechno tak, jak je…“ Nikovy oči svítily vzrušením.

„Neber to doslova,“ mírnil Žabák jeho nadšení, „ta kniha je hodně zmatená. Znám zajímavější knihy. V jedný se píše, že země je placka, kterou nesou čtyři sloni…“

„Věř mi,“ mávl Nik rukou. „Taky jsem četl Pratchetta a můžu tě upozornit, že ten chlap si hrozně vymýšlí.“

„No, rozhodně to vypadá rozumněji než ty příšernosti, co jsou v tý knížce, co tě tak fascinuje.“

„Říká se, že v Degenerationu jsou návody, jak vstoupit na jiné světy.“

„Jenom jsem nakoukl. Ale nevšiml jsem si ničeho.“ Žabák byl nervózní a těkal pohledem z místa na místo.

„Musím tu knihu mít. Aspoň opis.“

„Ty se hlavně musíš nejdřív dostat na svobodu. Takže nemáš žádný peníze?“

„Zbylo mi asi patnáct měďáků.“

„To je málo.“

„Musí to stačit.“

„To nebude. Dám ti ještě sto.“

„To nemůžu přijmout.“

„To nedávám tobě. To dávám jí, ale ona nezná hodnotu peněz. A ještě něco.“

Vytáhl cihlu ze zdi a chvilku šátral. Nakonec vytáhl kus papíru. Když ho rozložil, Nik vydechl překvapením:

„Mapa.“

„Ano, je to mapa. Tady jsme my. Tady pobřeží a tak dál. V mapách se snad vyznáš?“

„Jistě.“

„Výborně. Sem dám tu mapu a ty peníze,“ ukázal na díru ve zdi. „Kdybyste utíkali a neměli čas se rozloučit.“

„Ta mapa… Ty jsi taky měl zaječí úmysly, co?“

„Když nám sebrali holčičku, tak jsem s ní chtěl utéct, ale ona se ke mně přestala znát, jako bych pro ni nebyl. Přestala si mě všímat. Jeden čas schválně flirtovala s jinýma, aby mě potrápila, ale pak ji to přešlo. Jenom jsem čekal, jestli se to srovná, ale pak jsi přišel ty.“

Žabák si sedl a dal hlavu do dlaní.

Sklonil se nad ním.

„O mně se říká, že jsem byl krutý, ale co dokáže osud, proti tomu jsem žabař. Kdybychom se neviděli, popřeješ nám šťastnou cestu?“

Zvedl hlavu a oči měl mokré.

„Popřeji vám šťastnou cestu, ale ruku ti nepodám.“

Cestou domů ho doběhl Nataniel. Tvář měl zpocenou a v očích výraz hrůzy.

„Niku! Niku!“ V hlase měl strach a soucit.

Otočil se a po zádech mu přeběhl mráz.

„Co je?“

„Stalo se něco příšernýho!“

8.

Svět se s ním točil a duši měl prázdnou. V očích měl slzy a v konečcích prstů mrazivé brnění. Hrdlo měl sevřené bolestí a pocit, že mu puká srdce.

Pozoroval její klidnou, smutnou tvář, kterou ani smrt nedokázala zbavit krásy.

Otroci s nosítky netrpělivě přešlápli a dozorce zavrčel.

„Tak už sis ji prohlídnul a syp do baráku, ať ji zahrabeme, než začne smrdět.“

Zavřel oči a měl pocit, jako když se mu na zádech zježila srst. Pak je otevřel, přikryl jí znovu obličej a odhrnul látku na prsou. Nechala konec jehlice trčet z prsou, aby neměl žádné pochyby.

Projel jím záchvat temného vzteku, jaký ještě nezažil. Zvedl oči k oknům, za kterými věděl, že stojí. Záclona v okně se lehce pohnula.

Na rameno mu dopadla něčí ruka.

„Neudělej, prosím tě, nějakou blbost,“ zašeptal Nataniel.

Setřásl ruku a vykročil proti dozorci. Ten zkušeně švihnul karabáčem do vzduchu.

„Niku! Niku! Prosím tě! Niku! Slyšíš?!“

Podíval se na Nataniela, jako by ho viděl poprvé. Pak jenom zašeptal.

„Spi.“

Nat obrátil oči v sloup a sesunul se k zemi.

U rukou mu zapraskalo.

Dozorce udělal krok dozadu a znovu švihl do vzduchu. Pak plnou silou zaútočil.

Karabáč se od Nika odrazil jako od kusu kamene a konec se dozorci omotal okolo krku. Ten se chytil za krk a snažil se popadnout dech.

Nik zvedl ruce a konec karabáče, který dozorce pustil, začal pomalu stoupat vzhůru. Když se dozorcovy nohy klepaly asi půl metru nad zemí, otočil se na otroky, kteří drželi nosítka.

Stáli jako sloupy s očima vytřeštěnýma na zmítající se tělo. Když uviděli jeho pohled, pustili nosítka a utíkali jako o život. To ostatně byla pravda.

Znovu pohlédl na její obličej, který při pádu vyklouzl z látky. Minul tělo škubající se v posmrtné křeči a pomalým krokem vyrazil k domu.

Zvedl se vítr.

O kousek dál narazil na další tři dozorce s karabáči, které přivábil řev utíkajících otroků. Vytáhli karabáče, postavili se proti němu a pohlédli mu do očí. Pak si stoupli proti sobě a začali se tlouct hlava nehlava. Když si prokousali hrdla, byl už daleko.

Vítr sílil a začal zvedat prach a trhal okvětní lístky ze stromů.

Došel až k domu. Stáli tam ozbrojenci s halapartnami a snažili se vytírat prach z očí. Napřáhli konce halaparten proti němu. Prošel mezi nimi a položil jim ruce na prsa. Krátce pohlédl na náramky na svých rukou. Rotovaly okolo zápěstí a jiskřily modrým světlem, jak se snažily vysát všechnu magii. Zvuk, který vydávaly, se podobal zvuku ocelových kuliček rotujících ve velkém litinovém hrnci.

Zatlačil na prsa vojáků. Kyrys z pevného železa, vykovaný Žabákem a pokrytý runami, se promáčkl, jako by byl z vosku. Ozval se praskot drcených kostí a vojákům se z úst začala valit krev. Zatlačil znovu a obrovské dubové dveře se vyvalily z pantů. V oblacích prachu vstoupil dovnitř.

Pod nohama mu proběhlo několik krys, které se zoufale snažily dostat z baráku.

Vítr srážel tašky a začal zvedat menší věci. Obloha potemněla. Ozvalo se zahřmění.

Zastavil se a počkal, až vítr vyfouká prach. Pak opatrně nasál vzduch.

Temná vůně, kterou ucítil, v něm vyvolala další vlnu vzteku. Několik vojáků s tasenými zbraněmi přiběhlo, ale explodovaly jim hlavy dřív, než stihli nějakou akci…

Postavil se před kamennou zeď, za kterou ji ucítil. Položil na ni ruce a pak stěnu roztrhl. Když vstoupil, sklouzlo po něm ještě několik kamenů, které by normálnímu člověku zlomily vaz.

Uviděl ji před sebou stát mezi dvěma okny za obrovským stolem. Dívala se na něj se vztekem a nenávistí. Okna za jejími zády vibrovala, jak se vítr točil okolo domu v obrovské spirále. Byla tma, ale blesky poskytovaly světlo s půlvteřinovými intervaly.

Strop zářil modrým světlem.

Přistoupil ke stolu a položil na něj prst.

Stůl vybuchl a změnil se v tisíce malinkých třísek.

Zakryla si oči a uskočila. Pomalu se k ní přibližoval. Ustupovala před ním, jako kdysi on před svým protivníkem, aby se nenechala zahnat do kouta.

Byla nahrbená jako kočka, co se chystá zaútočit, a v očích neměla strach, ale nenávist.

Dveře se otevřely a dovnitř vtrhlo několik ozbrojenců a začalo do něj sekat meči.

Zbraně se od něj odrážely jako od gumy, objevilo se jen pár kapek krve. Pak najednou ozbrojenci ztuhli, obrátili meče proti sobě a začali si párat žaludky. Šlo jim to špatně, měli drátěné košile, ale také nadlidskou sílu a touhu dokázat nemožné.

Ze stropu spadlo několik žab, které na zemi začaly hořet zeleným plamenem. Za oknem prolétla kráva. Celý dům vibroval v základech.

„Zabila jsi ji. Zabila jsi ji i s naším dítětem,“ šeptal nenávistně.

Stále před ním ustupovala v kruhu.

„Udělala jsem jenom to, co jsi udělal ty mně!“ odsekla.

„Zemřeš tak, jak ještě nezemřel žádný smrtelník!“

„Až budu umírat, budu se smát! Čekala jsem na to! Čekala jsem, až ji zbouchneš! A věděla jsem, že to přijde! Udělala jsem to dřív, než bys stihnul utéct! Pomsta je moje!!!“

Výsměšně se mu dívala do očí. Hleděl do jejích a nemohl se zachytit něčeho konkrétního. Jeho zuřivost narůstala. Okolo krku a na rukou ucítil příšerné pálení a pak zápach škvařícího se masa.

Ozbrojenci, kteří leželi mrtví na zemi, se znovu postavili a s očima v sloup se začali procházet, klouzajíce se ve své krvi a zamotávajíce se do svých střev.

Strop zmizel v obrovském výbuchu. Nad nimi zářilo nebe jako oko temného boha ohraničené masou točícího se vichru. Chytil ji za hlavu a přitáhl si ji k sobě. Náramky na jeho rukou temně rudě zářily a blesky, které předtím šlehaly dovnitř, nyní šlehaly ven.

Zadíval se jí hluboko do očí. Konečně našel to, co potřeboval.

Svět explodoval.

* * *

Kdesi daleko se ozvalo lehké zašramocení. Pandora zvedla hlavu od knih a zaposlouchala se. Když se nic nedělo, znovu sklonila hlavu ke knihám.

Znovu zašramocení, tentokrát silnější. Luskla prsty, aniž zvedla hlavu.

Všechny krysy, myši a jiná havěť žijící na zámku okamžitě zemřely. Z lejster se vykutálelo několik pavouků a od stropu spadlo pár much. Spousta vězňů, dozorců, podkoních, otroků, sluhů, kuchtíků, psů, koní a jiných bytostí si na pár hodin volně vydechla a ani si nevšimla drobné havěti, která se všem vysypala mrtvá z vlasů, oblečení, chlupů a kožichů.

Ale zašramocení se ozvalo znovu a mnohem silněji.

Pandora se zvedla a šla do míst, odkud se šramocení začalo ozývat.

Odhrnula několik nepoužívaných věcí.

Na zemi leželo pár litinových hrnců.

Jeden lehce vibroval a prach, který na něm lpěl, z něj zvolna opadával.

„Tak kterýpak ty seš?“ zeptala se Pandora a zvedla hrnec na světlo.

„A kurvadrát!“ zašeptala udiveně, když jej poznala.

Pomalu jej donesla na stůl. Uklidila knihy okolo a zazvonila na sluhu.

„Zavolej krále!“ poručila, když vstoupil.

„Šel si už lehnout, je nějaký utahaný.“

Luskla znovu prsty.

„Nikam nechoď, přijde sám.“

Zvedla víko od hrnce a dívala se dovnitř.

Král přišel za pár minut. A s ním Loki.

„Pandoro, ještě jednou mě vzbudíš takovým příšerným způsobem a nechám tě vypráskat z hradu!“ zuřil král. „Co se děje?“

„ Ahonik žije,“ přiklopila Pandora hrnec poklicí.

„Nesmysl,“ zasmál se Loki. „Mám padesát svědků, kteří ho viděli potopit se s pouty na rukou.“

„Jak tě to napadlo?“ Král pohlédl na stůl, odkud se ozývalo rachocení.

„Každému kouzelníkovi, kterého jsem porazila, jsem nechala nasadit takový náramky. Viděli jste je na jeho rukou ve vězení. Odebírají magii, aby kouzelník nemohl znovu povstat.“

„Jak moc odebírají?“

„Hodně. Mám tu hrnec velekněze, který dokázal rozhrnout moře a projít tam s celým národem. Pokud měl náramky, neprošel by rybníkem, co máš za hradem. Ale problém je v tom, že on by neměl žádnou magii vytvářet. Tady s Lokim jsme zařídili, že nedokáže použít jediné kouzlo. Ty náramky jsou tam jako pojistka,“ mračila se Pandora.

„Tak je někde rozebral a prodal nějakému čaroději,“ zívl král.

„Nedají se zničit, dokud je pohromadě tenhle hrnec.“ Znovu zvedla poklici na hrnci.

Naklonili se nad hrnec a pozorovali kuličky, které začaly kroužit po stěnách hrnce.

„Jak to funguje?“

Ty ocelové kuličky, co vibrují, přenášejí magii do stěn hrnce. Každý ten malý blesk, který vyšlehne, je kouzlo, který dokáže zabít člověka.“

„Jenže ony nevibrují, ale krouží.“

„To je právě to. Té magie je tolik, že ji nestihnou absorbovat.“

„Nabírají rychlost.“

„Přibývá magie.“

Zvedli hlavy a dívali se po sobě.

„Sakra, pro to může být tolik vysvětlení. Sežraly ho ryby a náramky našli u nich v žaludku. Někde voda vyplavila jeho nafouklou mrtvolu a někdo mu kvůli těm náramkům usekl hlavu a ruce. Nikde není důkaz, že je ještě naživu,“ vrtěl král hlavou.

„Radši přiklop ten hrnec. Mají už docela velkou rychlost.“ Loki přiložil dlaň ke stěně hrnce a prudce ucukl.

„Pálí to,“ informoval je.

Pandora přiklopila hrnec. Obličej měla bílý.

„Nevěřím, že by někdo dokázal vyvinout takové množství magie. Není možné vyrobit takové množství magie. Rozumíte?“ Hlas se jí třásl.

„A co Ledová královna?“ zeptal se král.

Ustoupili od hrnce.

„Ta to být nemůže. Ne, určitě ne,“ uklidňoval Loki.

„To jste nemohli udělat něco víc, než mu jen vyprat mozek a dát náramky!?“ rozkřikl se král.

„Výsosti!“ Pandora se zhluboka nadechla. „Udělala jsem vše. A i něco navíc. Jestli někde je, neumí ani jedno zaklínadlo, je slepý a nemůže mluvit.“

Král se chystal k odpovědi, když náhle koutkem oka zahlédl něco neobvyklého. Zadíval se pozorněji.

„Víš určitě, že to ten hrnec vydrží?“ zeptal se nejistě.

Všichni se podívali na stůl. Zvuk, který hrnec vydával, připomínal zvuk příšerně namáhaného vysokootáčkového motoru těsně před zadřením. Žhnul temnou září a vycházely z něj drobné výboje.

„K zemi!“ zařval Loki a strhnul krále a Pandoru na zem.

Ozval se mocný výbuch a celý hrad se zatřásl v základech. Obrovská kinetická energie do ruda rozžhavených ocelových kuliček vyrazila ve stěnách hradu díry o velikosti mužské pěsti. Kameny v otvorech dostaly sklovitou glazuru.

Bylo ticho.

Pomalu se zvedali a setřásali ze sebe prach, který na nich po výbuchu ulpěl.

„Dobrá,“ připustil král, „dejme tomu, že Ahonik žije. Jak ho ale najdeme?“

„To nebude nic těžkého,“ odpověděla Pandora a podívala se ven dírami po kuličkách. „Hledejte místo o velikosti většího města, které bylo totálně srovnáno se zemí.“

9.

Probudila ho zima. Začal se klepat.

„Žije?“ uslyšel otázku.

„To jo. Je v bezvědomí,“ odpověděl někdo.

„Už tři dny.“

„A tři noci.“

Chvilku bylo ticho.

„Vaše sídlo dopadlo asi nejhůř, pane vyslanče.“

„Bohužel. Tornádo si vybralo můj dům, Vaše knížecí milosti. Cesty osudu jsou nevyzpytatelné.“

„Už jednou jsem se ptal a zeptám se znovu: kdo to je?“

„Víte, Vaše knížecí milosti, že vám nemusím na tuhle otázku odpovídat.“

„Možná bych z vás odpověď dostal. Spousta lidí vidí ve zničení města trest bohů za to, že jsem se spojil s tvým pánem.“

„Vaše knížecí milosti, oba víme, že nemáte na vybranou. Jste malý národ, a kdyby Šáh chtěl, vyhubí vás okamžitě. Jenom jeho obrovská dobrota, nechť slunce stále svítí na jeho kroky, vám umožňuje žít ve stínu naší říše.“

Chvíli bylo ticho a ozývalo se jen šoupání nohou. Pak se ozval znovu knížecí hlas.

„Je zvláštní, že přežili. A vaše paní neměla ani škrábnutí. Měl byste se mu odměnit. Kryl vaši paní vlastním tělem. To je u otroka velice dojemné.“

„Jako bych ve vašem hlase slyšel ironii, Vaše knížecí milosti. Ale pravdu máte. Odměním se mu takovým způsobem, že na to určitě nezapomene.“

„Když už jsme u toho, to tornádo vytvořilo něco jako obrovský výron magie. Sjíždějí se sem kouzelníci z blízka i z daleka.“

„Spíš byste potřebovali zedníky. Vaše krásné město je dost poničené. Jak vám se podařilo přežít?“

„Když vám to řeknu, budete se smát a mít mě za zbabělce.“

„Nebudu. Bude to jen mezi námi.“

„Ne, opravdu. Není to nic čestného pro knížete.“

„Já vám, Vaše knížecí milosti, řeknu, jak jsem se zachránil já, a pak mi řeknete svůj příběh.“

„Pokud uznám, že váš příběh je veselejší než můj, tak souhlasím.“

„Tak, Vaše knížecí milosti, já byl zrovna na návštěvě u barona z Horní Dolní, už zase nevím, jak se jmenuje, což je problém, protože ceremoniáře ještě nenašli, ale pravda je, že toho barona taky ještě ne.

Tak když to začalo, moje paní zůstala doma a něco kutila. Už takhle jsem z ní nervózní a najednou mi sluha říká, co se děje. Vyběhl jsem do patra a koukám z okna, je to u nás. Zrovna se to začínalo mlít. Já jsem z toho dostal takový bolení břicha, že jsem úplně zapomněl na toalety v domě, a jediný, čeho jsem si všimnul, byla kadibudka na zahradě. Tak jsem do ní vlítnul a to mi vlastně zachránilo život, protože ten barák spadnul celý, a ti, co byli uvnitř, tam skoro všichni zůstali. Ta kadibudka taky odlítla a jediný, co tam zůstalo, jsem byl já a pevně jsem se držel toho, co bylo přibitý. Poslední, co si pamatuju, byly udivený oči toho sedláka, co prolítl okolo, jak mě tam viděl sedět. Kalhoty u kotníků, držel jsem se vší silou toho prkna. Turban už jsem neměl a jenom ta šerpa s  odznaky, co musím nosit jako vyslanec, mi visela na krku. Tak takhle jsem přežil to neštěstí já.“

„Tak to je opravdu veselé, při celé té hrůze,“ zasmál se kníže a pokračoval. „Je pravda, že velké baráky spadly a pohřbily pod sebou mnoho lidí. Lépe dopadl póvl a chudina. Jejich chýše to odneslo, ale oni se jen přikrčili v těch děrách. Stejně tak otroků přežilo pozoruhodné množství.“

„To je pravda,“ souhlasil vyslanec, „dokonce i u mě přežila většina otroků. Ostatně, on je toho důkazem. Zato strážní a dozorci jsou mrtví všichni.“

„No, mrtví nemrtví. Už jste je pochytali?“

„Některé ano. Ale je to děsivé, když se vám potácí po zahradě bezhlavý muž nebo ozbrojenec s mečem, který za sebou táhne střeva. Jak vyprchá magie z okolí, tak to prý snad ustane. Museli jsme je nechat svázat, děsili okolí. Ale tento problém prý není jenom u nás.“

„Ne, to je všude. Nejvíc problémů bylo samozřejmě na hřbitovech. Bylo dost těžké poznat, kdo už mrtvý byl a kdo jenom tak vypadá. Někteří nejsou k poznání. A navíc se tu objevili úplně neznámí lidé, jiní zase zmizeli. Major Dankirk mi zmizel i s celou setninou jezdců a objevil se v sousedním státě. Naštěstí se však vysvětlilo, že to není útok, ale přátelská návštěva.“

„Mně tam zase visí ve vzduchu jeden dozorce, na krku karabáč, na kterým se uškrtil. Je mrtvý nemrtvý, valí očima, chce dolů, ale ten karabáč ho drží ve vzduchu. Prostě nejde sundat. Chtěli jsme ho odříznout, ale pak si říkáme: my ho odřízneme, on uteče. Počkáme, až ten zombiizmus zmizí, a buďto ho odřízneme, nebo to spadne samo. Ale jak se udělalo horko, tak se začal roztékat. Je to hnus, udělali jsme pod ním díru a až spadne, tak ho jenom zahrneme.“

„No, to je opravdu nechutný.“

„Ale neřekl jste mi, Vaše knížecí milosti, jak vy jste prožil tu katastrofu.“

„Já?“ Kníže se zasmál. „Koukal jsem se z okna, co se to děje. Najednou mi tatínek poklepal na rameno a řekl, že jestli budu takhle koukat, že z toho okna vypadnu.“

„No a?“

„No, on tatínek zemřel už před devíti lety.“

„Promiňte, Vaše knížecí milosti, neuvědomil jsem si to.“

„Otočím se a stáli tam všichni. Až do praotce zakladatele. Žádný zombii. Tak, jak byli v době slávy. Polekal jsem se a schoval se před nimi do sklepa. Zamknul jsem se tam, ale zkuste zamknout dveře duchovi. Sedli si okolo mě a radili mi, co dělám ve svém vládnutí špatně. Pak si vjeli sami do vlasů. Zjistil jsem spoustu zajímavých věcí. Tak jsem tam seděl a popíjel. Když jsem odešel, venku bylo po všem. Ještě tam jsou a hádají se. Ale už jsou takový hodně průhledný.“

„Takže jste o tu podívanou přišel.“

„Svým způsobem ano. Řvali na sebe tak, že jsem si myslel, že ty stěny se třesou od toho řevu. Potom vylezu ven a zjistím, že jsem jako po rozvodu. Vlastním jen půlku hradu.“

Zasmáli se. „Ještě, že to berete takhle s nadhledem, Vaše knížecí milosti.“

„Co můžu dělat. Jiní přišli o celý majetek. O rodiny, o blízké.“

„No, u mě z toho podobně vybruslil jeden tlusťoch. Vylezl ze stájí a prý se mu najednou udělalo zle a omdlel. Když se probral, ležel u nějakého stromu. Rozhodl se dát si něco k jídlu, když tak dlouho spal. Kouká, kuchyně není, konírna není, zahrada není, dům není. Jenom prázdný prostranství a tihle dva v objetí.“

Zase bylo slyšet šoupání střevíců. Kroky se zastavily kousek od něj.

Pevně sevřel oči a ani se nehnul.

„Opravdu mi nechcete říct, kdo to je?“ uslyšel hlas knížete.

„Věřím, že se to dřív nebo později sám dovíte, Vaše knížecí milosti. Pojďte už radši pryč, začíná mi tu být zima. Ještě jednou děkuji, že jste mi umožnil využít vaše vězení.“

Uslyšel zavírání mříží a řinčení klíčů.

Sedl si a objal kolena. Pomalu se rozpomínal, co se stalo.

Paměť se mu vracela.

Zvedl ruce a zkusil jednoduché kouzlo.

Nic.

Akorát puchýře na zápěstí a zčernalé náramky. Když je zmáčkl, drolily se jako starý chleba. Praštil zápěstím o podlahu a náramky praskly. Odhodil je s odporem do kouta a prohlížel si spáleniny. Pak se chytil za obojek a zlomil ho. Opatrně si sáhl na spáleniny na krku.

Chvilku si hrál se svojí špinavou zástěrkou, pak vstal a došel k mřížím.

„Haló!“ zavolal a opřel se o mříže.

Nic se nedělo.

„Haló!“ zavolal znovu a zbytkem obojku zaťukal na mříž.

Ozvaly se šouravé kroky. Po chvilce přišel starej dědek v hadrech.

„Co chceš?“ zabručel.

„Vy jste dozorce?“ zeptal se podezřívavě.

„Ne, já jsem místní žebrák. Všichni, co přežili, uklízejí trosky a snaží se najít někoho živého.“

„Mám hroznou žízeň. A hlad.“

„To všichni.“

„Zaplatím.“

„Jasně. Na svatýho Dyndy.“

Zvedl ruku a ukázal měďák, který vytáhl z opasku u zástěrky. Žebrák po něm hmátnul. Schoval ho zpátky do dlaně.

„Jídlo a pití. A něco na spáleniny.“

Odšoural se zpátky. Za chvilku přišel se džbánkem a miskou.

„Jídlo je problém. Jenom starej chleba, novej nikdo neupekl. Bylo tam ještě nějaký maso, ale je to nějaký živý, furt se to hejbe. Zato k pití máš víno. Studny jsou zasypaný, tak se bere, co je ve sklepech. Na ty spáleniny tu máš husí sádlo, zbytek si namaž na ten chleba.“

Jedl pomalu, automaticky. Smutek v srdci, prázdno v duši.

Když dojedl, sedl si do rohu vězení a přemýšlel. Rukama si objal kolena.

Tak ona přežila. Dokonce bez škrábnutí. Poslední jeho vzpomínka byla, když pohlédl do jejích očí. Výbuch v hlavě.

Neodbytný pocit toho, že je pozorován. Zvedl oči.

Jako blesk vyrazil, prostrčil ruce mřížemi a chytil ji za krk.

Nebránila se. Jen smutně čekala.

Cítil její tep na svých prstech. Chtěl sevřít prsty, ale nedokázal to.

„To bys měla moc jednoduchý,“ zabručel rozpačitě a pustil ji.

Stála tam a v očích měla slzy.

„Co se to s námi stalo?“ zašeptala.

Díval se na ni. Pak pomalu promluvil.

„Myslel jsem, že znám bolest. Rozmlátili mi ruce, ubičovali mě skoro k smrti, vydloubli mi oči a zase mi je vsunuli zpátky. Ale až ty jsi mi ukázala, co je to opravdová bolest.“

Podívala se mu do očí.

„Měla jsem dobrého učitele.“

Otočila se stranou.

„Myslela jsem si, že mě potěší, když ti ublížím, jako ty jsi ublížil mně. Ale je to horší. Připadám si taková nečistá, prázdná. Je mi smutno. Zabila jsem dva lidi jenom pro pomstu. A najednou mi připadá, jako bych ty dva chlapce úplně ztratila. Měla jsem je stále před očima, a teď jsou pryč. Zbyla jen prázdnota.“

Se sklopenou hlavou odcházela. U dveří se zastavila.

„Stala jsem se tím, čím jsi ty. Vrahem. Odejdu do kláštera.“

Potichu zavřela dveře.

* * *

Seděl tam a nevěděl, jak dlouho. Občas usnul neklidným spánkem.

Probudilo ho zarachocení klíče v zámku.

Dva ozbrojenci vtrhli dovnitř, zkroutili mu ruce za záda a pevně je svázali. Pak mu sundali otrocký kruh a nasadili mu mnohem větší. Přidělali k němu řetěz a provlíkli pouty.

Postavili ho na nohy a vyváděli beze slova ven. Prošli několika poschodími a dostali se na nádvoří. Byla tma, jen několik ohňů probleskávalo a měsíc zaléval krajinu svým svitem.

Zvedl hlavu. Knížecí hrad viděl jako otrok několikrát a jednou dokonce běžel s nosítky okolo. Teď jej byla opravdu tak polovina. Vysoké věže byly pobořené, střechy chyběly. Brána byla vyvrácená z veřejí a místo ní bylo břevno, sloužící jako závora.

Před branou stál nádherný kočár. Před ním čtyři koně, černý jako uhel.

Ozbrojenci ho hodili do kočáru a řetěz přivázali k oku, zapuštěnému do stropu kočáru.

Naproti seděl vyslanec.

Koně vyrazili a vyslanec zatáhl závěsy v okýnkách kočáru.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Drž hubu, otroku, a mluv jen, pokud jsi tázán,“ odsekl vyslanec.

Naklonil se k vyslanci, co mu řetěz dovolil.

„Na to vám kašlu. Podle toho, jak spěcháte, se něco děje. Víme oba, že jsem se jako otrok nenarodil, ale jako tvůj pán. Možná si přestaneme hrát na slepou bábu a začneme se bavit normálně. Není tady nikdo, kdo by nás mohl slyšet, kromě toho na kozlíku a těch dvou zahalených vzadu. Tak mě zajímá, co se děje.“

„Vůbec nic ti do toho není,“ syčel vyslanec. „Jestli chceš, můžu nechat zastavit a napráskat ti padesát ran na záda.“

„Ale to bych ti to mohl potom u Šáha polepit.“

Vytřeštil na něj oči.

„Kdo ti to řekl?“

„Tohle se utajit nedá. Město v troskách. Kdejaký magický talisman teďka vrčí a ukazuje na město. Takový výron magie. Kdo to mohl udělat? Že by samo? Tomu nevěřím. Tak Ahonik žije. Paní domu v objetí s otrokem, mluví o tom celý město, přímo v epicentru. Láska, vášeň, nenávist? Co rozpoutalo takovouhle sílu? Kdo je ten otrok? Sežeňte ho!“

Kníže tuší, ale mlčí. Objevují se tu divní lidé a ptají se. Mají šikmý oči a tvrdí, že jsou kupci. Pak náhodou pomoc od Foxe. Přinesou jídlo, nářadí a pomáhají a ptají se.

A zpráva od Šáha. Pokud ho dostaneme my, odměna tě nemine. Kočár s jeho znaky.

A koně, jež mají obrovskou cenu. A věřím, že za městem se připojí jezdci na černých koních v turbanech. Osobní stráž Šáha. Už jsme za městem? Mám se podívat?“

Zvedl se k oknu.

Vyslanec vyskočil a srazil ho zpátky.

„Ještě jsme ve městě. Nikdo vás nesmí vidět!“

„Jsem teď důležitá osoba. Co asi udělá Šáh, až mu řeknu, jak jste mě měl skoro rok v otroctví? Že zatímco jeho vojáci krváceli na světových bojištích, ten, kdo by mohl zvrátit jazýčky vah na miskách osudu, nosil jeho sluhu na nosítkách? Co řekne jizvám na mých zádech?“

Skočil po něm, v ruce dýku.

„Zabiju tě. Zabiju tě a řeknu, že jsi zhebnul cestou.“

„Tak dělej! Zabij! Bodni!“ posmíval se mu. „Ty na to nemáš. Ty dokážeš jen tak pletichařit a tahat za nitky. Ale osobně jsi nikdy neublížil ani mouše.“

Vyslanec držel dýku proti jeho krku. Zvedl hlavu a odhalil hrdlo.

„Mně už na životě nezáleží. Tolikrát mi ta dáma dýchala do obličeje, že se jí už opravdu nebojím. A jestli si myslíš, že tě to zachrání, tak to budeš muset zabít mnohem více lidí než jen mě, aby se to neprovalilo. Začni knížetem a svojí ženou.“

Držel mu dýku pod krkem několik okamžiků. Pak ji zasunul zpátky.

„Proklínám den, kdy jsem tě vytáhl z arény,“ zašeptal.

Bylo ticho. Ruce zkroucené za zády ho bolely a špatně se mu sedělo.

„Nebylo by lepší sundat mi ta pouta?“ zeptal se.

„Slibuješ mi, že neutečeš?“

Vzdychl.

„Nemám důvod a nevím, kam bych utíkal. Ale pokud chceš, dávám ti své královské slovo, že ti neuteču,“ ušklíbl se na vyslance.

Sundal mu pouta.

„Možná by bylo lepší, kdybys utekl.“

„A kam?“

„Je dost možný, že tě Šáh nechá popravit.“

„Před chvilkou jsem měl dýku na krku,“ připomenul vyslancovi.

„Máš pravdu. Neumím zabít člověka.“

„Je mi jedno, co se mnou Šáh udělá.“ Lehce nadzvedl záclonku u okna a začal počítat jezdce jedoucí za kočárem. „Jde po mně Loki s Foxem a Pandorou. Pak tisíce dalších, kterým jsem ublížil. Možná u Šáha budu nějaký čas v bezpečí, než mě vymění za něco cennějšího.“

Jezdců bylo hodně a patřili k Šáhově osobní stráži. Útěk opravdu nepřipadal v úvahu.

„Máš magické schopnosti?“ Vyslanec znepokojeně sledoval jeho počínání.

„Já nevím. Myslel jsem si, že ne. Ale tvoje paní mě přesvědčila, že něco ve mně zůstalo.“ Otráveně spustil záclonku.

„Co se tam stalo?“

Vyprávěl mu to.

„Tak takhle to bylo,“ vydechl, když skončil. „Moje paní se hodně změnila. Od útěku z tvého hradu před několika lety mi byla chotí jen podle práva. Když jsem vás viděl tam ležet v objetí, myslel jsem...“

„Chtěl jsem ji zabít, ne se s ní vyspat.“

„Celé město v troskách. Nevěděl jsem, že máš takovou moc.“

„Vůbec nevím, jak se to stalo. Byl jsem to já, a nebyl. Jako by ta síla vycházela od někoho jiného. Bylo toho tolik, jako když někdo umírá žízní a najednou se octne uprostřed hluboké řeky.“

„Tolik lidí. Takový zmar. Kvůli pomstě,“ vzdychl vyslanec.

Znovu si promítal poslední chvíle.

„Možná by bylo opravdu lepší, kdybych zemřel. Jsou okolo mě jenom mrtví.“

Vyslanec ho sledoval.

„Hodně ses změnil, Ahoniku,“ řekl po chvíli.

„Vím. Ale je to jenom tím, kde jsem. Možná ti připadá, že jsem byl necitelný, ale rozdíl mezi námi dvěma je jen v množství lidí, které ovládáš. Ty se svými otroky jednáš možná přívětivěji než jinde, ale jejich smrt bereš jako ztrátu krávy nebo koně. Stejně tak já beru své poddané.“

Vyslanec zvedl výhružně prst.

„Važ slova. Mluvíš o mně a mých dětech,“ zasyčel.

„A kam posíláte děti, co se rodí otrokům? Berete je matkám hned po narození.“ Lehce mu položil svoji ruku na zvednutý prst a stlačil ji dolů. „Myslíš, že oni netrpí, že necítí bolest?“

Vyslanec seděl jako zařezaný. Několikrát to vypadalo, že se chystá k odpovědi, ale vždy ústa zase zavřel.

Nechal ho být. Otočil se k oknu.

„Už jsme, myslím, mimo město,“ poznamenal.

Vyslanec kývl.

Rozhrnul závěsy v okýnkách kočáru. Byli už mimo město. K oknu přijel jezdec na černém koni, celý v černém. Nahnul se do okýnka tak, aby viděl na oba, turban si přidržoval rukou.

Ve chvíli, kdy vzal udidlo do úst, Ahonik skočil k velvyslanci, vytrhl mu dýku a vrazil ji jezdci do krku.

Nastal zmatek. Vyslanec zaječel. Kočár začal brzdit. Ahonik se snažil vytrhnout řetěz z háku, který se tam namotal ještě víc. Venku někdo řval v cizí řeči. Kočár zastavil, řetěz se podařilo vymotat. Vyslanec se choulil v koutě kočáru.

Venku se ozval třesk zbraní a smrtelný výkřik.

Ahonik vyskočil. Stáli na cestě, v dálce bylo vidět nějaké stavení, měsíc dál svítil na krajinu.

Devět jezdců se vzájemně prohlíželo, zahnuté šavle v rukou. Jeden ležel na zemi.

„Turbany dolů!“ zařval Ahonik. Ztuhli, ale nic se nedělo.

Sáhl do kočáru a vytáhl vyslance.

„Řekni jim, ať okamžitě sundají turbany, nebo jim je sundám sám i s hlavami.“

Osm poslechlo. Devátý otočil koně a uháněl k městu.

Ostatní se začali obracet.

„Stát!“ poručil.

Sice mu nerozuměli, ale poslechli.

„Vrazi jsou dva. Jednoho jste zabili vy, jednoho já. Ten třetí dohlíží na akci. Když se nepovede, podá zprávu. Typická práce Lokiho.“

„Ale jak jsi to mohl poznat?“ zeptal se vyslanec.

„Trčely mu vlasy  zpod turbanu. Vy máte všichni hlavy vyholený.“

„Ale kdy?“

„Nejspíš dneska. Ta vaše móda být úplně zahalený. Asi je během dne někde otrávili a vzali si jejich věci. Pokud je už neměli dávno připravený.“

„Nechám kontrolovat všem hlavy.“

„Najdeš jen vši v turbanech. Podruhé stejnou chybu neudělají.“

„Vrátíš mi tu dýku?“ zeptal se vyslanec opatrně.

„Ne. Dej mi to pouzdro a pořádný oblečení. Nebo mám takhle předstoupit před Šáha?

A sundej mi ten řetěz vzadu. Málem mi to zlomilo vaz. No, nekoukej takhle, tobě je ta dýka jen pro okrasu, já ji potřebuju na přežití. Kdybych tě chtěl zabít, mohl jsem to udělat několikrát.“

Otočil se k němu zády. Bylo vidět, že váhá. Pak zašramotil řetěz a z krku zmizela podstatná část tíhy.

„Ale slíbíš mi, že neutečeš, ani se nepokusíš nějak…“

„Jsem tvůj král a nemusím ti nic slibovat!“

„Nejsi, ty jsi…“

„Jsem. A ty jsi můj nevolník a nevšiml jsem si, že bych ti povolil volný odchod ze svého království. Navíc jsi několikrát vztáhnul ruku na svého krále. Víš, jak se to trestá?“

„Ale…“

„Víš, jak se to trestá!?“

„Vím.“

„Tak přestaneme kecat kraviny a pojedeme dál, za chvilku máme na krku další bandu hrdlořezů.“

Přistoupil k ležícímu a chvilku si ho prohlížel. Pak ukázal na dva jezdce.

„Řekni jim, ať mi pomůžou ho svlíknout. Vezmu si jeho věci a pojedu na koni. Jeho strčíme do vozu. Až začne smrdět, tak ho někde vyklopíme.“

Vyslanec začal překládat. Oblékl si věci mrtvého a cítil se divně po roce mít na sobě něco víc než bederní zástěrku. Nechal si jenom pásek, ve kterém měl pár měďáků. K pasu si připnul meč a nikdo neprotestoval.

U mrtvých našli několik zlatých mincí. Jednu si nechal na památku, zbytek dal vojákům a požádal je, aby to předali pozůstalým po jejich zavražděných kamarádech. Tu jednu minci propijí někde společně na jejich vzpomínku.

Teď měl vojáky na své straně.

Vyrazili. Dlouho neseděl na koni a bylo to pro něj utrpení. Ale nechtěl dát najevo bolest.

Přesto, když ráno dojeli k nějaké hospodě, spíš se z koně zhroutil, než slezl.

Stoupl si vedle vyslance a šeptal mu rozkazy, které on předával vojákům.

Nejprve hospodu obklíčili, což při tak málo lidech moc velký efekt nemělo. Vyvlekli hostinského a vyptávali se.

Ano, bylo tu několik lidí, ale nic podezřelého. Jezdec dopředu, jezdec dozadu a cokoliv divného hlásit. Jeden nahoru na střechu.

Jíst budeme venku. Žádné víno, jen jídlo a voda. Po hodině střídání stráží.

Po jídle odpočinek. Lehl si do trávy za hospodu. Usnul okamžitě, drže uzdu koně v ruce. Při čemkoliv podezřelém ho pasoucí se kůň vzbudí.

Probudil se, když slunce pálilo hodně vysoko. Nezvyklé oblečení a navíc v černé barvě ho skoro dehydrovalo.

Osobně zkontroloval zásoby vody a jídla.

Pak přivolal hlídky a nechal donést kalíšek vína na osobu.

Připili si na duše vojáků, kteří padli v boji, zaplatili a odjeli. Nejel na koni, seděl vedle kočího a přemýšlel.

Kdysi už zažil něco podobného. Ale tehdy toho hospodského nechal zabít, aby nemohl prozradit, kudy jeli. Připadalo mu to tehdy hodně veselé. Zbavil se svědka a ještě ušetřil za útratu.

Vyslanec měl pravdu. Asi se změnil.

Ale co bylo lepší?

10.

K večeru překročili hranice. Knížectví opravdu nebylo velké.

Jak jeli, měnil se tvar země i lidských obydlí. Snažili se nezdržovat se, přesto trvalo ještě několik dní, než dorazili do hlavního města.

Pak začalo martyrium podávání si dveří. Nejprve ho odvedli do něčeho jako polovězení. Nikam nesměl, ale měl všechno, co chtěl. Dostal jako sluhu jednoho otroka a jednu otrokyni. Využíval toho, nechal si donést knihy. Dostal toho překvapivě málo, bylo vidět, že mu nedůvěřují. To trvalo několik dní. Nerozčilovalo ho to, věděl, že je to normální. Čím větší mocnář, tím déle se čekalo na audienci u něj. Nebyly výjimkou případy, kdy se někdo audience nedočkal. Nebo se po několika měsících podmínky změnily, že už nebylo třeba.

Pak se dostal blíže hradu, to už ho pouštěli i do knihovny a mohl debatovat s učenci. Bylo to lepší, ale měl za sebou něco jako osobní stráž, která hlídala každý jeho krok. Šáhova knihovna byla obrovská, ale najít v ní něco trvalo řadu hodin. Trávil v ní hodně času.

Po několika dnech se opět stěhoval. Stráž zmizela, nahradil ji tajemník nebo co to bylo, který se neustále vyptával. Zároveň ho začali brát k výslechům. Místní čarodějové s ním dělali pokusy. Nebyly to nějaké brutální nebo násilné výslechy. Spíš se snažili vyzvědět, co s ním je. Odpovídal jim podle pravdy. Pak se načas zase vrátil na své první místo, ovšem bez otroka a otrokyně, jen s jedním hlídačem. Z toho usoudil, že vyvodili, že pro ně nebude zajímavý.

Jeho království leželo daleko a nemohl počítat, že Šáh bude mít zájem ho nějak získat.

Měl relativní volnost pohybu. Nepouštěli ho z komplexu Šáhova paláce, takže se mezi obyčejné lidi nedostal, a nepouštěli ho do určitých míst v paláci, aby se nedostal k Šáhovi.

Po peripetiích, kterými prošel jako otrok, byl vděčný i za tohle.

Stále vlastně byl otrokem. Kruh okolo krku mu nesundali, ale měl jídla, kolik snědl, nějaké oblečení také dostal. Časem odešel i strážce.

Jako jinde si mohl otrok přivydělat. Vlastní majetek mít nesměl, ale nikdo to moc nekontroloval. Studoval lékařské recepty a vybudoval si docela slušnou klientelu nemocných. Některé i uzdravil.

Bedlivě také sledoval vývoj ve světě. Válka se dostala do patové situace, mnoho lidí umíralo pro kousek země. Pokud se mu podařilo získat zprávy, prohlížel výsledky bitev, hledal chyby vojevůdců. Fascinovalo ho množství lidských obětí na bojištích. Jeho království bylo malé, na lidi chudé, a proto každý voják, který padl, chyběl. Jeho vojáci byli dobře vyzbrojeni a důkladně vycvičeni. Zde odcházeli do boje bosí chudáci, co ani neuměli držet šavli.

Díky tomu Šáh prohrál hodně bitev.

Dostal zprávy, že Šáh přišel o některé provincie, jiné se začaly bouřit. Na lid doléhala chudoba. Otroci dostávali méně jídla, byla jim nabídnuta svoboda, pokud vstoupí do armády. Využili toho hlavně chudí otroci na nejnižších postech. Začas začaly docházet i tyhle síly a otroci, kteří nebyli potřební k chodu domácností, začali být využíváni k polním pracím.

Nastala doba, kdy se rozhodl utéct. Znal již dobře místní poměry i jazyk, měl dost peněz, aby přežil několik prvních dní.

Chodil s ostatními na pole a doufal, že se na něho zapomnělo. Šáh možná. Ale někdo jiný na něj nezapomněl. A to ten, od koho by to ani moc neočekával.

* * *

Bylo to přibližně po roce, kdy se dostal k Šáhovi. Jeden den k němu vstoupil do komůrky ozbrojenec a ukázal rukou. Nevěděl, co se děje. Odvedli ho přímo do paláce. Tam dostal nádherný pokoj a opět otroka a otrokyni. Oblékli ho do krásných šatů, pouze otrocký obojek ukazoval, že nepatří ke dvořanstvu. Dostával hodně jídla a pití, ale u dveří stáli dva vojáci. To nebylo dobré znamení.

To trvalo několik dní. Jednou k polednímu ho vyrušil nějaký zvuk na nádvoří. Vyhlédl okénkem a překvapeně sledoval masu obrovských stvoření směřujících k paláci. Pochodovala pomalým krokem, jakoby v zamyšlení. Z pochmurných obličejů jim čišela nezúčastněnost. Byla vysoká, mnohem vyšší než běžný člověk. Co mohl odhadnout podle okolostojících, mohla mít tak okolo dvou a půl metru. Měla helmy bez jakéhokoliv odznaku, zpod kterých jim trčely dlouhé černé chlupy, padající až na ramena. Kroužkové košile až ke kolenům. Železem oplátovaná. Na rameni sekyra, meč nebo palcát. Na zádech kruhový štít. Pomalu stoupala vzhůru.

Na nádvoří se zastavila a seřadila se do bezvadných útvarů.

Od nich se oddělilo několik postav. Stále je pozoroval a nemohl od nich odtrhnout oči. Věděl, kdo to je. Byli to Selelekové. Severské Legie Ledové Královny. Hodně už o nich slyšel, ale nikdy je neviděl na vlastní oči. Jeden každý vydal za desítky běžných bojovníků. A tady jich bylo několik set.

Slyšel, že Ledová královna je vyšlechtila a vycvičila jenom pro boj. Poslouchali pouze příkazy jí určených velitelů. Nikdy neustupovali. Znali jen pár povelů a s nimi si vystačili. Ideální vojáci.

Tak tohle byla posila, která mohla změnit poměr sil na válečném kolbišti. Zajímalo ho, kolik musel Šáh zaplatit za tuhle vynikající armádu.

Ozvalo se zarachocení zbraní vojáků vzdávající čest a Šáh vstoupil do jeho pokoje.

Vlastně nevstoupil. Nejprve vstoupilo několik vojáků. Pak několik dvořanů. Pak několik úředníků a nějací šlechtici. Ti všichni se rozestoupili a utvořili uličku. Pak vešel Šáh.

Vypadal jako běžný dvořan. Pouze nadřazenost a pohrdavý pohled ho odlišoval od ostatních. Za ním dva muži. Jeden obrovský Selelek. Musel se hodně ohnout, aby prošel dveřmi. Za ním hubený chlap vyššího vzrůstu s dlouhými bílými jemnými vlasy splývajícími až k pasu. Hubený, až vychrtlý obličej s vysedlými lícními kostmi. Úzké rty a ledové oči, bez výrazu.

Nikdo ho nesrazil na zem, tak se rozhodl stát a díval se jim do očí.

Chvilku se pozorovali. Pak promluvil Šáh.

„Tak to by měl být on, vyslanče. Ale nechal jsem ho dlouho sledovat a jsem si jistý, že žádnými nadpřirozenými silami nevládne.“

Vyslanec si ho prohlížel ledovým pohledem.

„Je to on. A jestli vládne nadpřirozenými schopnostmi, to už nechte na nás. Pokud jsme ochotni poskytnout vám dvě ze svých legií, určitě najdeme způsob, jak z něj dostat cokoliv,“ zasmál se, až zamrazilo.

Šáh jen zvedl ruku a opovržlivě vystrčil spodní ret.

„Je váš,“ pronesl, „můžete si ho odvést kdykoliv chcete.“

Vyslanec jemně pokývl hlavou.

„Odjedeme hned ráno po hostině. Požádám vás jenom ještě o řetěz k tomu kruhu na jeho krku. Chci ho mít stále v ruce.“

Šáh kývl na jednoho z vojáků a pak odešel i s celou suitou. Vyslanec zůstal a čekal.

„Rozuměl jsi nám?“ zeptal se ho.

„Za ten rok, co jsem tady, jsem se naučil hodně z místního jazyka,“ odpověděl zamračeně.

„Víš asi, kdo jsem. Rovnou tě upozorním: nezkoušej žádný trik, ani se mě nepokoušej oklamat. Dokážu ti způsobit bolest, o jaké nemáš ani ponětí.“

Přistoupil k vyslanci a podíval se mu do očí.

„Tak dělej, ty náfuko,“ řekl pomalu.

Vyslanec poodstoupil a kývl na Seleleka. Ten udělal krok a stoupl si mu za záda a pevně mu přimáčkl ruce k tělu.

„Tak uvidíme, jak ti dlouho vydrží to hrdinství.“ Vyslancova tvář byla naprosto bez výrazu.

Uvolnil si tělo a připravil svůj mozek na bolest.

Vyslanec řekl rozkaz v  sykavě chrochtavé řeči.

Selelek rychle přehmátl, chytil Nikovi jednu ruku a zapáčil. Ozvalo se křupnutí a ruka se ohnula v nepřirozeném úhlu.

Nik se ani nepohnul. Naučil se bolest vnímat, jako by k němu nepatřila. Vyslanec lehce zvedl obočí v údivu.

„Tak a teď já!“ vyštěkl Nik.

Vyrazil zdravou rukou proti vyslancově nosu. Prsty měl lehce sevřené a dlaní zespoda nabral nos, využívaje svoji menší výšku. Ozvalo se křupnutí, vyslancova hlava se zaklonila dozadu a vyvalila se krev.

Vyslanec zaúpěl a chytil se za nos.

Využil chvilky, kdy vyslancovy oči byly zality slzami, a dalším úderem na žaludek ho složil.

Pak ho něco zvedlo do vzduchu, zmačkalo ho a rozbilo o zeď.

Probouzel se pomalu, s bolestí.

„Takový skandál,“ uslyšel rozčílený šepot. „Rvačka v paláci. Kdekdo jiný by byl bez hlavy.“

„No, stalo se,“ uslyšel huhňat vyslance, „teď potřebujeme vyrazit. Co nejdřív.“

„To určitě nepůjde. Má zlomenou ruku, klíční kost a žebro. Výrony v koleni a kotníku. Strašný zhmožděniny. Divím se, že hlava vydržela. Rozhodně neujde ani krok.“

„Tak ho poneseme.“

„Uvědomte si, kudy chcete jít. Něco jiného je projít s armádou a něco jiného s jedním neschopným a několika strážci, byť jsou to takovýhle obři. Jsou národy, kterým Ledová Královna nic neříká. Zato vaše oblečení a váš měšec je bude určitě zajímat.“

„O to se nestarejte. Půjdeme přes východní knížectví. Tam je ještě civilizace. Ty barbarské kmeny nějak uplatím.“

„Zuří tam válka.“

„Řekněte mi něco, co bych nevěděl!“

„Jak chcete. Ruku jsem srovnal, žebro a rameno se snad srovná samo. Tady jsou ty léky. Po tomhle bude hodně spát.“

„Rozumím. Tady jsou peníze a jděte.“

„Není za co.“ Ozvaly se šouravé kroky.

Chvilku bylo ticho.

„Vím, že jsi vzhůru,“ ozval se vyslanec.

Otevřel oči. Stále byl ve svém pokoji. Vyslanec seděl proti němu a na nose měl obvaz, skrz který lehce prosakovala krev.

„Nejsi teď všem pro smích?“ zeptal se ho.

„Sklapni. To si s tebou ještě vyřídím!“

„Není ti dobře rozumět. Jako bys nějak huhňal.“

„Podívej se sám do zrcadla. Za tohle ti tu cestu znepříjemním, jak jen to půjde.“

„Tak já ti to zase polepím u Ledové Královny,“ začal vyhrožovat.

„U Ledové Královny?“ zasmál se vyslanec skřípavým hlasem. „Vůbec nemáš o ničem ponětí. Jsi hlupák jako všichni tady okolo.“ Mávl rukou. „Uděláme z tebe slintajícího tvora bez vlastní vůle. Pokud jen trochu umíš čarovat.“

„Nic neumím. Pořád se pokouším a kde nic, tu nic. Máte špatného člověka.“

„To není už tvoje věc. Něco v tobě je, když jsi zničil celý město.“

„To nebylo ze mě. Já nepatřím mezi zřídla. Já uměl jenom energii přijímat a přetvořit. Neumím ji vyrábět a rozhodně ne v takovým množství.“

„Opravdu mě tvůj problém nezajímá. Mám tě dopravit v jakýmkoliv stavu do naší pevnosti a tam už je mi jedno, jak dopadneš.“

„V tom je mezi námi trochu rozdíl. Mně se do vaší pevnosti nechce.“

„Jak již bylo řečeno dříve, to není tvoje věc,“ zasmál se vyslanec.

Vyrazili hned zrána. Naložili ho do kočáru, vlastně to nebyl kočár, spíš vůz s plachtou. Vyslanec seděl na koni, jako zbraň měl luk a tenký kordík. Pak dva otroci, z nichž jeden řídil povoz, a několik Seleleků. Ti neseděli na voze, ale lehce klusali podél vozu. Před nimi jel vozík s několika sluhy, za nimi ještě dva další a kočár. Vozy byly plné darů a různých nezbytností na cesty.

Nikdo se s ním neloučil, nikdo nevěděl, že odchází. Když projeli branou, zachytil udivený a smutný pohled vysokého muže v turbanu a uniformě desátníka domobrany. Za ruku ten muž držel asi dvanáctiletou dívku.

Oba mu zvedli opatrně ruku na pozdrav.

Z té holky bude jednou nádherná ženská, prolétlo mu hlavou. Chtěl jim pokynout na pozdrav, ale ruce ho neposlouchaly.

Ležel na voze a nic mu nechybělo, kromě pohybu. Jeli pomalu, zastavovali se v každém větším městě. Pak bylo vidět, že se válka přibližuje. Několikrát projeli vypálenou vesnicí. Západní liga zatlačovala Šáhova vojska a metodou spálené země se snažila vyhrát válku.

Bylo vidět, že Šáh je v úzkých, když si vybrečel takovou pomoc.

Dvakrát se objevili jezdci na koních v turbanech a po krátké debatě s vyslancem a prokázání se povolením od Šáha je nechali být.

První větší problém se objevil šestý den cesty. K vyslanci přijel rytíř v plné zbroji. Vyslanec s ním diskutoval, a když rytíř odjížděl, neustále pokukoval po voze, kde byl Ahonik. Tomu předtím vyslanec nechal nalít do úst nějakou látku, při které byl otupělý a nevnímal okolí.

Vyslanec chvilku rytíře pozoroval a pak sundal ze zad luk a přesnou ranou ho sestřelil z koně.

Vyrazili dál. Pro Ahonika byl vyslanec arogantní idiot. Zanechal zbytečné stopy, které se mu vymstí.

Strčil si prsty do krku a začal se dávit. Když vyslanec přijel blíž, začal se nekontrolovatelně třást a předstíral záchvat.

Zpomalili a lili do něho nějaké pití. Vyslanec začal být nervózní. Kvečeru je dojeli další tři rytíři. Jeden se přiblížil a dohadoval se s vyslancem. Druzí dva se drželi mimo dostřel. Ahonikovi neušlo, jak rytíř sledoval šípy na vyslancových zádech. Našli koně, našli jezdce se šípem trčícím ze zad jejich přítele a ty šípy měl na zádech člověk, nebo spíš tvor, který veze někoho, komu koukají jen nohy. Je to vyslanec Ledové Královny, se kterou válku nevedou, ale proslýchá se, že Šáh nasadil do boje jednotky, které jsou nachlup podobné těm, které se drží poblíž vyslance a vozu.

Vyslanec a rytíř na sebe začali křičet. Pak vyslanec něco zavolal v cizí řeči a jeden ze Seleleků, vojáků severské legie ledové královny, vytáhl meč a jednou ranou rozsekl rytíři hlavu.

Druzí dva se dali na útěk. Dva Selelekové se za nimi rozběhli lehkým během. Tihle vojáci byli cvičeni, aby pomalu podle stop uštvali zvíře nebo jezdce. Ale ve válce nejsou osamělí jezdci. Jsou jen hlídky, které se spojují s vojskem. Kdyby vyslanec nebyl hlupák, muselo mu dojít, že ti jezdci tu jsou proto , aby našli vojsko nepřítele a podali o něm zprávu. Vyslance omlouvalo pouze to, že nebyl voják. Ahonik ano.

Vyslanec vydal příkaz, aby přidali. Snažili se jet v noci, ale vozy na nepřehledné cestě zapadaly do bahna. Museli se utábořit. Chtěl se dobelhat na záchod, ale musel u ohně.

V noci přilétlo několik šípů. Zasáhly koně.

Ráno se nad obzorem objevilo několik jezdců. Mávali zbraněmi a posměšně volali. Vyslanec tentokrát další muže neobětoval.

Zdraví koně zůstali pouze tři. Dva zapřáhli za lehký vozík, na který přenesli Ahonika. Zbytek nechal vyslanec zapálit.

Vyrazili o hodně rychleji. Když projížděli vypálenou vesnicí, poručil vyslanec zastavit u polozbořeného stavení. Svázali Ahonika, zavázali mu pusu a nechali ho tam. Vyslanec nechal dva otroky zabít, převlékl jednoho do svých šatů, druhého do Ahonikových a hodil je na vůz. Pak nechal vyrazit kolonu původním směrem a zůstal s Ahonikem ve stavení.

Asi po půl hodině projelo kolem asi tak padesát jezdců.

Zůstali dlouho do noci. Teprve pak sundal vyslanec Ahonikovi pásku z úst.

„Jestli cekneš, budeš ji mít až do konce cesty,“ pohrozil mu.

Spal neklidným spánkem. Ráno pojedli z hojných zásob a zase čekali. Večer vyrazili.

Ušli jenom pár set metrů. Vyslanec nebyl zvyklý chodit a neorientoval se. Ahonik ano, ale schválně kulhal a zdržoval. Výrony už měl skoro zahojené a i ruka se lepšila. Žebro a rameno ani nevěděl, že měl zlomené.

Vyslanec se choulil v pokrývkách a řetěz od Ahonikova obojku měl připevněný k zápěstí. Ahonik byl rozhodnut, že až se mu ruka zhojí, tak ho tím řetězem uškrtí. Ale zatím si jednou rukou netroufal a vyslanec byl opatrný.

Ráno něco pojedli a vyrazili. Šli mimo cestu, a tak si včas všimli jezdců, kteří projeli okolo, a stihli se schovat. Byla jich polovina a mnozí byli zranění.

Šli dál. Druhý den dorazili na bojiště. Všude byly jen trupy bez hlav. Otrok, který měl na sobě vyslancův oblek, byl nahý, bez hlavy a nabodnutý na kůl. O kus dál byla mohyla a v ní zabodnuto dvacet jedna kopí.

Seleleků bylo osm. Dva poslal vyslanec pronásledovat jezdce, a ti se nikdy nevrátili. Zbylo šest. Měli proti sobě skoro desetinásobnou přesilu zkušených bojovníků, a přesto jich stihli pobít téměř polovinu.

Sluhové a otroci nejspíš do boje nezasáhli.

Prošli okolo. On by se zastavil, hledal stopy a snažil se zrekonstruovat boj. Vyslance to nezajímalo. Trhnul řetězem a šli.

Šli ještě dva dny, než narazili na nevypálenou vesnici. Už jim docházely zásoby. Ve vesnici jim nic prodat nechtěli, nakonec za přemrštěnou cenu trochu jídla dostali.

Šli stále na severovýchod. Vesnice zde byly sice zničené, ale čilí obyvatelé je už dávali znovu dohromady. Tady útočila Spojená knížectví, což byl svazek východních knížat. Ti se kdysi spojili proti útokům barbarů. Spojenectví se sice časem rozpadlo, ale stále se tomuto území říkalo postaru. Některá knížata byla ve spolku se Západní ligou. Západní liga bylo zase spojení obchodních společností na západě, jimž vládl bohatý trust. Ti cvičili ve svých službách bojovníky a najímali žoldnéře.

Spojená knížectví zaútočila z platu západní ligy na Šáha, ale jejich absence zase využili barbaři a zaútočili na jejich hranice. To donutilo Spojená knížectví přestat plenit severní část Šáhovy říše, obrátit se na druhou stranu a urychleně zajistit obranu vlastních hranic. To se událo asi před rokem. Nyní lidé znovu osívali pole a stavěli vesnice.

Pak překročili hranici. Zde se válka lidí zatím skoro nedotkla. Jídlo bylo drahé, ale bylo ho dost. Vyslanec najal nějaké sluhy a žoldáky. Moc důvěryhodně sice nevypadali, ale lepší zboží už bylo dávno někde na bojišti. Koupil i vozík a osla a vezl se. On sice musel pěšky, ale nevadilo mu to.

Projížděli východními knížectvími a pomalu se blížili k hranicím s barbary. Zde už byly zase vidět stopy války, a to čerstvé. Nakonec dorazili na jedno z krajních knížectví. Dál už nemohli. Právě probíhala bitva.

Uchýlili se za nejbližší hradby a pozorovali boj. Zde mu vyslanec sundal řetěz, neměl kam utéct. Zdejší řeči kupodivu velice dobře rozuměl, a tak se zamíchal mezi otroky. Od nich se dozvěděl hodně.

Celý kraj byl v jednom ohni. Několik pevností už padlo. Jejich obyvatele buď pobili barbaři, nebo je prodali do otroctví Ledové královně. Nikdo z otroků se nikdy nevrátil.

Druhý den se objevil kníže se svými vojáky. Byli utahaní a poranění, ale prý vyhráli.

Vyslanec chtěl vyrazit, ale kníže ho nepustil. Barbaři prodali mnoho zajatců Ledové královně a kníže doufal, že by mohl některé vyměnit zpátky za vyslance.

Za několik dní kníže vyrazil opět proti barbarům. Vyslanec se chtěl nenápadně vytratit, ale protože mu utekli sluhové i vojáci, které najal, tak se rozhodl neriskovat.

Za pár dní dorazily znepokojující zprávy. Kníže prý padl do léčky a musí ustupovat před přesilou.

Stoupl si na hradby a pozoroval ustupující vojsko. Ruku už měl zhojenou a byl celkově v dobré kondici. Rozhodl se skončit s údělem otroka.

11.

Stál na hradbách a pozoroval knížecí vojsko. Ustupovalo spořádaně a rozumně. Věděl, že kníže nejspíš obětoval zadní voj, přesto v něm sám bojoval. Mladý a horkokrevný. On sám by raději řídil boj z hradeb. Nebylo to tak namáhavé a nebezpečné, bylo to přehledné a vojsko by se dalo lépe organizovat.

Mladý kníže zdědil dobré vojsko po svém otci. Ten padl v boji několik měsíců před tím, než barbaři sami zaútočili na toto pohraniční město.

Ze zamyšlení ho vytrhl šum okolo něj.

Barbaři zaútočili se zálohami z boku. Přesně jak to předpovídal. Ale copak kdy někdo poslouchal ubohého otroka? Bitva se pomalu měnila v řež. Unaveně si sedl. Tohle vidět už nepotřeboval. Kníže padne a velitel města se dohodne s nepřítelem. Dostane volný odchod i s posádkou a pak nastane plenění. Všechno, co půjde zničit, zničí nebo prodají. Tedy, kromě něho.

Očima vyhledal vyslance. Stál kousek stranou a nadšeně sledoval boj. Pro něho se to vyvíjelo dobře. S barbary se dohodne a zjedná si průchod ke své paní. Kdežto pro Ahonika je nachystáno otroctví, ze kterého nevyjde živý.

Takže, nejvyšší čas něco udělat.

Pomalu se zvedl a přibližoval se k vyslanci. Když se mu ho podaří přehodit přes hradby, má nějakou šanci.

Někdo mu položil ruku na rameno.

Starší chlap v uniformě domobrany. Několikrát už ho zahlédl.

„Za vraždu pána, ať je jakýkoliv, tě čeká dost nechutná smrt.“ Ukázal bradou na několik čerstvě naražených na kůl.

„A co mě čeká, až mě odvede k Ledové královně?“

„Rozdíl je v tom, že zatím máš naději. Když to uděláš, máš jistou smrt. Cesta přes barbarské kmeny trvá mnoho dní. Za tu dobu se může přihodit takových věcí,“ významně na Nika mrknul.

Otevřela se brána. Dovnitř se nahrnuli ustupující vojáci. Někteří nesli zraněné. Barbaři se snažili prodrat za nimi, ale podařilo se bránu zavřít.

Z vojska zůstala tak polovina a z té poloviny byla většina raněných.

Barbaři ustoupili na dostřel a posměšně pokřikovali.

Jediná dobrá zpráva byla, že se kníže zachránil mezi ustupujícími.

Hluboká rána ve stehně mu znemožňovala chůzi, museli ho nést. Pronesli ho okolo něho. Vypadalo to na kopí, ta nebývala otrávená.

Okolo městských bran se rozhořely ohně. Nastalo obléhání.

Vyslanec měl zaplacený nocleh v jednom z měšťanských domů; odebral se tam a jeho si nevšímal.

Občas prolétl kolem zapálený šíp a něco zasáhl. Pomáhal s ostatními hasit. Pak šípy pomalu přestávaly létat, barbaři se ukládali ke spánku. Rozhodoval se mezi pohodlím měšťanského domu, nebo otrokářskou boudou, ale pak se rozhodl pro pohodlí. Kdoví, kdy se ještě dobře vyspí.

Vstoupil do domu. Majitel hned vyděšeně vyběhl, ale když poznal, že jde o otroka jeho nájemníka, jenom nerudně zabručel.

Poprosil o něco k jídlu. Řekli mu, že nic nedostane. Tak si to vzal sám. Majitel na něj zavolal hlídku. Ta ho chtěla zavřít, ale když jim řekl, že celou dobu pomáhal hasit požáry a nedostal nic k jídlu, dostal vynadáno majitel. Hlídka mu řekla, že kníže otevřel sýpky pro potřebné, a jestli má hlad, tak ať si dojde a popsali mu cestu. Majitel se nakonec omluvil a do rána spolu popíjeli.

Probudil se k polednímu s bolestí hlavy. Začal útok. Barbaři se na třech místech snažili přelézt hradby. Jako štíty používali vesničany, které posbírali z okolních vesnic. Ti nesli žebříky a šli první dopředu, zatímco se za jejich těly kryli barbaři. Vládl zmatek a chaos. Kníže ležel v horečce z ran a obranu vlastně nikdo neorganizoval.

Několikrát už si prošel město a nepřipadalo mu, že útok je veden dobře. Útočníci neútočili s vervou, jen vyvolávali zmatek.

„Hej, otroku!“ uslyšel hlas za sebou. „Včera jsi tvrdil, že jsi pomáhal, a dneska tu jen bloumáš. Hni se na hradby.“ Otočil se. Byla to noční hlídka.

„Co bych dělal na hradbách, když ten útok je jen fingovanej!“ odsekl.

„Nekecej a táhni na hradby, nebo tě nechám spráskat!“ zařval jeden.

„Moment,“ zarazil ho druhý. „Víš něco, co my nevíme?“

„Nevím zatím nic. Ale chci to zjistit.“

„Ty patříš k tomu divnému, co ho kníže nemá rád?“

Přistoupil k nim. „Je to vyslanec Ledové královny,“ promluvil šeptem „Domlouval se se Šáhem. Já jsem jenom otrok, ale bejt vámi, na něj bych si dal pozor.“

Muži z hlídky se na sebe podívali.

„To je pravda,“ povídal jeden, „když jsme procházeli vzadu, tak stál na hradbách a sledoval nás...“

„A v kterých místech?“ zeptal se ho.

„Tam, kde je ten sráz. Severní strana.“

„Jdeme tam. Rychle!“ mávl rukou na hlídku.

Ani je nenapadlo ho neposlechnout. Vyrazili.

Doběhli na konec města, které stálo na okraji srázu. Vyběhli na hradby a pohlédli dolů.

„Poplach!!“ zařval jeden z hlídky.

Vlítl do budky, kde měla být stráž. Zakopl o bezvládné tělo. Popadl provaz od poplašného zvonu a začal zvonit.

Několik stínů se přehouplo přes hradby. Hlídka se na ně vrhla.

Sehnul se a vytáhl z opasku meč ležícímu strážnému. Jilcem meče srazil jednoho barbara zpátky z hradeb, pak prudkým sekem odhlavil jedno tělo. Kopl do obličeje, který se začal objevovat nad opevněním. Ozvalo se klouzání těla a nadávky.

Vystrčil hlavu, a hned ji zas schoval. Okolo prolétlo něco, co vonělo po smrti. Rychle sekl do lana, které bylo zaklesnuto v hradbách. Ten, co na něm visel, se prudce ohnal mečem. Uhnul a znovu sekl. Lano povolilo. Chvilka křiku a pak ticho.

Znovu vykoukl. Ještě čtyři lana. Dvě za ním, dvě vepředu. Otočil se. Hlídka se rvala, záda měl krytá. Zatím. Tak dopředu.

Chlap nevelkého vzrůstu, se sekerou. Nebezpečný. Sekl po něm z otočky na bok, jen taktak to vykryl.

Otočil se a ramenem do prcka narazil. Barbar sletěl z hradeb na druhou stranu, do města. Nebylo to tak vysoko, ale v těžké zbroji si určitě musel něco zlomit.

Za ním další. Kyj nad hlavou. Zabodl mu meč do oka. Dřív, než se složil, přiložil mu druhou ruku na prsa a zatlačil. Ti, kteří se hrnuli za ním, se skáceli. Vypadalo to jako výhoda, ale byla to chyba. Mrtvý překážel, nemohl se dostat na živé. Nakonec musel ustoupit. Přeskakovali mrtvé tělo a bylo jich hodně. Srážel je jednoho po druhém. Nejvíc cvičení a bojů absolvoval v úzkých chodbách na hradě. Oni byli zvyklí bojovat na širokých pláních. Tady byly z jedné strany hradby, z druhé pás volného prostoru a potom několik metrů kolmo dolů. Když se rozmáchli, překáželi si navzájem. On nesekal, jen bodal. Vybíral si nechráněná místa v brnění.

Přesto musel ustupovat. Instinkt ho varoval. Sehnul se a sekera se mu zasekla nad hlavou. Odštěpky kamene z hradeb ho šlehly do tváře.

Záda už neměl krytá. Rychle se připravil skočit. Dolů to bylo několik metrů. To zavánělo zlomenými hnáty. Zaváhal.

Někdo ho chytil zezadu. Vyrazili mu meč, zkroutili mu ruce a donutili kleknout. Nad ním se postavil chlap se sekerou. Zvedl ji vysoko nad hlavu a začal kašlat krev. Z prsou mu trčelo několik šípů. Za ním se ozvalo zachrchlání a bolest v rukou povolila. Rychle vstal, vytrhl sekyru z rukou kašlajícího chlapa před sebou a rozsekl mu s ní hlavu. Potom se otočil. Stál tam místní voják. Otočil se zpátky na druhou stranu, i tam byli místní. S úlevou se opřel o zeď. Boj byl během chvilky u konce.

Lana byla přesekána, útok odražen. Nejbližší voják mu podal ruku.

„Vypadáš jak prase těsně po porážce,“ zkoumavě si ho prohlížel.

Sáhl si na obličej. Ruka mu sklouzla po něčem mokrém a lepkavém. Když se na ni podíval, byla celá červená.

„Doufám, že to není všechno jenom moje,“ pronesl otráveně.

Plácali ho po rameni a vedli ho na náměstí. Novina se nesla. Otrok, který zachránil město. Každý si s ním chtěl připít. Když procházeli okolo domu, kde byl ubytován, vyslanec ho pozoroval z okna. Na jeho tváři se nepohnul ani sval.

Došli na náměstí. Musel znovu vyprávět, jak bojoval na hradbách. Z hlídky nikdo nepřežil. Poprosil, aby bylo vzpomenuto právě na ně, protože oni hlavně přispěli k záchraně města a oni při jeho záchraně padli.

Pak seděl v hospodě a připíjel si s každým. Jazyk se mu už trochu motal.

„To jsi měl dost štěstí,“ uslyšel vedle sebe hlas. Podíval se tam. Byl to ten muž z domobrany, jenž ho odradil od vraždy vyslance.

„Docela jo. Jenom povrchový rány.“

„To nemyslím. Podle celkového nařízení otrok, který má zbraň bez povolení, propadl katu.“

„Ležela u mrtvého strážného.“

„Je mi to jedno. Já to nařízení nevydal“ Mávl rukou. „Ale předevčírem popravili otroka, který hájil hradby s kopím v ruce. Správně máte mít jenom klacky a kamení.“

„Bojí se nás víc než barbarů?“

„To jo.“ Podíval se někam mimo. „Možná by ti kníže mohl dát svobodu, když jsi vykonal takový záslužný čin.“

„Možná. Kdybych patřil jeho poddanému. Ale vyslanec pod něj nespadá.“ Podíval se na dno sklenice.

„Tak ať tě vymění. Vypadáš dost sešle, vyslanec by mohl dostat lepšího otroka za tebe.“

„To je osobní věc. Na sto procent mě nevymění.“

„Rád bych ti nějak pomohl, ale nevím jak.“

„Taky nevím, ale přesto ti děkuju.“

Chlap pokýval hlavou.

„Máš nějaký jméno? Jako otrok ses asi nenarodil, co?“ zeptal se.

„Říkají mi Nik. A tobě?“

„Mě znají jako Stína.“

„Stína?“

„Ne Stína, ale Stín. Jako to, co se ti motá za zády.“

„A ty se motáš za zády?“

„Právě, že si každý myslí, že pořád. Proto to tak nějak vzniklo,“ pokrčil Stín rameny.

„Tak ahoj, Stíne.“ Podali si ruce. To se otrokům moc často nestává. Ještě chvilku popíjeli a pak se Stín někam ztratil. Zaplatil útratu penězi, které našetřil u Šáha. Hostinský sice z těch peněz nadšen moc nebyl, ale platily, tak co.

Usnul někde ve škarpě.

Ráno ho probudil vyslanec se dvěma dozorci. Nechal mu natáhnout zase řetěz na obojek a ruce mu dal svázat za zády. Pak mu nechal vysázet od kata deset ran za to, že nepřišel na noc domů.

Byla to jen ubohá pomsta, nic víc.

Přivázal ho ve stáji a odešel.

Opřel se, jak nejlépe dovedl, a snažil se dospat. Šlo to dost špatně, záda bolela a v rukou ztrácel cit. Občas upadl do dřímoty.

Probudilo ho zakašlání. Naproti němu stál Stín.

„Hledal jsem tě všude a nakonec mi kat řekl, že tě tvůj pán nechal seřezat. Proč?“

„Když ti to řeknu, stejně neuvěříš.“

„Tak to zkus.“

„Můj pán je vyslanec Ledové královny. To víš.“

„Vím.“

„Potřebuje se k ní dostat. A kníže ho nechce pustit.“

„To vím taky.“

„S barbary se dohodne, to není problém, Ledová královna od nich kupuje zajatce. Takže jediný problém je dostat se z města. Jenže teď to nejde, kníže to zakázal. Ale kdyby barbaři dobyli město, problém by se vyřešil.“

„Jasně, pokračuj.“ Stín si k němu přidřepl a v očích měl zvědavost.

„A nejlepší by bylo, kdyby někdo barbarům pomohl dostat se do města. Když jsem hledal pána, hlídka mi řekla, že je na hradbách u srázu. Šli jsme tam za ním, ale našli jsme jen mrtvého strážného a zaháknutá lana.“

„To je vážné obvinění,“ Stín vážně pokýval hlavou.

„Hlídka, co tam byla se mnou, je mrtvá. A slovo otroka nemá cenu.“

„Rozumím. Proto tě nechal zmlátit.“

„No, ono je toho trochu víc, proč mě nemá rád.“ Nik se zaposlouchal. ,,Co je to tam venku za řev?“ zeptal se po chvíli.

Stín se zvedl a zaposlouchal se do hluku z venku.

„To je Bachmatuck, náčelník těch hovad. Stojí tam a vyzývá někoho na souboj.“

„No, a?“

„No, nic. Všichni se ho bojí. U barbarů se nestaneš náčelníkem proto, že umíš hezky mluvit. Ale protože se umíš rvát. Má obrovskou sílu. Říká se, že uškrtil medvěda. V boji jednomu chlapovi rozseknul štít, helmici a hlavu až ke krku.“

Chvíli bylo ticho.

„Já bych to zkusil,“ začal Nik.

Stín se na něj nevěřícně podíval.

„To jsi mě neslyšel? Bojovali s ním rytíři na koni a sundal je i s koněm.“

„Řekni knížeti, že když mi dá svobodu, tak to zkusím.“

„Ani jsi ho neviděl.“

„Jestli je to ten velký barbar, který vedl poslední útok, tak toho jsem si prohlédnul velice dobře.“

„Jsi blázen. Jak tě zasáhne, je po tobě. Neochrání tě žádný štít, žádný brnění.“

„Žádný mít nebudu.“

Stín zavrtěl hlavou.

„Ani ti nikdo žádný nepůjčí! Jsi magor!“ rozkřikl se.

„Běž a řekni to knížeti. Svobodu nebo smrt. A podívej se po mým pánovi, jestli zase něco nekuje.“

„Ne, to neudělám! Jsi blázen a já nehodlám být spoluviníkem na tvojí smrti.“

Zhluboka se nadechl a podíval se Stínovi do očí.

„Stíne! Pokud to neuděláš, dřív nebo později nás všechny dostanou. Ty to víš. Nejsme první knížectví, které se v této válce změnilo v prach. Jsme jen další na řadě.“

„Takže se chceš nechat zabít první?“

„Nezabije mě. Vyhraju. Běž to ohlásit. Prosím.“

Chvilku se na něj díval. Pak kývl hlavou.

„Dobrá. Ale jestli tě zabije, tak mě fakt nasereš!“ A rychle odešel.

Uplynula asi hodina. Pak se Stín vrátil s jedním vojákem. Odvázali ho a vedli ke knížeti. Novina se musela roznést, protože se cestou shromažďovali lidé, aby ho viděli. Řev venku utichl, náčelník se šel asi naobědvat.

Vedli ho křivolakými uličkami k hradu. Pak po schodech nahoru. Velký sál. A čekat.

Rozhlížel se.

Pak donesli knížete. Přinesli ho na křesle, přes nohu hadr, skrz který prosakovala krev. Měl horečku.

Nepoklekl před knížetem.

Koukali se na sebe. Kníže byl mladý, ale výraz tváře měl oduševnělý. Z hraničních knížectví zatím vzdoroval nejdéle. Pokud by se dožil požehnaného věku, mohl dokázat velké činy.

„Proč chceš zabít náčelníka barbarů?“ zeptal se ho po chvíli kníže.

„Protože doufám, že mi za to udělíš svobodu.“

Někdo ho zezadu chytil za krk a srazil ho na zem. Kníže zvedl unaveně ruku.

„Nechte ho. Nevadí mi, jak se mnou mluví.“

„Ale Výsosti,“ ozval se hlas za ním, „pokud dovolíme, aby otroci s námi mluvili jako rovný s rovným, kde potom bude náš stav, kde hierarchie? Začne to u jednoho a příště tu máme vzpouru.“

Otočil se. Stál tam muž v uniformě kapitána.

„Nebyl jsem vždycky otrokem,“ zasyčel na něj vztekle, „byl jsem dobrý válečník a čaroděj. Vážený muž ve své zemi. A zvratem osudu jsem se stal otrokem. To je to, co se může stát i tobě, až tady barbaři vyhrajou.“

„To radši zhebnu, než se stát otrokem!“

„Kdysi jsem měl stejný názor. Nějak se to změnilo.“

„Říkáš, že jsi byl čaroděj,“ přerušil je hlas knížete. „Dokázal bys vyléčit i moje zranění?“

Zadíval se znovu knížeti na stehno.

„Kdysi ano. Jenomže ti, co mě sem dostali, mi tak důkladně proprali mozek, že si nepamatuju nic z toho, co jsem znal. Musel jsem se dokonce znovu naučit číst a psát.“

„Takže neumíš nic.“ Kníže lehce pokývl hlavou. „A to chceš porazit nejšílenějšího bojovníka na světě?“

„Instinkty mi zůstaly. A navíc, něco jsem se znovu naučil. Třeba ta vaše rána. Bylo to kopí. Barbaři si na něj mažou hovna. Nebo ho zabodávají do hnoje. Pokud to udělali, moc naděje není. Co vám řekli vaši léčitelé?“

„Vykuřují mi to kouřem ze šalvěje.“

Pohrdlivě si odfrkl.

„Můžu se podívat?“

Kníže odhrnul látku.

Sklonil se a chvilku pozoroval. Pak si klekl a přivoněl. Když se zvedl, tvářil se vážně.

„Maso začíná hnisat. To je špatné znamení. Navíc ten hadr, to také není dobré. Jediný, co bych mohl doporučit, jsou červi.“

Kníže se na něho zhnuseně podíval.

„Co? Mám jíst červy?“

„Ne. Něco horšího. Nechte masařku, ať vám tam naklade vajíčka. Lepší by byla taková ta zlatá moucha, ale tu jsem tu neviděl. Červi sežerou to, co vám tam hnije.“

Okolo něj zašumělo a kníže zvedl odporem horní ret.

„To je to nejblbější léčení, co jsem kdy slyšel.“

„Četl jsem to v jedné knize z východu. Červi vyžírají jenom to, co už vyhnilo.“

„A pak udělají co? Vrhnou se na zdravý maso?“

„Kdyby se to dělo, tak už dávno jsme všichni sežraný. Vím, že se vám to nelíbí, ale je vám jasné, že kouř ze šalvěje nepomáhá. Nechte tam naklást vajíčka a vezměte nejjemnější plátno, dejte ho vařit do vody a usušit na prudkém slunci. Tím si to ovažte. Jednou za čas to zkontrolujte. Až se to začne hojit, červy vydloubejte ven.“

„To neudělám,“ zavrtěl kníže hlavou. „Ať si mě červi sežerou po smrti, ale teď se od nich žrát nenechám.“

Pokrčil rameny.

„To už je vaše věc. Ale každý den to bude horší a horší. Pokud vyhraju, tak za několik dní tu nohu uřízneme.“

„Co?! Nohu?“

„Jistě. Vypálíme pahýl, a pokud to přežijete, seženeme dřevěnou protézu.“

„To si děláš ze mě srandu?!“ Kníže se zahleděl na svou nohu.

„Ne. To je pracovní postup. Pokud by vás zranili do palce, uřízne se palec. Když nákaza bude postupovat, uřízne se noha u kotníku. Pak u kolene a tak dál. Vy máte smůlu, že to bylo do stehna. Zbývá jenom celá noha. Bude to hodně krvácet a nevím, jestli se to podaří zastavit. Pokud to přežijete a neumřete od bolesti, za rok za dva se začnete belhat o berlích.“

„A jak budu bojovat?“

„To asi moc nepůjde. Ale bude to tak lepší. Aspoň vám nezraní tu druhou nohu.“

Kníže zvedl pohled od svého zranění a zamračeně se na Nika podíval.

„Já tu nejsem nikomu pro srandu. Nechám ti vysázet padesát ran holí, až ti žebra polezou masem ven.“

„To už je můj osud.,“ pokrčil Nik znovu rameny. „Ale nejprve mi dovolte vybojovat ten boj.“

„Ale jo,“ mávl kníže unaveně rukou. „Klidně. Už jenom proto, že když tě zabijou, tak naštvu toho panáka, který tě vlastní. A jestli tě nezabijou, tak jenom dobře.“

„Jenom se chci, pane, ujistit: když zvítězím, mám vaše slovo, že jsem volný?“

Kníže se uraženě zavrtěl.

„Slibuju ti tady před svědky, že pokud porazíš to monstrum venku, přestaneš být otrokem, nebo já přestanu být knížetem. Což podle těch keců, co jsi mi tu navěsil na nos, asi dlouho stejně nebudu. Krucinál!“ praštil kníže pěstí do opěradla židle. „Zavolejte mi kuchaře, ať najde kus shnilý koniny a donese mi to sem. A jestli o tom tady někdo cekne, nechám ho sežrat červama zaživa, i když nevím, jak to udělám. A vezměte ty hedvábný košile po mé nebožce matce a udělejte z toho obvazy. Je mi šestnáct a nechce se mi pod zem ve stejným věku, v jakém zemřeli moji bratři.“

Znovu se postavil. Kapitán ho rozvázal a sundal mu řetěz z otrockého kruhu na krku. Pak mu ukázal, že audience je u konce. Když vycházeli, zeptal se kapitána na lékárnu. Kapitán věděl o dvou. Potom se zamyslel a zavolal dva vojáky.

„Budou stále s tebou,“ ukázal na vojáky. „Nevysvětluj si to divně a nebo si to vysvětluj, jak chceš, ale nevěřím ti a nevěřím ani tvému pánovi. Dají mi zprávu o všem, co děláš. A zároveň posílám další vojáky, aby střežili tvého pána. Pamatuj si, že pokud tvůj pán něco provede, jeho otroky zabijí většinou s ním. Tak se snaž, abys byl svobodný dříve, než na pána dopadne katova sekera.“

Mlčel.

Šel popsanou cestou k lékárně. Vypadala solidně i zásobeně. Střecha byla prohořelá od šípů, ale přikrytá plátnem. Vstoupil.

Nikdo nebyl uvnitř, ale zezadu přiběhl malý človíček.

„Á, otrok, který zachránil město,“ spustil překvapeně. „A chce se poprat s náčelníkem barbarů. A myslí si, že tu sežene mast na nezranitelnost. Ale to tu otrok nesežene,“ pokýval mužík vážně hlavou. „A náčelník barbarů z něj udělá fašírku. A všichni budou jako vždycky naštvaný na lékárníka, že to nesehnal.“

„Nech si to,“ zabručel na lékárníka.

Lékárník se opřel o pult.

„A tak co si otrok přeje? A má vůbec peníze? A ví otrok, že otroci nemají mít peníze?“

„Jestli nezmlkneš, tak si to vezmu násilím.“ Opřel se o pult z druhé strany. „Mám od knížete povolení a ti vojáci jsou tu se mnou, aby dodali mým slovům patřičné vážnosti. Tak si vyber. Peníze, nebo ne.“

„Á, tak to radši peníze. A co si jako pán přeje?“

„Foenyculum a Borago. Ty hlavně.“

„Á, pán myslí fenykl a brunták. A kolik toho jako?“

„Tak dvě kila od každého.“

Mužíkovi poklesla čelist.

„A to si jako otrok myslí, že toho tu mám tolik? A má na to vůbec dost peněz?“

„A to tě nemusí zajímat, kolik mám peněz. Jestli to máš, tak sem s tím, a nebo jdu jinam.“

„A tak se nečertěj. To se ví, že to dám dohromady. A s tím placením to nebude tak hrozný. Bude mi jich líto, až je ten obr rozseká. Ale mají odvahu!“ zamrkal na Nika.

„Ještě budu potřebovat…,“ pokračoval Nik.

„Moment,“ přerušil ho jeden z vojáků. „Napište to všechno na papír. Jméno, kolik a na co to bude. Napište tam cenu a ten papír bude chtít kapitán.“

„A to má pravdu. Na co tolik fenyklu a bruntáku?“ zeptal se lékárník.

„Udělám si z toho koupel. Je to na povzbuzení. Ještě tam budou některé přísady, aby se mi hojily rány a aby to zmírnilo účinek jedu, pokud by ten chlap měl otrávené zbraně.“

„Pokud tě ten chlap zasáhne, bude ti jedno, jestli to je otrávené, nebo ne,“ zasmál se voják za ním.

„Jistota je jistota. Z něčeho si chci namíchat lektvar. Je to kůže z jedné žáby. Pak jed z chřestýše. Šťáva z nezralé makovice. Určitě tu máš sušené muchomůrky. Ty červené.“

„Jed z chřestýše nemám. Ale mám z kobry.“

„Dobrá, víc si ho naředím.“

Voják za ním vydechl. „Jed z kobry?“

„To je pro knížete.“

Uslyšel, jak za ním někdo vytáhl meč.

„Vy si myslíte, že kdybych chtěl knížete otrávit, že bych to řekl?“ otočil se naštvaně a dal si ruce v bok. „Co si myslíte, že je pro mě výhodnější? Když kníže přežije, nebo když umře? Kdo by mi dal potom svobodu? Tak ty párátka zastrčte zase zpátky.“

Neochotně zbraně zasunuli zpět, ale podezřívavost jim z pohledu nezmizela.

Ještě chvilku se dohadovali, ale dostal všechno, co chtěl. Pak zamířil k městským lázním, ale ty byly pro nedostatek vody uzavřené. Vojáci ho vzali do hradu, kde si mohl ve velké kádi vychutnat koupel. Pak míchal různé masti a lektvary. Mezitím se setmělo. Dostal jídla, kolik chtěl, a stavil se za ním Stín. Řekl mu, že vyslanec dostal domácí vězení a je hlídán, protože se chová podezřele. Pak se mu snažil s vojáky pomáhat, ale spíš se motali. Nechal je být, protože věděl, že se ho spíš snaží kontrolovat. Tak jim vysvětloval každou věc, proč a na co ji dělá. Nakonec objednal konev vína, vylepšil ji nějakými bylinami a společně ji vypili.

Šel spát brzy. Ustlal si na lavici a přikryl se jen vojenským pláštěm.

12.

Ráno se probudil odpočatý a svěží. Nechal si donést horkou vodu a nasypal do ní byliny, které si připravil. Pak lehce posnídal a namazal se mastí.

Pak přišli vojáci i Stín. Sedli si na lavice, pozorovali ho a byli zamlklí. Byla to tíživá, ale velice zvláštní atmosféra. Začínali se trousit další vojáci a prohlíželi si ho.

Potom přišel kapitán.

„Za chvilku začne útok, a pokud se nám ho podaří odrazit, začne ten obejda dole vyřvávat.“ Zamračeně Nika sledoval.

„Možná bychom mohli předejít tomu útoku. Nemáš už dost lidí na obranu celého města a dlouho ho neudržíte. Kdyby někdo, kdo rozumí řeči barbarů, vyšel ven a řekl, že jeden otrok se chce utkat s náčelníkem, zdrželo by je to.“

Kapitán chvilku přemýšlel.

„Proč ne?“ řekl nakonec, „zkusit se to může.“ Mávl na jednoho z vojáků. „Sežeňte mi kněze. Toho, co u nich byl několik let.“ Pak si sedl na židli, obkročmo, opěradlem na břicho.

Napadlo ho, že si tak snad sedají všichni vojáci. Snad kvůli snaze si krýt křehké orgány a zároveň sedět u zdi.

„Co je?“ zeptal se kapitán, když si všiml, že si ho prohlíží.

„Jen se koukám. Jak dlouho jsi u armády?“

Chvilku přemýšlel.

"Tak jedenáctej rok. Původně loupežník, pak jsem dostal na vybranou: provaz, nebo vojna.“

Ušklíbl se.

„Kdybych měl na vybranou já, zvolil bych provaz.“

„Jasně. Chápu. Narážka na to, co jsem řekl před knížetem. Čekáš, že řeknu, že otrok není totéž co voják, a ty řekneš: Jasně, otrokovi nehrozí tak často smrt.“

Zasmál se.

„Chytrej. Kdyby ti osud rozdal lepší karty, dotáhnul bys to daleko.“

„Měl jsem dobrý karty,“ vzdychl kapitán. „Posral jsem si to sám. Nedával jsem si dost pozor na svoje nepřátele.“

„Tak to vím, o čem mluvíš.“

„Je tu ten kněz,“ přerušil je Stín.

Vstoupil vysoký, hubený, smradlavý a rozcuchaný chlap.

„Volal jste mě, kapitáne?“ pronesl sytým hlasem.

„Jasně. Máme tu adepta na smrt.“

„Mám ho připravit na cestu?“

„Ne, takhle jsem to nemyslel, i když možná ano. Potřebujeme, abys něco řekl Bachmatuckovi.“

„Už rozumím. Tohle je ten odvážný, který chce přemoci nepřemoženého?“

„Jo, to je on a ty mu uděláš herolda.“

„Rozumím, jdu,“ hrnul se kněz ke dveřím.

„Jdu taky,“ zvedl se Nik. „Nebude moci odmítnout, když budu stát venku.“

Vyrazili. Cestou z hradu potkávali zástupy lidí. Někteří soucitně pokyvovali hlavami, jiní s úšklebkem a nedůvěrou. Občas po něm někdo hodil kytkou.

Před branou dal pokyn, aby zastavili. Pomalu se svlékl z toho zbytku oblečení, co mu zbylo z dob, kdy byl u Šáha, a nechal si jen bederní otrockou roušku. Znovu si namazal místa, která oblek otřel.

Za ním se ozvala rána. Otočil se. Leželo tam kompletní brnění se znakem knížectví.

„Je to lepší než rouška,“ zabručel kapitán.

Zavrtěl hlavou.

„Je silný. Já potřebuji být rychlý. Kdejaký kousek by mě zpomalil. A pokud se dostane do rány kousek látky, je to o zánět.“

„Jak myslíš.“ Pokynul vojákům. „A co meč?“

„Zdejší jsou moc široký a těžký. Potřebuju něco, co pronikne mezi pláty brnění jako žihadlo.“

Zakroutil hlavou.

„Nic takového tady nemáme.“

„Tak to si vezmu jen tady tu dýku. Pokusím se ho utancovat. Bude dneska horko?“

Kapitán se zahleděl přes hradby.

„Touhle dobou je tu pokaždé horko. Vítr sem žene suchý vzduch z plání a mezi zuby cejtíš prach z pouště. V brnění bude strašně.“

Usmál se. Dýku si dal za pásek od roušky, vytáhl lahvičku s lektvarem, který si večer připravil, a do dna ji vypil.

„Jak je knížeti?“ zeptal se kapitána.

„Nijak. Sedí tam zamčený v pokoji u toho kusu shnilého masa a čeká, až se v něm vylíhnou ti červi, aby si je mohl nasypat do rány. Dal jsem mu tvé léky, tak horečka povolila. Smím k němu jen já a komoří. Drží ti palce.“

„Taky mu držím palce. A co ty?“

„Držím je vám oběma.“ Mávl rukou a brána se začala otevírat. „Jeho děda mě chtěl pověsit, jeho táta ze mě udělal vojáka a on kapitána.“

„Tak já z tebe udělám generála,“ mrkl na něj. Cítil, jak se mu v těle rozlévá teplo a sebejistota. Třas, který ho trápil, zmizel a připadal si nejsilnější na světě. Zapochyboval, jestli si toho nenamíchal moc.

Vykročil branou s knězem po boku. Uslyšel, jak se za ním zavírá, a otočil se. Mezi zavírající se bránou uviděl Stínův obličej.

Prostor okolo hradeb byl vysekaný a zbavený všeho, co by mohlo posloužit útočníkům jako ochrana. Během bojů se sice nahromadilo dost věcí a mrtvol okolo hradeb, ale obránci se odvážně spouštěli po lanech a vytahovali, co se dalo, aby zamezili epidemii a smradu z rozkládajících se těl. Přesto se v blízkosti hradeb nesl zápach smrti a hniloby.

O kus dál se dalo už dýchat lépe a i na zemi se objevovala uschlá tráva.

Proti nim vyjelo několik barbarů na koních. Kněz začal něco vykřikovat v cizím jazyce.

Jeli proti nim, kopí napřažená na jeho tělo. Ani se nepohnul. Zastavili těsně u něj. Zatímco kněz něco vykřikoval ve zvláštní hrdelní řeči, přejel mu jeden z barbarů po prsou špičkou kopí.

Rána se okamžitě stáhla a objevilo se jen několik kapek krve. Vypadalo to, že si ho podají.

„Zeptej se jich, jestli se náčelník opravdu tolik bojí, že musí posílat svoje lidi a v takovým počtu, aby mě zabili,“ poručil knězi, kterého si nikdo nevšímal.

Trochu je to zarazilo. Sesedli z koní a obklopili je. Jeden mu vrazil pěstí do ramene.

„Řekni jim, že z hradeb budou sledovat můj boj s náčelníkem a budou říkat, že mě jen dobil, když mě jeho muži poranili a ztloukli. Že se tolik bál ubohého otroka, že ho nejdřív nechal zmrzačit, aby se s ním odvážil bojovat. A zařvi to hodně hlasitě. Ať to slyší.“

Kněz zvýšil o oktávu hlas a začal něco vykřikovat. Z tábora barbarů se začalo ozývat řvaní.

„Prej se s tebou nebude špinit.“

„Řekni, že jsem to věděl. Beru to tak, že se mě bojí. Teď se vrátíme do města a budeme oslavovat moje vítězství.“

Zase chvíle hulákání.

„Prej zabil tolik bojovníků, kolik ty jsi nevysral hoven, ty pro něj nejsi bojovník.“

„Tak mu řekni, ať vybere nejdřív někoho ze svých bojovníků, a až mu dokážu, že jsem zabiják, tak ať nastoupí on. A řekni mu taky, že jsem ten, co mu zmařil ten útok na severní stěně.“

Kněz překládal. V táboře se začali dohadovat. Vstávali, aby ho líp viděli, a přicházeli blíž. Mezi nimi chlap přes dva metry, celý v brnění. V ruce měl něco jako kosu, ale s narovnanou čepelí. Přibližoval se kolébavým krokem a prohlížel si ho.

Pak se zastavil a něco pronesl.

„Prej třeba toho, co tě drápl tím kopím.“

Stoupl si proti němu. Protivník postavil kopí špičkou vzhůru a zasmál se. Ostatní je začali obstupovat v kruhu. Stáli proti sobě. On připravený, nepřítel schválně dával najevo opovržení. Pokyvoval hlavou, zvedal oči v sloup a zíval. Pak něco zabručel.

„Máš začít,“ přeložil kněz.

Začal a skončil. Barbar spadl dozadu, ani nepostřehl smrt. V oku dýka, jejíž hrot vyjel zezadu z lebky. Přišel k němu, stoupl si mu na čelo a vytáhl ji.

„Tak co, už mě konečně hodlá brát vážně?“

Zvedl se řev. Barbaři vytahovali zbraně a výhružně s nimi mávali.

Náčelník zařval a všichni ztichli. Pak něco koutkem huby procedil ke knězi.

„Máš se připravit,“ přeložil mu to.

Podal mu zvláštní zbraň, něco jako meč s dlouhou rukojetí.

„Řekni mu, že s tímhle neumím zacházet,“ poručil knězi.

Žrec, pomáhaje si rukama, se snažil domluvit. Odpověď byla krátká.

„Vyzval jsi ho na souboj a on rozhodl, jak zemřeš.“

Ustoupil kousek dozadu, využívaje slunce v zádech. Pomalu a opatrně si zbraň ohmatával. Byla neforemná a on jen těžce hledal těžiště. Cítil, jak z ní žhne nepřátelství, a věděl, že mu bude spíše překážet než sloužit. Na spřátelení s touto zbraní by čekal velice dlouho, a on ten čas neměl.

Náčelník si stoupl do kruhu, který bůhvíproč vyryli okamžitě barbaři kopím do písku. Zbraň měl podobnou, ne-li stejnou, ale bylo vidět, že ji dokonale ovládá. Na dlouhý boj to nevypadalo.

Zkusil si meč přehodit do druhé ruky, ale prsty sklouzly po silné rukojeti a zbraň spadla na zem.

Barbaři se začali smát a plácat se do stehen.

Zvedl meč a znovu jej vyvažoval. Když našel těžiště, nehtem si udělal rýhu. Znovu si jej zkusil přehodit a znovu mu vyklouzl z ruky. Tentokrát ho však pustil schválně. Meč zůstal ležet v prachu a rukojeť se leskla v dopoledním slunci. Každému, kdo se trochu vyznal ve zbraních, bylo jasné, že je jemně přeleštěna lojem a při silnějším úderu vyklouzne svému majiteli z ruky. Opatrně a jakoby unaveně se opřel rukama o zem a sáhl po meči. Prach, který mu ulpěl na rukou, vysušil dlaně a zamezil klouzání rukojeti. Zbraň uchopil až u ratiště, daleko za jejím těžištěm. Takhle se dalo lépe bránit, ale útok neměl vůbec razanci. Náčelník se usmál a přistoupil k němu.

Znovu si přehodil meč a znovu jej pustil. Když se pro něj shýbal, po očku pozoroval nepřítele a hledal jeho slabinu.

Tupý meč rozhodně neprosekne pláty brnění, ani neprobodne kroužkovou košili. Nechráněný byl jenom krk těsně za helmicí. Počkal, až se náčelník ještě o krok přiblíží, a pak vyrazil. Uchopil meč opět za ratiště a rukojeť vrazil nepřipravenému náčelníkovi do břicha. Dřevo sjelo po prsním pásu a zarazilo se na žaludečním pletenci. Kroužková košile byla schopna odvrátit ránu ostrou zbraní, ale tupá rána vedená velkou silou ji vmáčkla hluboko do žaludku. Náčelník vyjekl překvapením a bolestí se ohnul v pase. Nik si okamžitě přehmátl a uchopil zbraň skoro až na konci a s prudkým máchnutím sekl náčelníka mezi helmu a brnění.

Hlava se zaduněním odpadla, zatímco tělo zůstalo stát v předklonu.

Někdo vykřikl překvapením. Válečníci stáli, někteří ještě úsměv ve tvářích a ruce na stehnech. Aniž by věnoval někomu pozornost, přistoupil před prvního muže náčelníkova doprovodu s mečem v ruce.

„Chci teď bojovat s tímhle.“

Kněz přetlumočil:

„Říká, že s tebou nechce bojovat.“

Stál proti němu a v očích měl nejistotu. Zbraň držel pevně, ale nejistě. Smrt náčelníka jím otřásla. Kdyby měl možnost přemýšlet, došlo by mu, že šlo spíše o náhodu a kus štěstí než o skutečný boj. A získal by sebevědomí a vůli ho vyzvat na souboj. On, nebo kdokoliv jiný. Protože po smrti náčelníka se rozhodovalo o vůdcovství a jistotu následnictví by měl ten, kdo by ho porazil v boji. A že by ho někdo přemohl, to bylo více než jisté. Proto vyzval dalšího na souboj, dokud byli otřeseni a s duší prázdnou.

Zaútočil rychle. Přehodil si meč do druhé ruky a bodnul mezi pláty brnění do stehna. Rána nebyla nebezpečná, spíš bolestivá a krvavá. Ohnal se po něm bezmyšlenkovitě, instinktivně.

Minul o veliký kus.

Znovu se proti němu postavil a nenápadně se mu podíval do očí. Pohled měl prázdný a oči se mu začaly kalit. Teď věděl, že vyhrál. Utancuje ho na zranění.

Stoupl si proti němu a volnou rukou ukázal na něj, pak na sebe, na slunce a dvakrát zvedl pět prstů. Pak, aniž spustil oči z protivníka, promluvil ke knězi.

„Řekni mu, že nechci bojovat se zraněným. Že se zde sejdeme za deset dní, až se mu zranění zahojí.“

Kněz vydechl překvapením a začal překládat. Nabídka vypadala velkoryse, ale on už věděl, že vyhrál. Protivník byl poražen, bylo mu nabídnuto buď odejít beze cti, protože za deset dní už nenajde odvahu znovu si stoupnout tam, kde byl poražen, anebo bojovat a zemřít.

„Říká, že chce bojovat.“

Znovu zaútočil a tentokrát ho zranil na druhé noze.

Krev mu stékala po brnění. Pozoroval ho a věděl, jak mu je. Léta strávená jako otrok ho naučila se vcítit do duše ostatních. Cítil jeho bolest, jeho strach, jeho únavu, jeho odevzdání. Viděl, jak si suchým jazykem olizuje popraskané rty ve snaze na ně dostat trochu vlhkosti z vyprahlých úst. Viděl jeho ruku volně spuštěnou po boku s tou podivnou zbraní.

„Řekni mu, že mu daruji život, pokud mi bude do konce života sloužit tak, jako sloužil svému náčelníkovi.“

Kněz strnul údivem.

„Ty, sám otrok, nemůžeš mít své vlastní otroky.“

Cítil, jak se v něm zmáhá hněv. S kamennou tváří se otočil na kněze.

„Kníže řekl, že jestli v souboji porazím nebo zabiju náčelníka barbarů, jsem svobodný člověk. A já jsem to udělal. Chceš se snad protivit knížecí vůli? Chceš mi říct, že já, svobodný člověk a bojovník, nesmím mít své vlastní otroky?“

Kněz se otočil, začal překládat.

„Radši smrt než otroctví.“

„A co mi teda nabízí za život?“

„Zlato a otroky.“

„To zní zajímavě.“

„Zabij ho,“ sykl kněz „jinak bude znovu bojovat.“

„Ten už je mimo. Z toho zranění se nevylíže, a když ano, bude po boji. Tak kolik nabízí?“

„Deset zlatých a tři otroky.“

„Řekni, že jsem nevěděl, že má tak nízkou cenu. Že se mi nevyplatí nechat ho na živu.“

„Hrozně riskuješ,“ sykal kněz, „podívej, co jich tu je. Rozsekají tě na maděru.“

„Riskovat budu nejvíc, až od nich budeme odcházet. Nezabráním tomu, aby mi někdo neposlal šíp do zad.“

„Říká patnáct zlatých a deset otroků.“

„Nemám tolik času. Beru to. Ať to dopraví před bránu. A že chci bojovat s dalším.“

Kněz přetlumočil. Díval se na ně a oni se vyhýbali jeho pohledu. Snad pro tentokrát vyhrál. Barbaři se s bručením začali rozcházet. Dvou těl svých bojovníků si ani nevšimli.

Během chvíle bylo na prostranství prázdno.

„Co s tím?“ ukázal na dvě mrtvoly ležící v písku.

„Patří tobě.“

Prohledal těla. Náčelník měl pytlík různých věcí a mincí. Zkoušel pohnout tělem, ale bylo hrozně těžké.

„Pomoz mi s tím brněním. Sundáme mu ho a doneseme knížeti.“

„To dělat nebudu. Hrozně smrdí.“ Kněz dal s úlekem ruce za záda.

„A čuchnul sis někdy k sobě?“

„Ale já jsem kněz.“

„Nekecej a dělej. Dám ti zlaťák za to, že jsi mi tady pomáhal.“

„A tak to jo.“ Kněz přiložil ruce k dílu.

Práce jim zabrala několik minut.

„Dělej!“ vztekal se kněz. „Začínají se srocovat a diskutovat. Pokud někdo vystřelí jen jediný šíp, tak jsme v loji.“

Vzal náčelníkovu hlavu a kopí.

„A já mám nést jako ten zbytek?“ uslyšel kněze.

„Jestli chceš, vem si tu hlavu a kopí ty, ale upozorňuji tě, že spíš půjdou po tom, kdo má hlavu náčelníka.“

Něco brblal, ale naložil na sebe, co mohl.

„To je ale tak za dva zlaťáky,“ kňoural.

„Dobrá. Hlavně se neohlížej.“

Pomalu vyrazili. Instinkt je nutil dát se do běhu, ale drželi se, jak mohli. Z hradeb jim mávaly stovky lidí. Když se přiblížili, vyrazil jim v ústrety obrovský dav. Obklopili je v kruhu, ale neodvažovali se jich ani dotknout, jen jásali.

„Tak kurva, pomůže mi někdo s tím brněním?“ rozčiloval se kněz.

Před branou se zastavili. Vzal kopí a náčelníkovu hlavu na něj zarazil. Kopí připíchl před bránu. Pak vzal brnění od kněze a vydal se k hradu. Dav mu udělal uličku. Pomalu stoupal vzhůru a vychutnával si slávu.

Kníže se nechal donést před hrad, nohu měl převázanou čistým plátnem a v koutcích mu cukalo. Za ním stál kapitán, vedle něho vyslanec Ledové královny a za ním dva vojáci. Jinak okolo zase ti, co se motají a spíš překážejí.

Došel před knížete a obřadně mu položil brnění k nohám. Hlučící dav utichl.

„Na paměť tohoto vítězství vám věnuji brnění padlého náčelníka, Vaše knížecí milosti.“

Kníže pokýval hlavou.

„Když jsi mi řekl, že porazíš jejich náčelníka, moc jsem ti nevěřil. Ale splnil jsi to, co jsi slíbil, a já teď splním, co jsem slíbil tobě. Kováři, sundej mu kruh.“

„Vaše knížecí milosti,“ ozval se hlas vyslance, „já vznáším protest…“

„Ty mlč!“ odsekl kníže. „Ještě stále jsi nevysvětlil, co jsi dělal včera v noci na hradbách. A pořád je tu otazník, kdo umožnil ten útok na severní hradby.“

„Já protestuji!“

„Na to ti kašlu. Vzal jsem tě sem jenom proto, abys nemohl tvrdit, že dělám něco za tvými zády. Teď ho znovu odveďte do jeho domácího vězení. Rychle!“

Dva vojáci chytili vyslance za ramena a odváděli ho pryč.

Kníže se znovu obrátil na Nika, kterému mezitím kovář obratným štípnutím velkých kleští sundal obojek.

„Nyní jsi svobodný. Využij toho, jak nejlépe dovedeš, a žij se ctí. Dostal bys svobodu už dříve za záchranu města, ale nebyl jsi můj otrok, tak jsem nechtěl Ledovou královnu rozhněvat. Avšak co jsi teď udělal pro knížectví, se nedá neodměnit. A přidám ještě něco navíc. Proto poklekni, Niku.“ Kníže se na moment zarazil. „Nik. To je jméno pro otroka. Nechceš se jmenovat jinak?“

„Ne, Vaše knížecí milosti, Nik mi úplně stačí.“

„Jak chceš.“ Kníže vytáhl meč, položil mu ho na rameno a pronesl obřadní formuli.

„A nyní povstaň, rytíři Niku.“

Povstal a připadalo mu velice vtipné, že kníže pasuje krále na rytíře. Ale už si v životě zvykl na paradoxy.

Kníže zakýval prstem, a když se Nik naklonil, zašeptal:

„Hrozně to svědí.“

„Nechci vás strašit, ale bude to ještě horší, Vaše knížecí milosti.“

„Ach jo. Odneste mě do pokoje, nebo se zblázním! A víno pro všechny, nevypadá to, že dneska budou útočit.“

Dav se znovu rozjásal.

Kapitán sledoval hlouček vychrtlých a otrhaných ubožáků.

„Sedm otroků není deset. A zlato?“ zeptal se.

„Promiňte, pane, ale řekl, že máte být rád aspoň za tohle,“ zabručel voják, který zajatce od brány dovedl.

„Prohledejte je!“ pokynul vojákům, kteří stáli za ním.

„To není moc dobrý obchod,“ otočil se kapitán k Nikovi. „Sedm otroků, z toho jen dva chlapi a ještě skoro před smrtí, tři ženský a dvě děti.“

„Je to nejlepší z obchodů, co jsme mohli udělat,“ usmíval se Nik. „Nikdo se zatím za poslední dobu od barbarů nevrátil živý. Vezmi sto dukátů a dej je deseti svým nejlepším lidem, ať ti zjistí aspoň polovinu toho, co vědí tihle, co u nich byli v zajetí. Nejde o počet, ani o stav. Jde o to je vyslechnout. Potřebuji vědět, kolik je tam válečníků, jak se spolu hádají, co jedí, kde mají stany, v kolik chodí spát.“

„Hlavně by se měli najíst.“ Kapitán si znovu skepticky prohlížel otroky.

„To určitě. Ale opatrně, moc jídla na začátek by je zabilo.“

„Nevím. Radši se půjdu připravit k boji.“

Jeden ze dvou barbarských otroků, kteří před několika chvílemi dorazili k bráně, se postavil před Nika.

„Myslím, že si můžeme tak na deset dní vydechnout.“

„A proč si to myslíš?“ Kapitán se vrátil ode dveří.

„Musí zvolit nového náčelníka. To je tři dny zpátky, čtyři dny se budou dohadovat a pak znovu vyrazí.“

„Jak to víš?“

„Jsem veterán od knížete Karla, který padnul před dvěma lety. A s ním i celé východní knížectví. Byl jsem dlouho nemocný, a tak mě neprodali Ledové královně. A potom jsem se jim vyplatil víc jako zábava.“

„Chceš mi říct, že jsi u nich dva roky?“ Nik nedůvěřivě zvedl obočí.

„Ne, jenom rok. Rok jsem ležel v horečkách v jednom kotci u psů. Mysleli, že zhebnu hlady, nebo mě roztrhají psi.“

„Počkej, tomu nerozumím.“

„Dělal jsem jim psa. Štěkal jsem a rval jsem se o žrádlo pro psy. Měli mě pro legraci.“

Stoupl si před něj a prohlížel si ho. Mluvil pravdu. Tělo měl samý bolák a jizvy od psích zubů.

„Umíš se taky podrbat nohou za uchem?“ zeptal se kapitán.

„Nech ho!“ utrhl se na něj Nik.

Otočil se znovu k otrokovi.

„Už jsi zase člověk. Už tě nikdo nebude nutit, abys štěkal nebo žral z misky. Jsi svobodný a vy všichni také. Jak ti říkají?“

„Marko.“

„Ahoj, Marko, já jsem Nik.“ Podal mu ruku.

Kapitán vstal ze své židle, na které obkročmo seděl, a podal mu také ruku. Pak se představili i ostatní.

„Tak znovu,“ obrátil se k Markovi. „Co tě vede k tomu, že se tu deset dní neukážou?“

„Musí zvolit náčelníka.“

„Myslel jsem, že každý kmen má svého náčelníka.“

„To má. Ale když dělají velkou výpravu, tak se spojí několik kmenů a určí si, kdo je povede. A náčelník se volí za úplňkové noci, to je za sedm dní.“

Do místnosti vpadl voják.

„Barbaři odcházejí!“ volal radostně. „To je vítězství!“

„To není vítězství,“ zakroutil hlavou kapitán, „to je jen odklad.“

„Jdeme za knížetem.“

13.

Nik se skláněl nad knížetem a kontroloval ránu.

„Příšerně to svědí,“ stěžoval si kníže. „Aspoň číši vína!“

„Ne. Protáhlo by to léčení.“

„Zešílím od toho, že se tam nemůžu podrbat.“

„Podrbejte se, a za pár dní budete šílet bolestí.“

„Ach jo! Takže vy říkáte, že barbaři odtáhli, ale že se nejspíš za deset dní vrátí.“

„To neříkáme my, to říká pes Marko.“

Kníže povytáhl obočí.

„Psi nemluví, nedělejte si ze mě legraci.“

„Tenhle jo. A říkal ještě mnoho dalších věcí.“

„Dobře, a co teda budeme dělat?“

„Připravovat se. Žádat o pomoc další knížectví. Vždyť se přeci jmenujete Spojená knížectví. Máte si pomáhat.“

„To už je dávno,“ mávl kníže rukou. „To hrozně svědí. Já se snad zblázním. Nikdo nepřijde na pomoc.“

„Žádal jste je?“

„Stejně jako jiní žádali mě, a já jsem nepomohl. Už nejsme k ničemu. Možná je dobře, že nás barbaři porazí. Nejsme jednotní,“ sklonil kníže hlavu.

„A poručit jim?“

„No, to už vůbec ne. Nejsem jejich král a myslím, že by mě stejně neposlechli, i kdybych byl.“

Chvilku přemýšlel.

„A co je obelstít?“

„To svědí!“ Kníže se opatrně drbal okolo rány. Nik ho zamračeně sledoval.

„Nedrbejte si to!“ poručil.

Kníže si přestal všímat rány a zvedl hlavu.

„Jak to myslíš obelstít?“ zeptal se.

„No, třeba napsat jim dopis, třeba…,“ zamyslel se Nik. „Moment… Asi tohoto znění. No, to by šlo. Je tu písař?“

Kníže zazvonil. Vstoupil sluha.

„Písaře! A džbán vína!“ Sluha odešel.

„Výsosti, říkal jsem vám…,“ zvýšil Nik hlas.

„To není pro mě. Ten písař píše nejrychleji, když je ožralej jak motyka. Aspoň vidíš, rytíři Niku, s kým se tu musím potýkat.“

Za chvilku přišel písař i s poskokem a nezbytnou výbavou a džbánem vína. Kníže čekal. Písař si sedl na židli, nalil si číši vína a jedním rázem ji vypil. Pak další.

Kníže si žádostivě olízl rty.

„Jssemm přřippraven,“ ozvalo se za chvilku.

„Nebudu ti diktovat já, ale tady rytíř Nik. Jasný?“

„Jssemm pppřřřioprravenn, rytřři Nikuku.“

„Ach jo. Tak začneme. Velevážený kníže X Y.“

„Kddoo?“

„To je jedno, ty tupče. Ten dopis potom opíšeš tolikrát, kolik je tu knížectví, a místo X Y doplníš jméno knížete.“

„I tty, cco sssou mrrtví?“

„Jo, a těm to pošleš ve dvou kopiích. Osobně!“

„Ossobbně?“

„Tak piš už! Velevážený kníže X Y.“

„Kdooo?“

Popadl hůl, kterou měl kníže v ruce, a přetáhl s ní písaře po zádech.

„Uuuž vímm,“ vzpomněl si písař.

Vstoupil kapitán.

„Opravdu odcházejí. Ale jestli se vrátí za deset dní… S tím zbytkem, co nám tu zůstal, nevydržíme ani tři dny.“

„Proto sháníme pomoc. Kde jsme to skončili?“

„Velevážený kníže X Y.“

„Kdo?“ zeptal se kapitán.

Sevřel prsty okolo hole, až mu klouby zbělely.

„Velevážený kníže X Y.“ Odmlčel se a čekal. Bylo ticho.

„Jak jistě je Vaší knížecí milosti už známo,“ pokračoval, „byli jsme napadeni, jako jiní před námi, spojenými kmeny barbarů. Protože naše statečnost nám pomohla udržet obranu, barbaři nám dali velkorysou nabídku. Pokud se jim podrobíme, jsou ochotni ušetřit naše životy. Naše situace už je neudržitelnou, máme jen čtvrtinu vojska. Dostali jsme deset dní na rozmyšlenou. Víme, že další útok povede nejspíš na Vaše knížectví. Proto prosíme, abyste byli milosrdní k našim vojákům, kteří budou útočit na Vaši zemi společně s barbary, a dopřáli jim v případě zajetí milosrdné smrti, neboť pouze neudržitelná situace je dovedla na toto místo.

Věříme, že budete bojovat statečně a vydržíte aspoň tak dlouho, jako naše knížectví.

S pozdravem, a tak dál...“

Bylo ticho, jenom brk škrabal po pergamenu.

„Nevypadá to jako úplná blbost,“ řekl kapitán.

„Mně to jako hloupost připadá,“ odsekl kníže. „A co si jako od toho slibuješ?“

„Doufám, že si některý z těch knížat řekne, že je lepší bojovat s vojáky na cizím území, než čekat, až přitáhnou na jeho. Doufám, že přijdou na pomoc, anebo alespoň pošlou posily.“

„No, tomu moc nevěřím.“

„Vaše knížecí milosti, je to jenom osm dopisů. Pošlu vojáky a do pěti dnů musí být zpátky,“ přemlouval kapitán.

„Nebudu škemrat o pomoc a podvádět takovým způsobem.“

„To není podvod, to je lest. Uděláme obchod. Číši vína za dopis,“ nadhodil Nik vějičku.

„Beru!“ souhlasil kníže dřív, než Nik dokončil větu.

Podíval se na kapitána, a ten jenom zvedl oči v sloup. Usmál se na něj.

„Kapitáne, časem zjistíš, že všechno je kšeft. A válka nejvíc.“

„Pokud se mi vrátí knížectví, dám si těch osm číší vína do erbu,“ zakroutil hlavou kapitán.

„Kde bylo to tvoje knížectví?“

„Na hranicích. Byl jsem na řadě jako první. To mi bylo šestnáct a nechal jsem se obelstít. Teď je mi čtyřicet a už jsem stařec nad hrobem.“

„Neskuhrej,“ ozval se kníže. „Znám i takový, co se dožili pětačtyřiceti.“

„Opravdu útěcha.“

Dopis několikrát upravili a pak nechali poslat. Čekání si zkracovali přípravami na další obléhání. Kapitán nechal Nikovi velení nad otroky a domobranou. Ten vymohl pro otroky právo používat zbraň v době ohrožení. Nechal okolo hradeb postavit množství pastí. Pes Marko se vydal po stopách barbarů. Knížeti se noha po dvou dnech začala hojit. Červi, nyní velcí jak malíček, sami ránu opouštěli. Rána se zatáhla a kníže byl radostí bez sebe. Trochu trpěl paranoiou, že několik červů mu zůstalo v ráně a teď se mu prožírají k žaludku, ale Nik mu namíchal lektvar, po kterém, jak tvrdil, všechno živé z těla vypustí. Kníže si to zkontroloval v nočníku, což Nikovi nevadilo, protože věděl, že každý je plný všelijakých cizopasníků, a on sám si občas udělal léčebnou kúru ze silného projímadla.

Třetí den dorazil zpět prvý posel. Kníže nedočkavě rozlomil pečeť a četl. Pak otráveně hodil dopis Nikovi k nohám.

„Říkal jsem, že je to na hovno.“

Zvedl dopis.

„Přečti to nahlas,“ poručil Nikovi kníže.

„Velevážený kníže!

Je naší svatou povinností bojovat do posledního muže proti všem nepřátelům spojených knížectví. Pokud některý z nás v našem úsilí zaváhá nebo povolí, je právem ostatních považovat ho za slabocha a zbabělce. Pouze Vaše mládí Vám dává omluvu pro Vaše zaváhání. Věřím, že vytrváte a s pomocí Bohů zaženete tu lůzu do jejich stanů.

S úctou a pokorou,

Kníže Myskin, strážce poslední pečetě a ochranitel víry, vítěz nad zástupy a bojovník proti zlu.“

„Šmejd,“ procedil kapitán mezi zuby.

„Strážce poslední pečetě a ochranitel víry, vítěz nad zástupy a bojovník proti zlu? Co to je?“ Nik zkoumal pečeť.

„To si nadělil. Přitom nikdy nebojoval. Jeho knížectví leží víc stranou a na každý válce spíš vydělal. Pošle vojáky, ale zaplať. Nemáš peníze, tak kus území.“

„Aha. A vychází mu to už dlouho?“

„Už od dob mého dědy. Věřím, že se paktuje s barbary, ale důkaz nemám.“ Kníže sevřel rukojeť hole, až mu prsty zbělely.

„Myskin. Takové divné jméno.“

„On se prý původně jmenoval Krysařík, ale připadalo mu to nevhodné pro knížete, tak se přejmenoval na Myškina, později na Myskina.“

„Krysa zůstane krysou, i když změní jméno.“

„No, uvidíme, stále není situace tak beznadějná, aby se nedalo něco dělat. Jdu za lékárníkem, aby mi něco zase namíchal. Nechám otrávit studně v okolí a seženu ten zbytek sedláků, co tu zůstal, a posílím s ním domobranu,“ vzdychl Nik.

„Nechal bych je venku, jídla máme málo a peníze na nakoupení dalšího už nemám, knížecí pokladna je prázdná.“

„Jdu. Třeba mě něco napadne.“ Strčil si dopis do kapsáře a vyrazil. Venku se k němu připojil Stín, který se ho stále jako stín držel.

„Něco nového?“

„Samé problémy. Jaká je nálada?“

„Sklíčená.“

„Hele, Stíne, pomohl jsi mi a já tě jmenuju velitelem domobrany.“

„To nejde, nejsem zdejší.“

„To je výhoda. Potřebuju, abys udělal oddíly několika mužů, které se rozjedou po okolí

a seženou cokoliv k jídlu, cokoliv, co se dá za jídlo vyměnit.“

„Radši bych byl někde poblíž, jsem rád tam, kde se něco děje.“

„Neboj, o nic nepřijdeš.“

Vstoupili do lékárny. Lékárník vyběhl ze skladu.

„A je tu zase ten otrok, co se stal rytířem. A já byl tak nervózní. A…“

„Jak to vypadá?“

„A to jako tohle?“ vytáhl obrovskou vybělenou lebku. Stín vydechl.

„Co to je?“

„To je lebka Bachmatucka.“

„Toho barbara?“

„Jo, toho. Sundal jsem ji z brány a nechal jsem si ji vyčistit.“

„A co s ní budeš dělat?“

„To nevím.“ Vzal ji do ruky a prohlížel si ji. „Původně jsem si z ní chtěl nechat udělat pohár. Ale je tak obrovská, že bych se z toho ožral během prvního přípitku.“

„A to by bylo lepší, kdyby si z toho rytíř udělal nočník. Stejně musel mít náčelník barbarů v hlavě nasráno, když se nechal takhle ojebat od otroka,“ ozval se lékárník.

Položil lebku na pult a podíval se zle na lékárníka. Ten znejistěl.

„Nejsi kníže. Nemůžeš mi nechat dát pět ran, jako to dělá on.“

„Ale můžu tě tady seřezat klackem. A to je horší než od kata. Hele, nechává tě kníže takhle vyplácet často?“

„Tak jednou, dvakrát do roka. Já rychleji mluvím, než myslím, a pak je většinou pozdě.“

„Už jsem si všiml. Potřebuji ještě jedy rozpustný ve vodě, který v ní dlouho vydrží.“

„Otrávit studně?“

„Jsi chytrej.“

„Je to zbytečný. Vozí si s sebou otroky a nechají je ochutnávat vodu. Všichni nejsou blbí jako ten náčelník, co…“

„Drž už tu hubu!“ praštil Nik pěstí do pultu.

Venku se ozval jásot. Do lékárny vrazil rozesmátý otrok.

„Sto padesát mužů z Horského knížectví!“ zavolal dovnitř a běžel dál.

„Schovej mi ji,“ hodil lebku lékárníkovi a se Stínem vyrazili ke hradu.

„Sto padesát mužů z Horského knížectví,“ usmíval se kapitán. „A padesát jezdců v plné zbroji od pyšného pána z Neumětel. A do tří dnů by měly dorazit vozy s jídlem, jsou těžké a jedou pomalu.“

„No, to stihnou jen tak tak. Jdeme ke knížeti.“

Přede dveřmi zvolnili a nasadili obřadní krok. Vojáci jim otevřeli a vstoupili ke knížeti. Seděl na trůně a okolo zase ti, co se tam motají. Posel zrovna dočítal zprávu. Stálo tam několik mužů ve zbroji a s erby.

„Mého kapitána určitě všichni znáte, ten vedle je rytíř Nik. Má na starosti domobranu,“ ukázal kníže na ně dřív, než ceremoniář stihl zareagovat.

„Nik. Zvláštní jméno pro rytíře. Takové otrocké,“ ozvalo se od rytířů. Spíš přemýšlivě než urážlivě.

„Byl jsem otrok. Nechal jsem si tohle jméno, aby každý věděl, že má co dělat s bývalým otrokem, a podle toho se ke mně choval. Hlupák se ke mně bude chovat přezíravě, moudrý jako k někomu, kdo se vlastní statečností vymanil z otrockých pout a stal se rytířem.“ Nik se pátravě zadíval mezi rytíře.

„Slyšel jsem už o tobě, rytíři Niku,“ ozval se ten samý hlas. „I o tom, že jsi jednou ranou usekl hlavu Bachmatuckovi. Můj bratranec s ním bojoval, a byl poražen. Viděl jsem Bachmatuckovo brnění v trůnním sále a nechci být hlupák. Rád tě poznávám a dovol mi stisknout ti ruku, rytíři Niku.“ Z hloučku rytířů se oddělil jeden, sundal si helmici a napřáhl ruku.

Kníže vyskočil z trůnu.

„Pane z Neumětel, Vy sám? Tady?“

„No, sám nejsem. Mám s sebou výkvět svých mužů,“ usmál se prošedivělý vousatý rytíř, zatímco drtil Nikovi ruku. „Děti chtějí vládnout, tak je nechám, ať se poperou, a já si to jdu užívat do války.“

„Nevíme, jestli bude válka. Jenom předpokládáme, že se vrátí s posilou.“

„Věděl jsem, že ten dopis, co jsi mi poslal, je hodně divný. Ale pokud jste s nimi neuzavřeli opravdu mír, mám naději, že se nám podaří se zapojit do bojů a vydobýt si na stará kolena nějakou slávu.“ Stiskl ruku kapitánovi a pak knížeti. Chvilku se omlouvali za porušení hierarchie v podávání rukou, ale bylo vidět, že je to nemrzí. Ostatní rytíři se obřadně představili a pak byla hostina. Druhý den dorazilo šedesát jezdců a další den dvakrát sto pěšáků a první vozy s jídlem. Z osmi knížectví neposlal pomoc jen kníže Myskin a dvě knížectví na jihu se omluvila, že právě vytáhla do boje na pomoc západní lize, zle tísněné Seleleky Ledové královny, které proti nim nasadil Šáh.

Jedenáctý den přiběhl pes Marko.

„Přicházejí. A je jich hodně.“

14.

Nastalo naprosté ticho, ve kterém bylo slyšet jen bzukot masařek.

„No, to bylo teda rychlý. Počítal jsem, že se to trochu protáhne, ta volba náčelníka,“ podivil se kapitán.

„Ona žádná nebyla. On Bachmatuck má ještě dva bratry. Ten prostřední dal tomu nejmladšímu pěstí a řekl: ,,Teď jsem náčelníkem já!“ A nikdo ani necekl.

„Aha. A jak se jmenují Bachmatuckovi bratři?“ Nik v klidu položil svůj pohár s vínem.

„Bachmator a Bachmapan.“

„Zajímavá jména. Všichni jsou Bachma?“

„To je v jejich jazyce udatný.“

„Tak, jak jsou ta jména v našem jazyce?“

„Udatný medvěd, Udatný beran a Udatný vlk.“

„A pokud tomu rozumím, teď je vede Beran.“

„Správně. Protože Bachmatuck dobyl docela dost vítězství a tohle knížectví měl, dá se říct, skoro na lopatkách, a tak se přidaly k Bachmatorovi i ty zbývající kmeny, které váhaly. To znamená skoro jednou tolik mužů.“

Zamračeně se po sobě podívali. Kapitán chtěl něco říct, ale Nik ho předběhl.

„Jaký je ten Beran? Co o něm víš?“ zeptal se Marka.

„Beran. Je tupější než jeho bratři. Nedělá léčky jako Bachmatuck, není tak opatrný jako Bachmapan. Ale o to je možná nebezpečnější.“

„Chtěl bych s ním mluvit.“

„To nebude problém,“ řekl kapitán. „Vždycky přijedou na dostřel a nabízejí nesplnitelné podmínky. Slibují volný odchod, ale nikdy to nedodrží. Nevím, proč to stále ještě dělají, asi tradice.“

„A Bachmator?“

„Ten nebude chybět.“

„Tak to se připravím.“

„Jdu s tebou,“ ozvalo se za ním.

„Fuj. Stíne, to jsem se lekl,“ trhl  sebou Nik. „Jednou se neovládnu a vrazím ti kudlu do břicha, jestli se takhle za mnou vždycky objevíš.“

„Proto mi říkají Stín. A jdu taky,“ vymiňoval si Stín.

„Záleží, kdo půjde. Jestli půjde kapitán a kníže, musí někdo zůstat a držet obranu.“

„Já nepůjdu,“ posadil se kapitán obkročmo na židli. „Nemám si s nimi co povídat.“

„Já bych šel,“ řekl pán z Neumětel.

„Jdu taky,“ ozval se kníže.

„Vy nikam, Vaše knížecí milosti.“

„Chceš mi rozkazovat?“

„Ne, ale mohla by se vám znovu otevřít rána, znovu zhnisat, znovu léčba a žádné víno.“

„A sakra.“

Rozezněly se zvony. Temným a smutným varujícím tónem.

„Přicházejí.“ Stín se koukal z oken hradu.

Stoupli si k oknům a pozorovali cizí vojsko, jak se přibližuje. Nejprve oblak prachu. Pak začaly být k rozeznání jednotlivé osoby. Jezdci na malých konících. Lučištníci. Vozy. Otroci. Ti okamžitě začali budovat tábor. Jezdci pomalu objížděli hradby, držíce se mimo dostřel. Bylo jich opravdu mnohem více než minule.

„Jdeme?“

„Dneska ne. Přijdou zítra za úsvitu. Nebo po rozednění. Záleží, jak se vyspí. A co mu vlastně chceš?“

„Nevím. Ale zkusím se dohodnout.“

„Nemůžeš vést dohodu za mými zády. Já jsem vládce tohohle knížectví. Já musím rozhodnout, na co se přistoupí,“ ozval se kníže. Kapitán přikyvoval.

Měl pravdu.

„Tak to budeme muset jít spolu. Ale nesmějí poznat, že jste kníže. Mohli by nás napadnout.“

„Poznají mě podle kulhání.“

„Převlíknete se za vojáka z doprovodu. Ráno vám tu ránu stáhnu a dám vám něco na bolest.“

„A o čem s ním chceš mluvit?“ zeptal se kapitán.

„Kličkovat. Získávat čas. Rozeštvat je. Obelstít je. Vždycky jsem to tak dělal.“

„Vždycky?“ Kníže se otočil od pozorování barbarů a zadíval se na Nika. „Přišel jsi sem jako otrok. Kdo jsi byl předtím, než ses stal otrokem, Niku?“

Dělal, že otázku přeslechl.

Moc mluvím, pomyslel si.

Ráno opravdu přišli tři barbaři s velkou větví. Zarazili ji do země a sedli si k ní. Kníže byl připraven a kapitán se rozhodl, že jde taky, aby případně ochránil knížete. To bohužel nepotěšilo Stína, který tím byl vyřazen.

Vyrazili k barbarům. Nik, kapitán, kněz a za nimi kníže, jako sluha, nesl jídlo. Pomalu přicházeli k větvi, která měla něco znázorňovat, ale nikdo už nevěděl co. Barbaři je pozorovali s překvapením. Přišli naproti nim a beze slova se posadili.

„Co si sedáš?“ obořil se kapitán na knížete, „máš obsluhovat, a ne se tu válet.“

„Promiňte,“ uklonil se kníže a začal vybalovat. Rozložil ubrus a dost neobratně začal vyndávat jídlo. Kněz si chtěl nabrat, ale Nik ho praštil přes ruku.

„Nejdřív hosti.“

Ani se nepohnuli. Pozoroval je. Bachmator se poznal na první pohled. Druzí dva byli asi jeho podnáčelníci.

Bachmator ukázal na několik kousků jídla a něco řekl.

„Nejdřív máme jíst my.“

Začali jíst. Barbaři se za chvilku přidali. Hltali jídlo a zalévali to vínem.

„Doufám, že jsi tam nedal jed,“ ozval se kapitán s plnou pusou.

„No, něco jsem tam nasypal, ale jed to nebyl.“

„A co to je?“ znejistěl kapitán.

„Jenom koření, aby se líp trávilo a řeč se lépe rozproudila. A trochu uklidnila emoce.“

„A co to jako je?“

„Dělají se z toho lana,“ usmál se.

Bachmator si mohutně říhl a něco pronesl.

„Říká, že se těší, až nás vymlátí, že tam u nás najde takového jídla hodně,“ začal kněz překládat s plnou pusou.

„Než se k nám dostane, všechno bude sežraný. Ono živit skoro tisíc vojáků je opravdu těžký,“ mile se usmál Nik.

Kněz přeložil a Bachmator se hlasitě rozesmál.

„Že prej vybleje všechno, co teď snědl, pokud máme ve městě víc jak tři sta vojáků.“

„Byla by škoda takového jídla. Pošlu sluhu, ať vám udělá přehlídku. Máme i dokonce hromadu jízdních rytířů,“ vykulil na Bachmatora oči.

„Nejsem hlupák. Kde byste sehnali takové množství vojska? A kde je kníže?“ rychle překládal kněz.

„Leží s horečkami ve svých komnatách. Vypadá, že přijde o nohu.“

„Jo, to vím. Doufám, že uhnije až do rozkroku. A ty jsi kdo?“

Chvilku bylo ticho. Pak se Nik rozhodl riskovat.

„Jsem ten, kdo zabil tvého bratra.“

Bachmator, který zrovna do sebe lil víno přímo ze džbánu, se zarazil.

„Co, taková troska?! To musely bejt kouzla. Umlátím tě tady tímhle džbánem hned na místě.“ Rozpřáhl se prázdným džbánem.

„A každý bude říkat, že Bachmatorovi se nedá věřit. Porušil dávnou tradici,“ ukázal Nik na kytku, pod kterou seděli. „Jsi snad rád, že ses stal díky mně náčelníkem, nebo ne?“ pokračoval.

Kněz rychle překládal. Bachmator se zarazil a začal se pochechtávat.

„To je pravda. Mlátil mě od dětství. A dostane ho tahle křehule. Hele, nechám tě naživu a budu tě ukazovat ve stanech pro zábavu.“

„Jsi hodný,“ usmál se Nik.

„Dobrý,“ pochechtával se Bachmator čím dál víc.

Podíval se na kapitána. Měl pusu od ucha k uchu.

„Čemu ty se směješ?“ zeptal se ho.

„He. Nevím. Přišlo mi to vtipný. He, he. Ukazovat ve stanech.“

„Dobrý,“ poplácal ho Bachmator po rameni. „Pokud jsi ho zabil, tak máš i jeho hlavu.“

„Nemám. Vyměnil jsem ji.“

Bachmator se přestal usmívat.

„Ty jsi vyměnil hlavu mého bratra!?“

„No, já ji dal spíš jako dárek.“

„Komu?!!“ zařval.

„Jednomu knížeti. K čemu by ti byla?“

„Musím ho nechat pohřbít s hlavou. Jinak mě bude v noci strašit a dožadovat se svojí hlavy.“

„Aha. No, to je blbý. My jsme za ni dostali právě ty vojáky na pomoc,“ nejistě vysvětloval Nik.

„Jaký vojáky?“

„Říkal jsem, že máme skoro tisíc nových vojáků.“

„Tisíc vojáků za lebku? Co si myslíš, že jsem idiot?“ Bachmator se postavil na nohy.

„Ne. Vojáky jsme dostali samozřejmě za zlato a kus území. Ale tu lebku kníže Myskin chtěl jako dárek.“

„Kdo!??!“ zaskřípal Bachmator zuby.

Nik se chytil za pusu.

„Neboj. Já to jméno nepřeložil,“ položil mu kněz ruku na rameno.

„Zrovna to jsem potřeboval, abys to přeložil,“ ucedil koutkem úst ke knězi. Kapitán se chytil za hlavu.

Bachmator se rozeřval.

„Říká, že rozuměl. Že je to ten had Myskin?“

Všichni začali kroutit hlavou.

„Prý nemáte lhát, nebo si to s vámi vyřídí.“

Začali kývat.

„Neříkal, na co tu lebku chce?!“

„Když ti to řeknu, tak mě zabiješ na místě.“

„Nezabiju.“

„Zabiješ.“

„Zabiju tě, jestli mi to neřekneš.“ Zvedl znovu džbán.

„Říkal, že si z tý lebky udělá nočník, a bude to jedno, protože tvůj bratr měl stejně v hlavě nasráno, když se nechal zabít od takový trosky jako já.“

Kapitán vyprskl. Bachmator se na něj podezřívavě podíval.

„Lžete!“

Nik vytáhl uraženě z kapsáře dopis a četl.

„Velevážený kníže!

Je naší svatou povinností bojovat do posledního muže proti všem nepřátelům spojených knížectví. Posílám Vám své muže za sjednanou cenu a věřím, že si s tou chátrou poradíte. Přijal bych také od Vás jako dárek hlavu toho tlustého prasete Bachmatucka. Udělám si z ní nočník, protože musel mít stejně v hlavě nasráno, když se nechal zabít od otroka. Doufám, že sbírku rozšířím i o jeho dva bratry, jsou to stejní idioti jako on.

S úctou a pokorou,

Kníže Myskin, strážce poslední pečetě a ochranitel víry, vítěz nad zástupy a bojovník proti zlu.“

Bachmatuck zaryčel jako raněný tur a vytrhnul mu dopis z rukou. Chvilku se dohadoval se svými pobočníky. Pak jeden odběhl ke stanům. Bachmator si znovu sedl a nenávistně si je prohlížel. Za chvilku přišel pobočník s otrokem a velkou taškou. Otrok polohlasem četl dopis v cizím jazyce. Bachmator brunátněl. Pak vytáhli několik dopisů a kontrolovali pečetě a podpisy.

„Budeme utíkat?“ zašeptal kapitán.

„Proč? Podpis a pečeť jsou pravé,“ pokrčil Nik nezúčastněně rameny. A že někdo vyměnil prostředek, to se nekontroluje. To přece píše písař, ne? Udělal jsem to už hodněkrát.“

„Kdo vlastně jsi, Niku?“

Zase ho napadlo, že moc mluví. To dělá to víno.

Bachmator se zvedl a odcházel.

„Chci ty dopisy,“ zašeptal kníže. „Je tam určitě důkaz o Myskinově zradě.“

„Nebylo by správné, kdyby byl tvůj bratr pohřbený v brnění?!“ zavolal za Bachmatorem Nik.

„Nepohřbíváme. Necháváme ležet na pohřebišti,“ odsekl.

„No, a?“

„Jo. Chci jeho brnění,“ zastavil se.

„Za dopisy od toho zrádce.“

Hodil mu tašku k nohám. Jeho pobočník, nebo kdo to byl, se s ním začal dohadovat. Pak se otočil a běžel pro tašku. Bachmator ho doběhl, chytil za krk, druhou rukou popadl džbán od vína a několikrát ho tím džbánem přetáhl po hlavě. Vystříkla krev a ozvalo se praskání. Bachmatorovi se u pusy objevila pěna. Serval pobočníkovi z hlavy helmu, klekl si mu na prsa a dál ho mlátil džbánem do obličeje, dokud jako obličej vypadal. Pak se zarazil, zvedl hlavu a podíval se na ně.

„Vypadněte!“

Kněz nemusel překládat, všichni to pochopili. Popadli tašku a rychle vyrazili. Za zády znovu slyšeli rány a smrtelné chroptění.

„Kdyby už nic, tak jich je o jednoho míň,“ zachechtal se potichu kapitán. „Hele, co to je za koření? Je to fakt dobrý. To bylo nejveselejší vyjednávání.“

„Nejsi zvyklý.“ Nikovi se kroutily koutky. „Podívej se na knížete. Asi bude zvracet.“

„Buhahahahá,“ začal se kníže chechtat.

„Jestli nás uslyší, rozemele nás na kaši.“

„Hihihi, na kašičku.“

„Hahahahá.“

„Utíkáme!“

„Moje noha! Počkejte!“

„Hihihi, nožička.“

„Kněz zdrhá. Chce být doma první.“

„Nezdrhej, kněžoure! Stejně tě tam nikdo nečeká, jen tvoje ovečky!“

„No, právě. Dědek jeden nadrženej.“

„Buhahahahá.“

Doběhli k bráně. Hned za ní se zhroutili smíchem. Nik prorazil očumující dav a vytáhl lékárníka.

„Co jsi mi to dal, podívej se na ně,“ ukázal na svíjející se postavy.

„Říkal jsem, že stačí málo a působí to až za dlouho. Kdyby někdo poslouchal ušima a ne zadnicí, tak se to nestalo.“

Zahodil lékárníka a vrátil se k hloučku. Okolo stojící vojáci se začali pochechtávat.

„Vylejte na ně kýbl vody.“

„Na knížete? Nikdy.“

Došel si do jednoho baráku pro židli, sedl si a čekal. Přišlo jim to hrozně veselé. Nakonec se taky začal smát.

„Co dál?“

Seděli v přijímacím sále a pročítali dopisy.

„Nevím.“

„Myslíš, že to sežrali?“

„Nevím. Aspoň jsme na tom vyzískali důkazy o zradě Myskina.“

„Poslouchejte tohle,“ ozval se pán z Neumětel.

„Milý příteli,

posílám Vám dvě stě otroků a zbraně podle dohody. Zároveň upozorňuju, že kníže Ježek z Horního Hradu dostal zpět dluh od pana z Neumětel, a to v počtu jedné kopy zlata a tří kop stříbra. Nemá silné vojsko, a tak určitě přistoupí na zaplacení výpalného.

S pozdravem,

Kníže Myskin, strážce poslední pečetě a ochranitel víry, vítěz nad zástupy a bojovník proti zlu.“

Praštil dopisem o stůl. „Tehdy Ježek tvrdil, že to někdo vykecal, a všichni koukali na mě jako na hajzla.“

„Můj otec taky.“

„Takových let. Zrazoval už jeho otec. I děd.“

„Já vím.“ Kníže ukázal bradou na kapitána. „Možná se tu zjistí, kdo otevřel brány tady kapitánova hradu.“

Všichni ztichli a otočili se na kapitána.

„To není potřeba zjišťovat, byla to moje manželka,“ posmutněl kapitán.

„Vyprávěj. Neznám ten příběh.“ Nik zpozorněl.

„Já taky ne. Jen tak z doslechu. Nikdy jsi o tom nechtěl moc mluvit,“ přidal se kníže.

„Není to nic moc. Hraniční knížectví, vídala se s barbary a do jednoho se zamilovala. Rodiče ji provdali za mě, bylo mi čtrnáct, jí dvacet. Otevřela jim brány jednou v noci. Vyskočil jsem oknem do hnoje a zůstal tam trčet noc a den. Nenašli mě. Okolí lehlo popelem, ti, co nebyli zabiti, skončili v otroctví, naštěstí různě po světě, tehdy ještě nikdo o Ledové královně nevěděl. Já vylezl z hnoje, pohřbil rodiče a příbuzný a stal se psancem.“ Kapitán se dlouze napil.

„A co ona?“

„O tom nechci mluvit.“

„Nechceš o tom mluvit, takže víš, kde je.“

„Vím.“

„A já taky asi vím.“

„Kecáš, Niku.“

„Má tři syny. Jeden už je mrtvý. Jmenují se Bachmatuck, Bachmator a Bachmapan.“

Všichni strnuli.

„Jak jsi na to přišel?“

„Když jsem si šel pro hlavu Bachmatucka, kterou jsem nechal připíchlou před branou, stál jsi tam a pozoroval jsi ji. Koukal jsem na tebe snad hodinu. A když jsem ji odnesl k lékárníkovi, ptal ses, co s ní budu dělat. Tehdy mi to nedošlo, ale teď po tom příběhu...“

„Je to pravda, kapitáne?“ vydechl kníže.

„Nevím. Nevím vůbec nic,“ sklonil kapitán hlavu.

„Nebudeme dloubat do kapitánovy minulosti“ mávl rukou Pán z Neumětel.“ Spíš, co budeme dělat teď?“

Vstoupil Pes Marko.

„Tak co?“ otočil se na něj kníže.

„Odcházejí opravdu směrem k Myskinovu území,“ jásal Marko.

„Dobrý,“ praštil se kapitán pěstí do dlaně.

„Nic to neznamená. Myskin se z toho vykroutí.“

„Mám taky ten dojem.“

„Musíme ho zatáhnout do války.“

„Jak?“

„Nevím,“ pokrčil Nik rameny.

„Dobře. Máme tak tři dny, než dojdou tam. Den, než se to vysvětlí, a tři dny zpátky. To je v nejhorším případě.“

„Vpadneme jim do zad.“ Pán z Neumětel povytáhl meč.

„Budeme vyčkávat.“ Kapitán se zadíval na knížete.

„Zaútočíme na jejich území,“ nadhodil Nik.

„Hm. Moc se nedohodneme.“

„Já jsem kníže a udělá se to podle mě. Vpadneme jim do zad. Udělal jsem to několikrát a vyšlo to.“ Kníže povyskočil na židli.

„Až na tu poslední díru ve stehně.“ Nik zakroutil hlavou. „Dlouhou cestu bych vám nedoporučil. A stejně návrh kapitána zůstat a vyčkávat. To vojsko znudí a začne si vymýšlet.“

„Tvůj návrh taky není bez chyby. Vtrhnout na jejich území znamená mít nekrytý záda od Bachmatora.“ Pán z Neumětel zasunul meč zpátky.

„Musí se vyčerpat na Myskinovi.“

„Rozdělíme se. Část půjde proti Bachmatorovi, část vtrhne na území barbarů a část jich zůstane jako záloha. Kdyby jedna skupina zklamala, dostane se jí pomoci zase od ostatních,“ navrhl Nik.

„Připadá mi to hrozně riskantní.“ Kapitán se podíval na knížete.

„Když Bachmator porazí jednu skupinu, může si vylámat zuby na městě. A třetí skupina se vrátí zpátky, jak nejrychleji bude moct,“ obhajoval Nik.

„Dobře, já jdu do boje.“ Kníže se rozzářil.

„Vy ne, kníže. Budete řídit obranu města,“ zakroutil Nik hlavou.

„Nemůžete mi poroučet.“

„Pokud se vám při cestě rána znovu otevře, můžete ohrozit celé tažení.“

„Kdo by tedy šel kam?“

„Kníže obrana, kapitán a pán z Neumětel útok a já bych napadl barbary na jejich území,“ ukazoval Nik.

„Co si od toho slibuješ?“

„Zmatek mezi barbary. Pokud se dozvědí, že někdo plení jejich stany, budou chtít někteří zpátky domů. A chci se podívat co nejblíže k Ledové královně.“

„Co?“ podivil se kníže. „Jako otrok ses tomu bránil a jako rytíř se tam ženeš?“

„To mi připadá také podivné,“ přidal se kapitán.

„Vám připadá podivné, že se ženu za Ledovou královnou, a jiné věci vám divné nepřipadají?“ zeptal se Nik.

„Jaké?“ pokrčil kapitán rameny.

„Jak dlouho už se ví o Ledové královně?“

Chvíli bylo ticho.

„Dlouho,“ začal kapitán.

„Už můj děd mi vyprávěl o bělovlasých mužích, kteří se pohybují na území barbarů. Platí zlatem a kupují vše možné. Knihy, zajatce, zbraně…,“ přidal se pán z Neumětel.

„Kradou děti. Ty, co nechodí včas spát. Tím mě strašívala chůva,“ potvrdil kapitán.

„Takže, shodneme se, že na území barbarů se pohybují její vyslanci dlouho,“ skočil jim Nik do řeči.

Kývali hlavami.

„Nechápu, kam tím míříš?“ začal kníže.

„Roky se ví o Ledové královně. Báje z dalekého, barbarského severu. Bělovlasí mužové. Nikdo je pořádně nikdy neviděl. A najednou jsou tu. Lákají čaroděje. Jejich vyslanci se objevují u dvorů. Jejich Selelekové, vojáci severské legie, jsou najednou skuteční. Jak dlouho to trvá, co se skutečně objevili? Fyzicky?“

Přemýšleli.

„Tak čtyři, pět let,“ potvrdili.

„Chápete, na co narážím?“

Vrtěli hlavami.

„Něco se děje,“ rozhodil rukama. „Desítky let to jsou báje, a najednou skutečnost. Proč chtějí čaroděje? Proč kupují otroky v takovém množství? Proč se tu objevují Selelekové, o kterých dřív nikdo nevěděl?“

„Nevíme,“ krčili rameny.

„Ani vás to nezajímá?“

„Ne. Je tolik práce, a navíc ta válka. Prostě jich je tu víc. Třeba se nějak přemnožili, jako se to občas stává kobylkám,“ zasmál se kníže trošku nejistě.

„Já tomu nevěřím. Nevěřím, že je to náhoda. Něco se děje a já chci zjistit co. Proto se chci podívat k Ledové královně. Ne jako otrok, ale jako normální člověk. A vrátit se a podat zprávu. Rozumíte?“

„Niku,“ kapitán se zadíval z okna směrem na sever, „nemyslím si, že Ledová královna je nějaký problém. Je tu již desítky let a nic se neděje. Větší problém je teď ubránit se proti barbarům.“

„Má pravdu, Niku,“ přidal se kníže. „Jestli chceš a jestli se ti to podaří, podívej se na její ledový hrad a přijď nám říct, jak vypadá, ale hlavně, pokud tam už půjdeš, nezapomeň na svůj prvotní úkol. A tou je porážka barbarů a ne Ledová královna a její bělovlasí. A propos, co s vyslancem? Mám ho pořád v domácím vězení.“

„Vezmu ho s sebou, pokud mi ho, Výsosti, necháte. Může se mi hodit,“ sevřel Nik oči do úzkých čárek.

„Jo, rád se ho zbavím. Podezření mám, ale důkazy žádný. Tak mi aspoň zmizí z očí.“

„Promiňte, že se vám do toho pletu,“ ozval se někdo, kdo dosud mlčel.

„Fuj! Stíne, jsem se lekl,“ otočil se prudce Nik. „Jednou tě zabiju, takhle se mi vynořit za zády.“

„Promiňte, Výsosti, ale napadlo mě, když jste tvrdili, že jsou to vojska knížete Myskina, která pomáhají na zdejším hradě, mohla by mít jeho znaky. To by mohlo barbary utvrdit v tom, že je opravdu zradil.“

„To je opravdu dobrý nápad!“

„Moji rytíři nikdy nevyjedou do boje se znaky zrady,“ rozčílil se pán z Neumětel.

„Ale nemusí, pane z Neumětel. Stačí jen obyčejné vojsko. Byl by to problém?“

„Ani ne. Barva a dobrý kovář by to dokázali během krátké doby.

„Ale to je několik set mužů.“

„Nemusí být všechno tip ťop. Stačí pár, aby je to přesvědčilo.“

Kníže si nechal zavolat kováře, malíře a krejčí. Dohadovali se dlouho do noci. Nakonec se dohodli, že kapitán a pán z Neumětel budou sledovat a otravovat Bachmatora, kníže s malou zálohou zůstane na hradě a bude řídit obranu a Nik si vybere z vojáků a otroků několik desítek mužů a půjde dělat zmatek na území barbarů. Pes Marko a Stín se přidali k Nikovi. Protože je tlačil čas, nechali nastoupit vojáky už brzo ráno. Nik si vybral okolo čtyřiceti vojáků a jednou tolik otroků, jimž vyprosil svobodu, anebo je vykoupil. Vybral si koně a několik lehkých vozíků z knížecích stájí, naložil potravinami, zbraněmi, na jeden vůz uložil vyslance a vyrazili. Brána se za nimi zabouchla s temným zaduněním a zvony městských věží, které je vyprovázely, připomínaly zvonění umíráčku.

15.

Nik přitáhl uzdu a donutil koně zastavit.

„Krátký odpočinek!“ zavelel. „Hlídky a jeden muž na kopec. Kde je Marko?“

„Vyrazil na obhlídku. Ještě s tím druhým,“ hlásil kaprál.

„Jak jsme na tom, kaprále?“ Nik se otočil na kaprála.

Kaprál byl podsaditý muž z dlouhého rodu kaprálů. Mohlo mu být tak dvacet. To je doba, kdy jsou všichni kaprálové už buď mrtví, nebo povýšení, nebo neschopní. Nik tipoval, že kaprál dosáhne vbrzku druhé, nebo první varianty.

„Vše v pořádku, pane.“

„Jsme na cestě dva dny, měli bychom být na hranici. Jeli jsme docela rychle.“

„Jsme na hranici. Tamhleten kopec, co jsme minuli, je hraniční hrad. Nebo byl před pětadvaceti lety.“

„Kdo tam vládnul?“

„To nikdo neví, tady lidi umírali jako mouchy a vlastníci se hodně střídali.“

„Co vězeň?“

„Chová se slušně. Nepokouší se utéct.“

Přišel k vozu s vyslancem.

„Paradox, co? Jeden den já otrok, a teď zase v poutech ty.“

„Vyřídím si to s tebou,“ procedil mezi zuby, „jakmile se dostanu ven.“

Pokýval hlavou.

„Pojď se projít.“ Rozřízl mu pouta na nohou.

„Kam jdete, pane?“ zeptal se kaprál.

„Chce se mu čůrat, jdu mu ho podržet,“ pousmál se Nik.

Kaprál už se neptal.

Šli pomalu od ležení. Okolí tvořil řídký lesík a drobné houštiny. Pomalu se vzdalovali.

„Co chceš dělat?“ zeptal se opatrně vyslanec.

Otočil se k němu a podřízl mu hrdlo.

„Nehodlám dělat chyby, které dělají jiní.“

Chvilku čekal, až odezněly posmrtné křeče. Pak se sehnul a odřízl si silný pramen z vyslancových dlouhých vlasů. Mrtvolu zaházel větvemi a kamením a udělal jednoduchý magický obřad za mrtvé.

Když se vrátil, kaprál se na něj podíval.

„Bylo to šlechetné gesto, pane, ale pustit vězně takhle blízko nepříteli mi nepřipadá rozumné.“

„Máš mě za idiota?“ zvedl Nik pobaveně obočí. „Nebo snad posloucháš báchorky starců u ohňů, jak hodný člověk dal někomu svobodu a on se mu za to hezky odměnil?“

Kaprál se podíval na zkrvavenou dýku v jeho ruce.

„Ledová královna bude hodně nasraná.“

„Kníže má alibi. Nechal ho odejít se mnou. A její hněv ať dopadne na mou hlavu.“

„No, a co my?“

„Prostě smůla,“ usmál se na něj.

Kaprál vzdychl.

„Čeká tu na vás ten pes Marko.“

Seděl na koni, před sebou vojáky a ozbrojené otroky.

„Jedna větší vesnice nebo kmen, chcete-li, asi hodinu tímto směrem. Vyrazíme hned. Dvě skupiny. Každá z jedný strany. Muže zabít, ženy a děti, pokud se budou bránit, taky. Loupení, drancování a znásilňování je povoleno. Vybral jsem si vás, protože mi o vás velitelé řekli, že jste byli za podobné prohřešky trestáni. Tady to tak není. Chci, aby z nás šel strach, a na rytířské chování zatím seru. Má někdo něco proti tomu!?“

„Prohlížel si obličeje a nikde neviděl stín nesouhlasu. I z otroků vybíral rváče a brutální typy. Jenom kaprál vypadal rozpačitě a pes Marko koukal jinam. Stína neviděl. Prudce se otočil a podíval se dolů.

„Stíne. Jestli tě…“

„Já vím, já vím. Já to jinak nedokážu.“ Stín pro jistotu udělal krok zpátky.

„Vyrážíme. Tobě asi nemusím říkat, aby ses mě držel. Kryj mi aspoň záda.“

„Jistě.“

„Marko!“

Pes přiběhl.

„Marko, tobě to moc nesedí, co?“

„No, abych pravdu řekl, nevím.“

„Zvykneš si. Potřebuji, abys ochránil otroky. Určitě tam budou nějaký mít. Jménem knížete jsou vyjmutý z kořisti a připadnou mně. Vyber ty, co by mohli bojovat na naší straně, a z ostatních vytáhni, co se dá. Jasný?“

„Ano.“

„Kaprále!“

„Pane.“

„Pojď sem blíž. Tak. Potřebuju, aby sis všímal chování chlapů. Hlídej ty nejagresivnější a nejhorší. Časem se jich zbavíme.“

„Ale pane…,“začal kaprál.

„Vím, co jsem říkal,“ skočil kaprálovi do řeči. „Ale nestrpím ty, co ztratí hlavu kvůli nahý ženský v půlce boje, nebo si libují v podřezávání krků. Jasný?“

Kaprál zabloudil pohledem k dýce, kterou měl u pasu.

„Jasný,“ zabručel neochotně.

Nasedli na koně a vyrazili. Vojáci měli dlouhá kopí, otroci spíše luky a šípy. Zbraní bylo u knížete dost, pouze otroci byli ve střelbě zatím dost neobratní. Ale měli na své straně přesilu a moment překvapení.

Rozdělil vojsko na tři stejné skupiny. Dvě určil na útok, jednu si nechal u sebe jako zálohu.

Zaútočili. Sledoval útok z vyvýšeného místa. Moment překvapení vykonal svoje. Pouze několika přepadeným se podařilo utéct, poslal za nimi jezdce. Zatím nepotřeboval, aby Bachmator dostal zprávu o tom, co se děje.

Vsedl na koně a pomalu přijížděl do vesnice. Tvořilo ji několik desítek stanů s dřevěnou podsadou. Některé hořely. Nařídil je okamžitě uhasit. Někde v okolí se pohybovali pastevci a nechtěl je hned upozornit, co se děje.

Uprostřed bylo prostranství, kam nahnali všechny přeživší. Od nich oddělili několik desítek zubožených otroků.

Prohlížel si zajatce. Malé děti. Ženy, ze kterých tekla krev. Útočníci si nedělali problémy s odepínáním náušnic a kroužků v nosech.

Sesedl z koně a zavolal Marka a kaprála.

„Jak to vypadá?“

„Našli jsme tu šedesát otroků a otrokyň. Nic moc. Ti lepší skončili u Ledové královny.“

„Kolik z toho je bojeschopných?“

„Tak deset.“

„Kaprále, co my?“

„Jeden mrtvý. Pět raněných. Jeden nemůže chodit.“

„Dobrá. Vyber pět otroků, kteří doplní náš stav. Ostatní otroci mají svobodu. Ať naloží zraněné a nemocné na vůz, zajatcům řetězy a poslat je ke knížeti. A pozor. Pokud už tam bude Bachmator, ať je obejdou a dovezou je třeba k pánovi z  Neumětel. Kdyby tam Bachmator ještě nebyl, ať kníže stejně ty zajatce pošle pryč. Kdyby Bachmator přitáhl, musel by je pobít, jenom by mu překáželi. Ať je prodá někde v jiným knížectví, pán z Neumětel na mě působí solidně. Napíšu knížeti dopis, dej to někomu důvěryhodnému, ať si to někam zašije.“

„Rozumím.“

„Kaprále, co jinak?“

„Promiňte, pane, nestíhal jsem to kontrolovat. Jeden ten zraněný je od našeho vojáka. Zatímco on obskakoval jednu ženskou, ten druhý jí serval náušnice a to toho prvního naštvalo, tak ho bodnul kudlou.“

„Kdo to byl?“

„Ten vysokej. Zrovna okolo něj prošel Stín.“

Šel k němu. Okamžitě poznal, o co jde, vytáhl meč a napřáhl ho proti Nikovi.

Protančil okolo meče, jednou rukou ho chytil za ruku s mečem, druhou za hrdlo a začal ho tlačit na ohniště uprostřed prostranství. Těsně předtím s ním smýkl a aniž ho pustil, namáčkl ho do plamenů.

Kožené rukavice, které měl na rukou, začaly horkem krabatět a voják se pod ním začal svíjet bolestí. Vytrhnul mu meč a vší silou mu ho vrazil do prsou. Meč prorazil staré brnění a projel vojákem skrz.

Chvilku přidržoval svíjející se tělo v ohništi za rukojeť meče. Pak se otočil k ostatním. Stáli bez hnutí, strnulí bez schopnosti pohybu.

„Pořádný výprask za to, že vztáhl ruku na spolubojovníka! Smrt za to, že vytáhl zbraň na mě! Teď pořádně prohlídněte znovu všechna obydlí, co tu jsou. Zajatce spoutejte a pošleme je knížeti s tím, co tu najdeme. Dobytek a koně, všechno, co půjde sebrat, pošlete také pryč. Zbytek zničte, ale nezapalujte. Do večera už chci být pryč. Tak rychle!“

Kaprál začal vykřikovat rozkazy. Do večera to nestihli, museli přenocovat, ale ráno vyrazili za úsvitu.

Protože nebyli obtěžkáni kořistí, jeli hodně rychle. Otroci jim prozradili, kde jsou jiné vesnice. Další vypálili hned příští ráno. I tady byl postup podobný, jen zálohy obměnil, aby se vystřídali všichni. Zde byli zranění pouze tři, všechno otroci. Večer chtěli zaútočit ještě na jednu vesnici, ale zabloudili. Objevili ji až ráno.

Tady si odpočinuli. Věděl, že je čeká něco jako město. Síly by tu měly být vyrovnané, navíc město mělo jakési hradby. Ne proti nájezdům, s těmi nepřítel nepočítal, ale spíš to byla taková silnější ohrada z kůlů. Po třech dnech bojů začínali být sehraní. Rozdělil vojáky i otroky na skupiny a každé skupině určil předáka, který měl skupinu na starosti. U sebe si nechal kaprála, kterému slíbil povýšení na poručíka, Stína jako osobní ochranu a Marka, který s několika jemu podobnými zajišťoval průzkum a doručování zpráv. Pes Marko měl ještě jednu výhodu. Psi obránců si ho nevšímali, tak se dostal při výzvědách dále než jiní.

Ráno vyrazil Marko s několika otroky do města. Zbraně měli ukryté. Ztratili se v chumlu otroků chodících pro vodu k nedaleké říčce. V určitou dobu zapálili na několika místech požáry a vyvolali zmatek. Ostatní otroci, kteří se přiblížili, lehce zdolali ohradu a vtrhli do města. Vojáci projeli nechráněnou branou a začal masakr. Zmatek byl obrovský. Obránci nedokázali určit útočníky. Ponejprv usoudili, že se jedná o vzpouru, a začali zabíjet otroky. Přestože síly byly mírně v neprospěch útočníků, zmatek a překvapení vykonaly své. V poledne nezbyl nikdo, kdo by mohl bránit město se zbraní v ruce. Kořist byla obrovská. Plenění trvalo do druhého dne. Vzniklo několik rvaček mezi otroky. Okamžitě nechal rváče ukřižovat a byl klid. Protože hrozilo, že hromada pití vyřadí vojsko z boje, okamžitě vyrazil. Měl hodně zraněných, ale lehce doplnil stav z otroků z města, a dokonce své vojsko podstatně rozšířil. Bral jenom ty, kteří uměli jezdit na koni. Koní bylo dost. Byli to sice jenom malí barbarští koníci, ale byli hodně houževnatí a skromní. Vyrazili na sever. Věděl, že teď jsou okolní vesnice a městečka varovány, tak se jim vyhýbal. Vesnice dobyl, jen když potřeboval zásoby. Kořist už domů neposílal, všiml si jezdců, co ho z povzdálí sledovali. Když jich začalo být hodně, vlákal je do léčky v jednom údolí a většinu jich postřílel.

Okolí se začalo měnit. Objevoval se sníh a mrzlo. I vesnic začalo ubývat. Vojáci i otroci začínali reptat. Další den se zvedla vánice. Přestože se v poslední vesnici zásobili kožešinami, začínali mrznout. V noci se choulili k sobě. Ráno znovu vyrazili, ale čím šli dál, tím byla vánice silnější.

Vyptával se otroků z poslední vesnice a ti mu řekli, že vánice vane skoro pořád. Okolo sídla Ledové královny krouží vítr v obrovské spirále a nedá se projít. Pro otroky si chodí muži s dlouhými bílými vlasy a několika obrovskými bojovníky. Po převzetí odejdou a zmizí ve vánici.

„Jsou ti otroci nějak dobře oblečení?“ ptal se a vítr mu bral slova od úst.

„Ne, pane, jen bederní rouška.“

„Tak buďto je to nějaké kouzlo, nebo je tu jiná cesta. Kterým směrem chodili?“

„Úplně tím samým, jakým jsme šli my.“

Pozoroval bílou smrt, která kroužila okolo.

S tím, co má, se k Ledové královně nedostane. Musí buďto přijít na to, jak otroci přežili, nebo najít jinou cestu.

„Vracíme se!“ zavelel.

Vojsko si oddechlo.

„Moc se neradujte. Domů ještě nejdeme. Čeká nás Bachmapan.“

Někteří otroci zavyli víc než vánice.

„Vzhůru, moji psi, ať vaše tesáky ochutnají maso vašich bývalých pánů!“ zasmál se a obrátil se k jihu.

16.

Seděli u hradu knížete Myskina a popíjeli víno.

„Co dělá ten sráč?“ pohlédl Nik na věž.

„Sedí ve svých komnatách a pletichaří. Představ si, že poslal dopis, v němž žádal o pomoc. Kníže mu odeslal úplně stejnou odpověď, jakou dostal před nedávnem od něj. Svezlo se to po něm jako hovno po mokrým kameni a vůbec se ho to nedotklo,“ zasmál se pán z Neumětel.

„Jdeme za ním?“ Nik maloučko povytáhl meč.

„No, není kam spěchat. Dosáhli jsme pozoruhodného vítězství. Všichni se radují a jásají. Barbaři byli na hlavu poraženi a rozehnáni. Kořist je obrovská. Knížata teď sama posílají další vojáky pro výpravy na území barbarů.“

„To je dobře. Povýšil jsem svého kaprála na poručíka a bylo by dobrý, kdyby se vytvořily nějaké jednotky pod jeho velením. Rozumí tomu a už si tuhle expedici prošel.“

„Ty jsi ho povýšil?“ Kapitán zvedl obočí.

„Ale, no tak, vyhráli jsme. Bude se odměňovat a povyšovat. Je dobrej, tak to odsouhlas a kníže ať to schválí.“

„Kníže je nasranej, že jsme ho vynechali ze závěrečné bitvy. Už sem jede.“

„Ach, jo!“ Nik si pořádně přihnul ze džbánku a pokračoval. „Kníže je mladý. Horkokrevný. Ale pokud se dožije aspoň třicítky, mohl by vykonat hodně dobrých věcí.“

„To jeho zranění nám víceméně pomohlo, že se do toho tolik nemotal,“ zachechtal se kapitán.

„Možná jsem mu tu nohu měl uříznout, mohl by místo válčení vládnout.“

„Pánové, to je rouhání. Uvědomte si, že jsem také kníže,“ vrčel pán z Neumětel.

„A já jsem král.“ Nik zvedl džbánek dnem vzhůru a pozoroval posledních pár kapek, jak skanuly na stůl.

„A já císař,“ šklebil se kapitán. „Šenkýři, ještě džbán červenýho. Toho, co moji muži vytáhli knížeti ze sklepení!“

„Pánové, kníže se bude zlobit. Nechá mě spráskat,“ koktal vyděšeně šenkýř.

„A my ti uřízneme uši, chachá, jestli neposlechneš nás,“ zabodl kapitán dýku hluboko do stolu a otočil se na Nika. „Skončil jsi u toho, že jste vyrazili na město Bachmatora a Bachmapana.“

„Jo. Začalo jít do tuhého.“ Nik počkal, až hostinský vymění džbánek, a pokračoval.

„Už se o nás vědělo a Bachmapan sehnal, kde se co dalo. Když jsme dorazili k jeho městu, byl připraven. Naše štěstí bylo, že se o nás vědělo všude a mnoho otroků se začalo bouřit. Zvláště, když Bachmapan sebral i ty poslední zbytky mužů a dětí z okolí na obranu. Dvakrát jsme zaútočili a dvakrát nás odrazili s rozbitými hlavami. Potřetí jsem na něj ušil léčku a vylákal ho ven. Chtěl jsem ho vlákat do jedné rokliny a tam ho zašlapat. Neskočil na to, obešel rokli a vpadl mi do zad. Byla z toho bitva. Přišel jsem o dvě třetiny vojáků a polovinu otroků. Už jsem si říkal: konec, s tímhle, co mám, budu muset s brekem odtáhnout, a najednou koukám, město hoří. Otroci, když viděli, že zmizel Bachmapan i s tím, co mu zbylo, z města, vzbouřili se. I tak to musela být řež, přestože je hlídalo jen několik starců, jinak ženy a děti. Bachmapan to viděl a hnal se zpátky. Už bylo pozdě. Otroci se ozbrojili, bylo jich tak dvacet na jednoho. Celé město lehlo popelem. Zachránil jsem jen několik barbarských žen a dětí. Posadil jsem je na koně, dal jim ty průvodní listy pro vás a poslal je za Bachmatorem. Počítal jsem, že jakmile je k němu pustíte, bude se chtít vrátit a zachránit, co se dá. Pánové,“ zhluboka se napil, „řeknu vám, že kdyby Bachmapan vládl místo Bachmatora, tak jsme byli v loji, protože toho bychom neoblbli. A teď jste na řadě vy. Jak se vám povedlo donutit ho, že napadl Myskina?“

„No,“ pán z Neumětel se natáhl po džbánku s vínem, „náhoda a štěstí. Bachmator furt otálel, začínal věřit Myskinovi, že je v tom nevinně, ale nechtěl ztratit tvář a vrátit se. Tak se dohadovali, co dál, a Myskin jako projev dobré vůle poslal několik desítek otroků. Jenomže ty otroky koupil od mých synů a to byli ti otroci, co jsi poslal ze svých nájezdů, to znamená jeho vlastní lidi.“

„Jé, no to by mě nenapadlo.“

„Zaútočili jsme ve chvíli, kdy prolomili bránu. V tu chvíli jich už byla jen polovina. Myskin se bránil docela dobře. Bachmatorovi ale odešlo hodně bojovníků po tom, co zjistili, že jim vyvražďuješ rodiny. Bylo lehký je pobít na cestě domů. Hele, něco ti ukážu.“

Došel ke koni a chvilku se hrabal ve vaku. Pak vytáhl obrovskou lebku.

„Bachmator. Musela se vařit celý den a nakonec jsem ji hodil do mraveniště.“

Nik se praštil do čela. Zvedl se od pití, šel k vozu a vytáhl dva balíky.

Rozbalil první.

„Bachmapan,“ položil hlavu na stůl. „A tady je dárek pro kapitána. Upozorňuju tě, že takhle smrděla už předtím.“

Kapitán rozbalil balík a prohlížel si poloshnilou hlavu.

„Je to ona?“ zeptal se.

„Jo. Tvá drahá bývalá. Nejprve jsem si řekl, že ti ji dovezu v celku, ale plivla na mě, tak jsem si to rozmyslel.“

„Tak to jsem rád, že mně utekla. Když si představím, že bych s tímhle žil...“ Sedl si na židli, ne obkročmo, ale normálně, a pozoroval zbytek své bývalky.

„Je opravdu moje?“ ujistil se.

„Jistě.“

Vzal hlavu za chomáč dlouhých vlasů, roztočil ji a přehodil přes hradby ven z města.

Sledovali její let a čekali. Žádný zvuk se neozval.

„Musela spadnout do měkkého.“

„Kdoví. Co dál?“

„No, je to tam v rozkladu. Bojí se otroků, tak je pobíjejí. Ti se zase nechtějí nechat dát, tak se brání. Někde se otroci sami ozbrojují a ničí vesnice a města. Jedině dobře jsou na tom ty kmeny, které neposlaly Bachmatorovi moc svých lidí, ti se v pohodě udrží. Ale otroci jim berou stáda, a na těch jsou oni závislí,“ vysvětloval Marko.

„To nemyslím, myslím toho nahoře.“ Nik se podíval znovu na věž hradu.

„Čekáme na knížete. Myskin nás formálně přivítal a vykázal z města. Řekli jsme, že si musíme odpočinout, a odpočíváme už třetí den.“ Pán z Neumětel si pořádně přihnul „ Píše memoranda jiným knížatům. Že jsme vlastně stejní jako barbaři a že si na nás mají dát pozor. Neví, že skoro všechna knížata tu mají svoje vojáky. Navíc kníže nechal kolovat ty dopisy od Bachmatora, a tak se sejde velká rada a bude rozhodovat, co s ním.“

„Má dědice?“

„Ne, zatím se na svůj věk moc nevytáhl.“

„Tak co s ním bude?“

„Většinou se dělá, že se mu sebere určitý díl země a musí zaplatit a tak dál.“

„To z toho vyjde lacino. Vždyť takový byl už jeho otec. Má největší území.“

„Ale zbavit se ho nemůžou. Víš, jak dopadne země bez pána. Podívej se na Foxe. Kvůli takový malý zemičce máme válku už třetím rokem.“

„Válka by byla stejně. Prostě se to nahromadí a čeká se, kde to praskne. V tomhle případě to byla Ahonikova země. Prostě byl dlouho mír, a to není ono.“

„Tak si to vezměte vy, pane z Neumětel. Stejně vás děti chtějí vyštípat.“

„Nemůžu. To by ostatní řvali a byla by z toho válka mezi všema. Až umřu, zbylo by tu území bez dědice a velmi lukrativní. Neřeknu, kdyby mi nabídli nějaké malé hraniční knížectví, ale tohle je moc velké sousto.“

„Kníže jede!“ Kapitán položil džbánek.

Vyskočili a vyšli mu v ústrety spolu s vojáky a ostatními okolo. Jel na koni, ránu už měl zhojenou. Kromě pána z Neumětel poklekli a sklonili hlavu.

„Hej, co to je?!“ zeptal se a seskočil z koně. „Předtím jste se mi neklaněli, a teď jo?“

„Předtím to vypadalo, že už dlouho knížetem nebudete, tak jsme měli pocit, že to nemá cenu. Ale teď jste vítěz nad barbary, majitel velké kořisti a sjednotitel knížat,“ zvedl Nik hlavu a bezelstně zamrkal.

„Si děláš prdel. Zvedněte se a jásejte!“ Přistoupil k nim. „Já jsem udělal akorát hovno. Ze všeho jste mě vyřadili. Šli jste na medvědy, a mě jste nechali lovit zajíce.“

„Výsosti, jak si můžete…“

„Buďte zticha. Prý tu je někde dobré víno. A nechci nic slyšet o tom, jestli můžu, nebo ne.“

„Výsosti, vy můžete všechno.“

Napil se ze džbánu a prohlížel si jejich obličeje.

„Pane,“ pokračoval Nik, „kromě pána z Neumětel tu není žádný kníže. A i pán z  Neumětel sem přišel, protože ho, podle jeho vlastních slov, vlastně odstavili. Knížata nebojují. Řídí bitvu jako hráč šachu na šachovnici. Jenom barbarští válečníci se hrnou do boje, aby zemřeli jako hlupáci.“

„Nepoučuj mě! Nejsi můj otec.“

Sklonil hlavu a mlčel.

Kníže se znovu zhluboka napil, pak si sedl ke stolu.

„Tak řekne mi někdo konečně, co se všechno tady dělo, ať nejsem poslední, kdo se to tu dozví?“

Sedli a začali vyprávět.

Stoupali nahoru po schodech.

„Máte ty dopisy?“ zeptal se Nik.

„Od Bachmatora. Mám je u sebe. Otluču mu je o hlavu.“

„Klid, Výsosti. Dejte je, prosím, mně. Chci s ním, prosím, mluvit. Je slizkej jako had. Byl by schopný vás přesvědčit o své nevině, jako málem přesvědčil Bachmatora.“

„Ale on byl vůči Bachmatorovi bez viny,“ podal kníže Nikovi tašku s dopisy.

„Aha. To je vlastně pravda.“

Přede dveřmi stála ochranka. Odevzdali jí zbraně a vstoupili k Myskinovi.

„Kníže, můj mladý příteli,“ vrhl se Myskin v ústrety knížeti a potřásl mu rukou. „Konečně jste tady. Tihle vaši pohůnci nedodržují základy etikety a chovají se tady jako dobyvatelé. Jsem rád, že jste zde, a vaše přirozená autorita jistě zajistí, aby tito vyvrhelové opustili brány mého krásného města,“ kýval hlavou na knížete.

„Pán z Neumětel, rytíř Nik a kapitán, vlastně už plukovník Drakul,“ představil je kníže.

„Nebudu si podávat ruce s okupanty,“ odsekl Myskin.

„Ani bych o to nestál,“ odpověděl Nik a vytáhl dopisy z brašny. „Rád bych vám něco ukázal a chtěl bych vysvětlení.“

Myskin zbledl.

„Co to má jako být?“

„To jsou Bachmatorovy dopisy. Našly se u něj. Možná bych do nich nezasvěcoval víc lidí, než je nutné,“ podíval se na Myskinovu osobní stráž a několik sluhů, co postávalo okolo.

Myskin nervózně zamával rukou. Místnost se začala vyprazdňovat.

„Budeme vyjednávat. Víte určitě, že sem nikdo nevstoupí?“

„Ne. Co to jako má být?“ ukázal na dopisy, které Nik rozložil po stole. „Podvrhy, které mě mají zdiskreditovat?“

Nik vyhodil Myskina z okna. Ozval se přidušený výkřik a plesknutí těla o dlažbu.

„Co jsi to udělal?“ zařval kníže.

„Viděli jste to? Uviděl dopisy a vyskočil z okna.“ Nik nezúčastněně začal skládat dopisy na hromádku.

„Co?!“ nechápal kapitán.

„Hnulo se v něm svědomí,“ pokýval hlavou pán z Neumětel.

Dovnitř vtrhla stráž s tasenými meči.

„Je to moje chyba,“ naříkal Nik. „Mělo mě napadnout, že to udělá, když zjistil, že máme důkazy o jeho zradě.“

„Co se tu stalo?!“ zařval velitel stráže.

„Kníže se paktoval s Bachmatorem. Našli jsme dopisy o jeho zradě, a když jsme žádali vysvětlení, vyskočil z okna,“ ukázal Nik k oknu.

„Co!?“

„Ty dopisy. Tady na tom stole. To je neštěstí. Knížectví bez knížete. Co budeme dělat?“ hořekoval Nik.

Velitel stráže šel ke stolu a namátkou vybral jeden z dopisů. Chvilku ho studoval a pak zařval.

„Přiveďte písaře. Toho němého!“

Šel k oknu a chvilku koukal ven. Během chvilky přivedli písaře. Velitel Myskinovy ochranky ho vzal za krk a dovedl k dopisům.

„Znáš tyhle dopisy?“ zeptal se písaře.

Písař zakroutil hlavou.

Velitel zvedl ruku a stráže zbraně.

„Momentík!“ zavolal Nik a vzal písaře za ruku. „Něco ti ukážu.“ Zavedl ho k oknu.

Pohlédli dolů. Myskin ležel v nepřirozené póze na dlažbě a okolo něj dav lidí.

„Tak, teď pojď zpátky k tomu stolu, znovu si prohlédni ty dopisy a třeba si vzpomeneš.“

Písař vzal dopisy, zadíval se na Nika a pokýval hlavou.

„Takže znáš ty dopisy?“ ověřoval si velitel stráže.

Kývnutí.

„Diktoval je kníže?“

Kývnutí.

„Byl u toho ještě někdo?“

Zakroucení hlavou.

„Kdo to odnášel?“

Pokrčení ramen.

Mávl na vojáky a ti stáhli meče dolů.

„To ještě nic nedokazuje,“ bručel vztekle.

„Ale dokazuje. Viděl je a věděl, o co jde. Proto vás poslal pryč,“ lehce se usmíval Nik.

„Nedokazuje to, že vyskočil z okna.“

„Jsou tu čtyři svědci. Dvě knížata, jeden rytíř a jeden plukovník. Nestačí to?“

Velitel Myskinovy ochranky mlčel. Nebyl hloupý a věděl, že slovo vojáka proti dvěma knížatům nemá cenu.

„Knížectví je bez knížete,“ řekl nakonec.

„Proto to musíme změnit,“ usmál se Nik.

„Niku! Ty hade!“ vyskočil kníže.

„Výsosti, sebe jsem nemyslel. A vás taky ne,“ dodal Nik rychle. „Pán z Neumětel sám řekl, že by to neustál.“

„Tak kdo?“ zeptal se kníže.

Chvilku bylo ticho.

„No, na to zapomeňte!“ ozval se kapitán, vlastně už plukovník.

„Na to zapomeň,“ řekl kníže.

„Je to dobrý chlap,“ ukázal Nik na plukovníka. „Nezrazuje. Má knížecí krev. A není vázaný na jiný knížectví. Nikdo nemůže říct, že se to plánovalo.“

„Ostatní knížata to neuznají.“

„Tak ať jednají. Budou zase nejednotní. Kapitán, vlastně už plukovník, teda kníže Drakul vedl jejich vojska do boje a povede je dál. Kořist mají jistou. Podporujete ho vy a pán z Neumětel.“

„To už není moje věc, ale mých synů,“ mávl rukou pán z Neumětel.

„Ale vaši synové to odsouhlasí. Vy budete mít azyl u knížete Drakula a oni budou moci vládnout. To jsou tři knížectví. Další dvě dostanou něco ze svých území, která jim Myskin sebral. No, řekněte, dostanou to od jiného?“

„Jaký dvě knížectví? Já trpěl od Myskina nejvíc,“ ozval se kníže.

„Jak se k tomu postavíte, kníže Drakule?“

„No, pokud mi dá záruky…,“ našpulil Drakul pusu.

„Určitě, potřebuje vedle sebe chlapa, který ho podpoří.“

„Ale je mi čtyřicet a stále nemám dědice.“

„Hele, Drakule, stojí ti?“ zeptal se pán z Neumětel.

„Furt.“

„Tak pokud to není proto, že jsme tu my, tak to není problém.“

„To neprojde,“ vzdychl kníže. „Knížata, to ještě není autorita.“

„Tak jestli to pomůže,“ ozval se Nik, „já jsem král.“

„A já císař.“

„Jsem král Ahonik!“

Opět chvíle ticha.

„Já to tušil!“ praštil se plukovník pěstí do dlaně. „Celou dobu mi to bylo jasný!“

Kníže pokyvoval hlavou, jako když si v duchu něco přepočítává.

„Jasně. To souhlasí. Ale Ahonik byl přece velký čaroděj.“

„Byl. Kdyby mu Pandora nevyprala mozek, zůstal by jím. A taky by zůstal králem ve svém království.“

„Takže neumíš kouzlit?“

„Jen ty jednoduchý kouzla, co zvládne každý. Rostliny, jedy, základní čarodějnický úkony.“

„A co to město?“ zeptal se pán z Neumětel.

„To nevím.“

„No, byl jsi to ty. Říká se to.“

„Byl jsem toho příčina nebo důsledek, ale neudělal jsem to. Nebyl jsem to já. Zkoušel jsem to potom znovu snad stokrát. Nebo si myslíš, že bych bojoval jako normální člověk, kdybych tohle dokázal? Postavil bych se s přehledem Ledové královně, kdybych dokázal udělat aspoň z poloviny takovou spoušť jako v tom knížectví.“

„Jak ti to máme věřit?“

„Vždyť už to všechno řve. Je jen otázka času, kdy to dojde ostatním.“

„Všechny jsi nás ohrozil a stále ohrožuješ. Kdybych věděl, že jsi to ty, tak bych se neodvážil zastavit vyslance. Mimochodem, kde je? Nikde jsem ho neviděl.“

„Zahynul v boji.“

„No, opravdu dobrý. Tak to tu máme Ledovou královnu za prdelí každou chvilku.“ Kníže si sedl do křesla.

„Zase pro ni tak důležitý asi nejsem. Jen ji znepokojilo to město. Proto po mně jde. Možná má strach, že bych ji mohl porazit.“

„Kéž by.“

„Radši mlčte, kníže.“ Drakul se posadil do Myskinovy židle a zkoušel, jak se v ní sedí.

„Nebudu tu dlouho. Pokud by byly problémy, řekněte pravdu. Stejně by poznala, že lžete. Já musím pryč.“

„A kam chceš jít?“

„Nesmím zůstat na místě. Buď mě dostane ona, nebo Fox. Tak jim půjdu naproti.“

„Nerozumím.“

„Pandora mi vzala schopnosti. Musí mi je vrátit, nebo se to musím znovu naučit. Bude to trvat mnoho let.“ Nik trochu posmutněl. „Ale nejradši bych někam zmizel, kde mě nikdo nenajde. Jsem z toho všeho hrozně unavený.“

„A kam chceš zmizet?“

„Hm,“ podíval se z okna. „Měl jsem jeden krásný sen a jedna žena mi ho zničila. Ale mám pocit, že bych mohl přece jenom ten sen uskutečnit. Mít klid a nikam se nehonit.“

„Blázne!“

„Aspoň na čas, než mě minulost dožene. Ale pro to tady teď nejsme. Co s tím knížectvím?“

Otočili se na Drakula a mlčeli.

Kníže Drakul se chvilku pohupoval na židli. Pak prudce vstal.

„Byl bych fakt idiot, kdybych to nezkusil,“ postavil se před velitele stráží. „Přísahejte mi věrnost a jste kapitán.“

„Přísahám, Vaše knížecí milosti.“

„Výborně, kapitáne. Vaši přísahu slyšela tři knížata a jeden král. Do pěti minut všechny důstojníky od kaprála nahoru tady. Rychle. A cestou houkněte na komořího, poslouchá za dveřmi.“

Komoří vstoupil.

„Co si Vaše knížecí milost bude přát?“

Kníže Drakul uznale kývl hlavou.

„Ty se neztratíš.“

„Jsem komořím už dvacátý rok.“

„Výborně, víš tedy, co máš dělat?“

„Připravit oficiální korunovaci, sepsat jména vnitřních nepřátel, nechat zajistit nepohodlné osoby, udělat kompletní dokumentaci zločinů toho zrádce Myskina, odstranit opozici, sepsat přátelské dopisy ostatním knížatům, pozvat je…“

„Nezval bych je, pokud to nebude na sto procent a oni to oficiálně neschválí,“ prohodil pán z Neumětel.

„Dobrá, dále navrhnout povýšení důstojníků, připravit všeobecnou amnestii…“

„Stačí, stačí!“ zamával kníže Drakul rukou. „Vidím, že víš, co máš dělat, dej se do toho. Podepíšu to, a pokud máš nějaké osobní přání nebo pocit nějaké křivdy, připiš to tam taky, dokud se rozdává.“

„Výsosti, jsem poctěn. Víte, mám tři děti…“

„Napiš to tam. Pokud jsou z poloviny tak dobrý jako ty, uvidím, co pro ně budu moct udělat.“

Komoří odkráčel s poklonami.

„Tak a teď dav,“ nadechl se Drakul a přistoupil k oknu.

Postavil se do okna a zvedl ruku. Hlasem, kterým řval na své vojáky, zařval dolů.

„Kníže Myskin se paktoval s barbary! To všichni jistě víte! Skočil z okna, když se na to přišlo! To jste si všimli! Jsem váš nový kníže! Jmenuju se Drakul! Komu se to nelíbí, toho nechám nabodnout na kůl! Ostatní můžou slavit! Tři dny a tři noci to tu platím já! Tak si nacpěte břicha a ožerte se! To je všechno! Sláva knížeti Drakulovi!“ A odstoupil od okna.

Ozvalo se nesmělé volání slávy.

„Divná řeč,“ zakroutil pusou pán z Neumětel.

„Oni to stráví. Dneska zkušebně budou chlastat. Zítra víc a pozítří je bude bolet hlava. Sluha! Sakra, kde je? To tu budu čekat věčně?“ zařval, až se v oknech začaly třást tabulky.

Vstoupil chvějící se chlap.

„Co si Výsost přeje?“

„Vyvalte sudy pro ty venku. Kuchaři a pekaři ať pečou a vaří. A mám tam venku chlapy, ať dostanou taky svůj díl. A ať kuchař udělá něco extra pro mě a mé knížecí přátele. A někde tu ten lump měl určitě něco extra dobrého k pití. Chci to!“

Sluha zmizel.

„Čumím,“ kývl hlavou Nik. „Teda, takhle dokonale bych to nezvládl ani já.“

„Dokonale?“ zarazil se Drakul. „Hovno dokonale. Tohohle jsem měl zavolat jako prvního. Pokladník!!!“

Vstoupil malý mužíček.

„Chci kompletně soupis veškerého majetku. Jestli zjistím jedinou nesrovnalost, pohřbím tě spolu s Myskinem. Ale ty, na rozdíl od něho, budeš ještě naživu. Tak a zmiz.“

Pokladník zmizel.

„Uf!“ utřel si Drakul čelo. „Je to dřina.“

Ostatní se spokojeně usmáli.

„To mi připomíná,“ otočil se Drakul na knížete. „Musíte mě propustit ze svých služeb.“

„Jo, stalo se.“

„V tom případě mi dlužíte žold za dva roky.“

Kníže se chytil za hlavu.

„Nesmažeme to?“

„Pak tu máme dělení kořisti. Můžu ustoupit v některých věcech, ale rád bych si podržel svoje muže.“

„Potřebuju je.“

„Já víc, vám převrat nehrozí.“

„Pánové, snad si tohle můžete dohodnout bez nás.“ Nik si žíznivě olízl rty.

„Je to otázka mé existence.“

„Kníže Drakule, myslím si, že v nejbližších dnech převrat nehrozí. Pokud vám bude přísahat věrnost místní aristokracie a vojsko. Já bych teď slavil.“

Chvilku tlachali o bezvýznamných věcech a pak přinesli jídlo. Drakul občas vyhlédl z okna a zamával davu, který ho oslavoval stále více a více podle množství vypitého vína. Delegovali různé komise a lidi, aby mohli přísahat věrnost novému knížeti a poděkovat mu za zbavení tyranského jha, pod kterým museli léta úpět.

Nik si o tom myslel svoje, a když se rozhlédl okolo, zjistil, že není sám. Drakul mu připadal trošku lehkomyslnější, on by se určitě obklopil svým vojskem a rozhodně každé jídlo i pití zkoušel bezoárovým kamínkem.

Prudce se otočil, nadechnul se, ale pak mávl rukou.

„Stíne,“ pronesl spíš vyčítavě.

„Pane?“

„Říkal jsi, že nejsi odsud. Odkud jsi vlastně?“

„Toulám se už čtvrtý rok, ale původem jsem z Foxovy země.“

„Ale?“

„No, jo. Chci se tam znovu podívat. Bohužel jediná cesta, kterou znám, je přes Šáhovo území, a to není nejlepší cesta.“

„Taky bych tam chtěl jet.“

„Proč ne, dva jsou víc než jeden.“

„Nebudeme dva. Určitě nás pojede víc.“

„Budilo by to pozornost,“ Stín lehce zavrtěl hlavou.

„Máš pravdu, zmizíme odsud. Čím míň lidí to bude vědět, tím lépe.“

„A kdy?“

„Nevím. Zítra, za týden, za měsíc. Jak ty jsi na tom?“

„Jsem tulák a čas mě netlačí. Z kořisti mám docela slušné jmění, tak jsem si myslel, že si doma koupím nějaké stavení a usadím se.“

„Takže na spanilé jízdy na území barbarů nemáš náladu.“

Stín si sedl ke stolu, vzal kus šunky, opatrně si k ní přičichl a ochutnal.

„Jak to říkal můj táta: v nejlepším přestat. Ať bojují jiní.“

„Moje řeč.“

17.

Projížděli krajinou, kterou si pamatoval z předchozí cesty. Původně chtěl jet jenom se Stínem, ale knížata jim dala nějaké vojsko a otroky na cestu. Pes Marko chtěl taky, ale rozumně uznal, že důležitější je tam, kde to zná. Z bývalých otroků dělal malou armádu, se kterou podnikal spanilé jízdy na území barbarů. Ostatní knížata uznala Drakula jako pána území po Myskinovi a domácí odboj po pár popravách také zmizel. Nechali znovu osídlit pohraničí a postavili některé hrady a pevnosti dokonce hluboko v zemi barbarů. Osidlovali je propuštěnými otroky, kteří rádi přijali svobodu a půdu v dobytých územích. Říše barbarů se jen pomalu vzpamatovávala z porážky a spousta jejich kmenů se posunula hodně na sever, aby se vyhnula útokům knížectví. Nakonec i pán z Neumětel začal budovat knížectví na hranicích i za nimi. Bylo vidět, že ho to baví, stejně jako útoky na barbary.

Tlak na barbary nakonec vyústil v mírovou smlouvu. Barbaři se zavázali nepodnikat útoky na spojená knížectví, a přestože tomu nikdo nevěřil, země si na nějakou dobu oddychla.

Nik se Stínem tedy po několika měsících vyrazili. Vojsko nechali v posledním knížectví jako pomoc v boji proti Šáhovi. Vypadalo to, že už ho nebude třeba. Šáh uštědřil západní lize pomocí severské legie několik porážek a začalo se jednat o míru. Země byla vyčerpaná, zničená. Na hranicích přizpůsobili svůj oblek poměrům a vyrazili. Oba uměli obstojně místní řeč a nikde se moc nezdržovali, tak nebudili pozornost. Relativně v klidu projížděli Šáhovým územím, pouze jeden incident v místní vesnici je zdržel. Udělali to, co udělat museli, aby nenechali stopy, a pokračovali dál. Pro jistotu ale odbočili z plánované trasy a pokračovali jen v noci.

Za nějakou dobu překročili hranice a vstoupili do knížectví, kde Ahonik trávil část svého života jako otrok. Tedy do bývalého knížectví. Šáh usoudil, že autonomie tomuto kraji nesvědčí, a zařadil ho do své říše. Po několika válkách a vzpourách se knížectví změnilo v pustou krajinu obývanou jenom lidmi, kteří neměli kam jinam jít. Živili se, jak se dalo, většinou loupežemi na pocestných. Města hlídala neoblíbená Šáhova posádka, vesnice nikdo. Všude vládla chudoba, hlad a zmar.

Cestou se k nim přidružilo několik poutníků. Bylo to bezpečnější, lépe se mohli bránit.

Přišli do bývalého hlavního města. Bylo pobořené, hrad zničený a žila v něm vojenská posádka.

Najednou nevěděl, jak dál. Potřeboval se dostat do své bývalé země, ale nevěděl, co tam bude dělat. Nakonec jenom tak bloumal a pomalu se přibližoval k bývalému vyslancově příbytku.

Místo bylo holé. Tady se nikdo nesnažil nic postavit, ani něco pěstovat. Ruiny, které vydržely magickou bouři, zarostly býlím a travou.

Procházel z místa na místo. Tady vybojoval svůj boj o Tu z kuchyně. Tady se scházeli. Tady ji viděl naposledy. Tady stál strom, u kterého sedávali s Matějem. U této zdi se scházel s Nosáčem.

Přišel k ruině zdi a rozhrnul bodláčí. Na stěně byly stále vidět znaky abecedy, které mu tam Nosatej psal.

Prošel okolo míst, kde byla kuchyně. Došel tam, kde stála kovárna. Oči se mu zamlžily.

Z kovárny stála jen zeď, co přiléhala k pánovu domu. Přišel k ní a chvilku ji pozoroval. Pak neomylně vytáhl kámen ze zdi a sáhl do otvoru za ním. Chvilku hmatal a pak vytáhl ruku prázdnou.

Měla tam být mapa a sto měďáků, které mu tehdy těsně před magickou bouří Žabák věnoval.

Srdce se mu sevřelo. Takže Žabák přežil. Nikdo jiný kromě něho o tom úkrytu nevěděl. To znamená, že sebral peníze a mapu a zmizel. A Žabák věděl, jak se dostat k Ledové královně.

Vrátil se do města. Koupil kousek voskového plátna a pergamen. Chvilku přemýšlel a pak napsal.

„Žabáku, byl jsem tu. Budu se tady občas stavovat. Rád bych se s tebou setkal. Napiš mi, prosím, kde tě najdu. Nik.“

Přiložil k pergamenu několik stříbrných mincí, celé to zamotal do plátna a vložil do otvoru. Kámen dal na svoje místo.

Vrátil se do města a našel hospodu, kde byl ubytovaný se Stínem. Ten seděl u stolu, ukusoval starej chleba s cibulí a zapíjel to vodou.

„Kde jsi byl?!“ obořil se na něj. „Zmizel jsi mi hned, jak jsi vyšel ven.“

„Tak to je obrovské vítězství, ztratit se ti z dohledu,“ posmíval se Stínovi.

„Byl jsem z toho nervózní. Nějak moc se tady vyznáš.“

„Žil jsem tady.“

„Jako otrok?“

„Jo.“ Uvědomil si, že Stín ho zná z doby, kdy byl otrokem. Nemuselo to být pro něho moc dobré.

„Kdy jsi tu byl?“

„Na začátku války.“

„To už je dlouho. Hledáš svého bývalého pána? Chceš se mu pomstít, jako ses pomstil vyslanci?“

Zarazil se. I tohle Stín věděl.

„Ani ne. Jen jsem chtěl najít přátele a třeba jim pomoct.“

„Můžu ti pomoct já. Víc nohou víc oběhne.“ Stín zaťukal ztvrdlým chlebem o stůl.

„Vlastně asi ano. Stejně by ses to dozvěděl, mám tě pořád za zadkem. Otročil jsem tady pro Šáhova vyslance v době, kdy tu bylo ještě knížectví. Prohnala se tady magická bouře a smetla to tu všechno. Přičítá se to mně, proto po mně zatoužila Ledová královna a dala pro mě poslat, ale moje práce to nebyla. Z těch, co jsem znal, to přežil vyslanec, jeho paní a, myslím si, že jeden otrok, jmenoval se Nataniel a byl hrozně tlustý. Pracoval u koní a měl na starosti nosítka. To je asi tak všechno.“

„Dobrá. Dáme se do toho. Pozeptáme se různě, kde skončil vyslanec. To by nás mohlo dovést i k tomu otrokovi. Proč ho vlastně chceš?“

„Přítel.“

Stín pokýval hlavou.

„Člověk, který má za přátele knížata, hledá přítele otroka. Hezký.“

„Vlastně hledám hlavně jednoho kováře.“

„Taky přítel?“

„Ano. Ale on to ještě neví.“

„A co mu chceš?“

„Ví, jak se dostat k Ledové královně.“

„Jsi divný, Niku. Když tam můžeš jít, tak tam nechceš, a teď tam chceš.“ Mávl rukou. „Ale pomůžu ti. Skočím se poptat na trh. Aspoň tam koupím něco k jídlu. Tady je opravdu k jídlu jen tuřín, cibule a plesnivej chleba. Ty se zeptej oficiálně na vyslance. Patřil k Šáhovi, budou vědět, kde asi jsou.“

Sedl si k němu a chvilku Stína pozoroval.

„To tu opravdu nemají nic pořádného?“ zeptal se.

„Smutná krajina, smutný lidi, neštěstí všude okolo. Hospodský měl před dvěma lety jedenáct dětí. Zbyly mu tři. Manželku a osm dětí si vzala válka, hlad a neštěstí. Prokleté místo.“

„Hospodo!“ zavolal dozadu.

Vyšel ven pohublý muž.

„To tu opravdu nemáš nic jiného než starej chleba?“

„Ne, pane.“

„Dám ti peníze a skočíš na trh!“

„Pane, cestou mě okradou, nebo mi to seberou Šáhovi vojáci. I po vás se už tu ptali.“

„Co jsi jim řekl?“

„Že jste ozbrojeni a že peněz moc nemáte.“

„Díky. Kořalku nemáš?“

Mlčel.

„Takže máš. Kolik chceš za láhev?“

„Stříbrnej.“

Stín vydechl odporem. Nik zvedl ruku, aby mlčel.

„V pořádku. Jestli nebude ředěná, dám ti ho.“

Hospodský zmizel a za chvilku přišel s lahví nažloutlé tekutiny. Nik nalil sobě i Stínovi.

„Vezmi si taky skleničku a přisedni si.“

Hospodský se začal ošívat. Nik mu podal stříbrný.

„Už je to v pořádku?“

Odběhl a vrátil se s kalíškem a džbánem vody.

„Jste velmi laskavý, pane.“

„Řekni mi: byl jsem tu před dvěma lety na návštěvě u barona z Horní Dolní, ale změnilo se to a baron zmizel, nevím kam.“

„Před dvěma lety?“ hospodský ztišil hlas. „Pane, to jste přišel o hodně. Šáh se rozhodl zničit tuhle zemi, a proto poslal mocného čaroděje. Ten se usídlil u Šáhova velvyslance a odtamtud zničil celý město. Vašeho barona našli až měsíc po tom. Mně to zabilo manželku a tři děti.“

Nik se kousl do rtů.

„A co ten vyslanec?“

„Lidi ho umlátili. To si vzal Šáh jako záminku a vtrhnul sem se svým vojskem. Knížete nechal roztrhat koňmi, jeho milenky upálil na náměstí.“

„Vyslance ubili?“

„Jo, jo. Otroci se mu rozutekli, jeho paní odešla do kláštera. Ten potom vypálili.“

Nik svěsil hlavu. Takže nic. Stopy jsou pryč, všichni jsou mrtví.

Někdo vstoupil. Stín se naježil.

„Kdo jste?“ ozvalo se nad ním.

„Původně kupci, teď už spíš tuláci,“ odpověděl Stín.

Zvedl hlavu, stáli tam tři vojáci Šáhovy armády.

„Tuláci?“ zeptal se nedůvěřivě voják. Pak vzal ze stolu láhev a přičichl. „Na tuláky moc bohatí.“

„Když přijdete o všechno zboží, už vám na posledních penězích nesejde.“

„A kolik těch posledních peněz je?“

„Dost málo na to…,“ odpověděl Nik a rozvalil se na lavici tak, aby byl vidět meč i kroužková košile, „…aby kvůli tomu umírali lidé.“

Voják chvilku přemýšlel a pak mávl rukou.

„Naval!“ otočil se na hospodského.

„Milost, pane,“ rozbrečel se hospodský, „je to to jediný, co mám. Za co nakrmím děti?“

„Jestli máš problém s dětmi, můžeme ho vyřešit.“

Nik se pohnul. Stín ho pevně chytil za zápěstí.

Hospodský sáhnul do kapsáře a  třesoucíma se rukama rozmotal kousek hadru, ve kterém měl stříbrňák a několik měďáků. Voják po nich hmátl.

Hospodský položil hlavu na desku stolu a hlasitě se rozeštkal.

Voják se podíval na Nika. „Spolu ještě nejsme hotovi.“

„Modli se ke svému bohu, abychom byli,“ procedil Nik mezi zuby. Cítil, jak mu Stín drží ruku vší silou. „Nedokážeš pobít všechny v tomhle městě,“ zašeptal mu.

„Ne, ale tomuhle uříznu ptáka a narvu mu ho do prdele takovou silou, že mu vyleze nosem.“

Voják poodstoupil. „To je útok na Šáhova zřízence!“ zavolal.

„Ty pytle hoven!“ vykroutil se Nik ze Stínova sevření a vstal. „Byl jsem přes rok v paláci toho tvého Šáha. Koukal jsem se mu do očí z takový blízkosti, z jaký teď koukám na tebe. Měl jsem od něj otroky a otrokyně na svoji potřebu. A ty mi chceš vyhrožovat?!“

Vojáci utekli.

Nik si sedl a hodil hospodskému dva stříbrný. Ten po nich hmátnul a pousmál se bezzubým úsměvem. Pak posmutněl.

„Tolik peněz. Zase mi to vezmou.“

„Dej to sem,“ zvedl se Stín. „Skočím na trh, tam to rozměním na měďáky. Rozděl si je potom na hromádky, a když ti jednu seberou, snad zachráníš další. A taky koupím maso. Snad se v tomhle všivým kraji nějaký sežene.“

„Jdu s tebou,“ zvedl se Nik, „kdyby se vojáci chtěli prát.“

Pomalu se dostávali k místu, kam Nik párkrát nesl nosítka. Tržiště bylo velké, ale zaplněné tak z poloviny. Lidí bylo hodně, ale skoro nikdo nic nekupoval. U každého stánku stál ozbrojený chlap s palicí a hlídal zboží. Pomalu procházeli okolo. Zboží pocházelo většinou z loupeží, občas se někdo snažil prodat něco osobního. Ženy, dívky i děti se nabízely kolemjdoucím. Nik několikrát cítil, jak mu něčí ruka zajela k opasku, ale nahmátla jen provázek od měšce. Peníze si schoval do opasku od otrocké zástěrky a zbytek měl různě zastrkán po oblečení.

Procházeli a odhadovali zboží. Najednou se Nik zarazil a zamířil k jednomu ze stanů, ve kterém právě zmizel někdo, kdo mu připadal povědomý. Před stanem se mu do cesty postavil svalovec.

„Co chceš?“

„Dovnitř.“

„Ukaž peníze.“

Vytáhl stříbrňák a ukázal.“ Svalovec uvolnil vchod.

Vstoupil a chvilku trvalo, než zaostřil v šeru.

„Přání?“ uslyšel hlas.

„Rád tě vidím, Nosáči.“

„Kdo jsi?“

„Nik.“

Nosáč chvilku přemýšlel.

„Nik, ten otrok?“

„Jo. Bývalý otrok.“

„To je jen dočasné. Než tě někdo zase zajme. Tady jsou teď všichni otroci, i když kruh okolo krku nemají. Čím ti můžu pomoct, Niku? Ale jestli chceš půjčit, tak to máš smůlu.“

„Ne. Chci to rozměnit,“ vytáhl Nik několik stříbrných.

„Spojená knížectví,“ prohlížel si Nosáč mince. „Tak tam tě osud zavál, Niku? Zmizel jsi po tý bouři, stejně jako většina. A vrátil ses jako holub. Otroci říkali, že jsi spal s paní, ale já tomu nevěřím. Proto prý se snesla ta bouře. Paní s otrokem, to je horší než se psem.“

„Nespal jsem s paní. Ani ona se mnou. Nevíš, kde skončili ostatní?“

„Pána utloukli, paní unesli z kláštera.“

„Kdo ji unesl?“

„Nevím,“ pokrčil Nosáč rameny.

„Co Matěj, Žabák, Nataniel?“

„Nevím.“

„A co teda víš?“

„Posaď se, Niku. Vím, že ti můžu dát za stříbrňák padesát pět měďáků. Vím, že ti můžu sehnat za ty stříbrňáky a měďáky cokoliv. A vím, Niku, že nejdražší budou informace. Co ty na to?“

„Povídej.“

„Ne, řekni otázky, já řeknu kolik.“

„Matěj, Žabák, Nat.“

Tři stříbrné hned, když se ti cena nebude potom líbit, můžeme se dohodnout. Pokud zjistím něco víc, doplatíš.“

„Souhlasím. Řekl jsi cokoliv. Jsem v hospodě U Kalicha. Něco pořádného k jídlu. Maso, myslím, aby bylo k jídlu, ne krysy nebo něco takového. Pití. Nějaký ženský. Jo?“

„Zlaťák.“

„Hu. Zlaťák?“

„Jo.“

„Mám zlaťák z knížectví. Neořezaný, pravý. Nejsem blázen, za tuhle cenu.“

„Dobrá, vrátím jeden Šáhův.“

„Pcha, vyměním je někde za tři a ten jeden ti donesu.“

„Ach, jo. Ze starého přátelství ti ty dva dám.“

„Dobrá.“

„Problém je v tom, že mám jenom jeden. Tak ti dám ve stříbrných a měďácích.“

„No jo, ale ty to potom tak zamotáš, že z toho vyjdu dost bledě.“

„Jo. Ale ty jsi bohatý, a já chudý,“ usmál se Nosáč.

„Dobrej argument.“

„Kdybys potřeboval peníze, pořádají se tu zápasy v bývalé aréně. Dohodli bychom se, jak budeš bojovat, a měl bys provizi.“

„Hele, Nosáči!“ Nik se naježil, ale pak se najednou uvolnil. „Původně jsem tě chtěl poslat do prdele, ale už jsem si všimnul, že osud si s námi hraje tak divně, že je dost možný, že opravdu budu bojovat za trochu jídla a pár měďáků.“

Nosatej se usmál.

„Věčná pravda.“ A začal sázet peníze.

Venku se setkal se Stínem, kterého svalovec nepustil dovnitř. Vraceli se stejnou cestou.

„Tak co jsi zjistil?“ ptal se Nika.

„Celkem nic. Ale už mám lidi, co mi ty věci budou zjišťovat. Co ty?“

„Koupil jsem králíka.“

„Ukaž.“

Stín vytáhl kus masa.

„Je to kočka.“

„Já vím. Ale aspoň je to maso. Štve tě to?“

„Ne, musí se to déle péct.“

Tlachali o hloupostech celou cestu do hospody. Hospodský je vyhlížel a podal jim zprávu, že je nikdo nechtěl. Vyplatili mu peníze, předali kočku a Stín šel ještě nakoupit další věci. Nikovi už se nechtělo.

Než bylo jídlo připraveno, dorazili lidi od Nosatého a donesli další jídlo a pití. Nik uznal, že za ceny, co si Nosáč řekl, byla služba opravdu kvalitní. Když večer dorazily ještě dvě docela hezké ženské, byl opravdu spokojen.

Kočku nechali hospodskému a krmili se selátkem. Dívenky se také neupejpaly, nebylo nic, co by chybělo. Nik se zrovna zaobíral jednou, a po očku pozoroval Stína, jak se snaží nožem oddělit maso od kosti. Najednou ho něco zarazilo.

„Stíne?“

„Hmm, no?“

„Ten nůž.“

„Chceš si ho půjčit?“

„Ne. Odkud ho máš?“

„Odpoledne jsem ho koupil na tržišti. Vnutil mi ho jeden voják. Za podezřele nízkou cenu.“

„To měl jenom ten nůž?“

„Ano. Je hezký. Prý je to kořist po nějakým mrtvým.“

„A nevíš po jakým?“

„Vypadá jako nově udělaný,“ zvedl Stín nůž na světlo svíčky. „A protože se teď nebojuje se západní ligou, ale s Foxem, tak je to po nějakým Foxově žoldákovi.“

„Seženeš mi toho vojáka?“

„Blázníš?! Nepamatuju si, jak vypadal chvilku po tom, co odešel. Natož večer. Říkal, že je to trofej a že s tím bojuje dost Foxových vojáků. Divný, co? Nůž, a jsou na něm severský runy.“

„Hele, ty ses narodil ve Foxově království?“

„Narodil a žil.“

„A říkal jsi, že chceš tam?“

„Říkal.“

„Ráno vyrážíme.“

„Ty, Niku, zrovna, když se mi tu začalo líbit? Co ti to zase přelítlo přes nos?“

Vyrazili časně ráno. Brblal Stín, brblal hostinský, brblaly ženský, co jim dělaly společnost. Ale Nik nebyl k udržení. Za pár dní dorazili k moři. Museli si najmout rybářskou loď, protože Král Fox byl se Šáhem stále ve válce, oficiální styk mezi oběma zeměmi nebyl, a tak se cesta protáhla o několik týdnů. Stínovi to nevadilo, ale Nik byl jako na trní. Jednou si pohrával s nožem od Stína a najednou ho zarazil drobný nápis u rukojeti. Bylo vidět, že je čerstvý, že ho tam někdo dopsal teprve nedávno. Bylo tam napsáno runovým písmem:

DRŽ SE SVĚTLA.

Drž se světla. Co tím chtěl Žabák naznačit? Protože nikdo jiný než Žabák tohle písmo neovládal.

Drž se světla. Drž se světla. Pohrával si s nožem. Snad na to jednou přijde.

Hodil nůž a ten se s tichým zadrnčením zabodl hluboko do dveří kajuty.

Po třech týdnech kličkování dopluli do Foxovy země. Cesta ubíhala mnohem lépe, bylo vidět, že se Stín tady vyzná. Okolí bylo podobné Nikově zemi, jen ne tak hornaté. Lidé opatrní, drahota všední. Byla stále válka.

Po dalších dvou týdnech dorazili do hlavního města. Přestože Nik pátral, jiné zbraně, které vykoval Žabák, nenašel. Stín se rozhodl, že se poptá ve městě, a když nic nenajdou, půjdou hledat jinam. Nik s tím souhlasil, nikdo ho tu neznal a nikoho by nenapadlo, že půjde do jámy lvové.

Ubytovali se v dobré hospodě blízko hradu a Stín odešel na výzvědy. Nik popíjel velmi dobré víno a čekal. Protože byl unavený po cestě, víno mu stouplo rychle do hlavy, a tak se rozhodl jít spát. Po dlouhé době si vychutnal pohodlí dobré postele a prachových peřin.

V noci se mu zdál zvláštní sen. Viděl Žabáka v plné zbroji, jak k němu kráčí tanečním krokem. Žabák měl na sobě helmu, ze které trčel obrovský nos. Na štítu měl vyrytý nápis: Drž se světla.

Za Žabákem někdo stál.

Drž se světla. Najednou mu to došlo. Drž se světla, boj se stínu.

Pozdě.

18.

Usínal s tíhou v hlavě. Probudil se s tíhou v celém těle.

Zima, mokro a obrovská váha. Několik vteřin trvalo, než se vůbec zorientoval. Bolest v hlavě z obrovského množství vína.

Proud vody. Do obličeje, na tělo. Najednou mu to začínalo docházet.

Polévali ho.

Jenom idiot udělá stejnou chybu dvakrát. A on je idiot.

Roztřásla ho zima. Na obličeji měl hadr.

„Stíne!“

Žádná odpověď.

„Stíne, vím, že jsi tady!“

Silné ruce zajely pod mokrou deku a chytily ho za ruce. Snažil se bránit, ale bylo jich hodně. Sehraní a zkušení.

Spoutali ho pevně. Pak mu strhli z hlavy hadr.

Prudce se otočil.

„Nemusíš se otáčet. Stojím před tebou.“

„Stíne?!“

„Co to slyším, králi Ahoniku? Výčitku ve vašem hlase?“ ušklíbl se Stín.

„Proč?“

„Proč ne? Jsem už patnáct let ve službách Lokiho. A ještě jsem ho nikdy nezklamal.“

Stál tam a třásl se zimou, vztekem a zradou.

„Byl jsi moje nejtěžší práce,“ pokračoval Stín. „Zmizel jsi mi tehdy v tom kočáře. A já se k tobě nemohl dostat. Pak jsem se dozvěděl, že tě chce Ledová královna. Musel jsem tě dostat dřív než ona. A naštěstí se mi to povedlo.“

„Kolik jsi za mě dostal, ty zasranej lovče hlav?!“

„Tolik, že ty to nepřeplatíš.“

„Víš, že tě zabiju.“

„Pokud přežiješ, budu s tím muset počítat. Ovšem nechci tě strašit, ale tvoje šance na přežití jsou dost mizivé. A i kdybys přežil, budeš se muset stále otáčet, protože jsem to já, kdo umí stát v zádech,“ zašklebil se Stín.

Nasadili mu na hlavu pytel páchnoucí močí. Stín ho důkladně prohledal a sebral mu i pásek od zástěrky.

„To si nechám na památku,“ zasmál se.

Pak ho vedli ven. Slyšel otevírání brány, jak vcházeli do hradu. Pak pach sklepení, který byl cítit i přes pytel. A hlouběji a hlouběji. Výkřiky trýzněných. Ženský pláč.

A stále hlouběji. Otvírání mnoha dveří. A dál.

Konečně zastavili. Provazy povolily. Silné ruce ho zatlačily k něčemu dřevěnému a uslyšel řinčení řetězů. Stejné ruce mu přirazily dlaně na dřevo a ucítil železný hrot. Připravil se na bolest. Ozvala se rána a rukou mu projel oheň. Zaúpěl a znovu rána. Stejně tak i s druhou rukou.

Stál na zemi, ruce měl roztažené a přibité k něčemu dřevěnému. Stále nic neviděl. Pak z něj strhali poslední zbytek šatů, co měl, a odešli.

Bolest mu tepala v dlaních a nohy se mu podlamovaly. Jak dlouho takhle vydrží? Zabijí ho, nebo ho budou mučit?

Nohy ho začínaly bolet. Zkusil se zavěsit. Bolest okamžitě vystřelila do rukou.

Takhle to nepůjde. Možná časem, bude muset zkoušet, co snese, aby železo nezarostlo do masa. Jestli to má vůbec cenu.

Chvilku si hrál se svojí bolestí. Zkoušel jí dát průchod a přetvořit ji do něčeho konkrétního. Nic. Nohy bolely čím dál víc. Musí myslet na jiné věci, na cokoliv, aby zapomněl na bolest.

Znovu projížděl svoji minulost a oživoval staré obrazy. Byl na svém hradě, bojoval s Foxem. V noci napadl se svým vojskem jeho ležení. Nezaútočil s hlukem, ale potichu zabíjel vojáky. Vznikl tím větší zmatek, než kdyby zaútočil s řevem. Později, když se naučil používat magii, vsugeroval nepřátelům, že na ně útočí obrovské vojsko. V panice utekli a pozabíjeli se mezi sebou. Fox se ho bál od té doby, co se probudil z hrozného snu a vlastníma rukama se snažil uškrtit sám sebe. Tehdy si vzal na pomoc Pandoru a ta rušila jeho kouzla. Pandora. Nenáviděl ji. Ovládala všechny druhy magie. A dost dobře.

Uslyšel hluk. Někdo přicházel. Pak zarachotil zámek, slyšel otvírání dveří.

Bylo jich víc. Přes plátno viděl oheň. Cítil teplo.

Někdo mu strhnul pytel z hlavy. Chvilku mžikal do světla pochodní.

„Opravdu vidí. Myslela jsem, že do měsíce úplně oslepne.“

„Pandoro, myslela sis víc věcí, které ti potom nevyšly,“ uslyšel hlas Foxe.

Zaostřil. Stáli tam s několika vojáky. Ona krásná, on mohutný. Třetí hubený prťavý chlap s prohnanou tváří. Loki. A za ním Stín.

„Čarovat neumí,“ odsekla Pandora.

„S tím souhlasím. Ale nevěřím, že to město byla náhoda.“

„Magická bouře.“

„Zrovna, když je tam on. A že ji přežil.“ Hlas Lokiho byl přemýšlivý. „Moc náhod na to, abych jim věřil.“

„Co s ním?“

Chvilku si ho prohlíželi. Pandora přišla blíž a plivla mu na čelo. Pak sáhla do záhybu svého pláště, vytáhla malý kamínek a přilepila mu ho na čelo.

„Co to je?“

„Stejná věc jako ty náramky. Kdyby tu byla magie, poznali bychom to.“

Poodstoupila kousek a prsty, na kterých měla nasazené prsteny s drápy, ho sekla do prsou.

„Vidíte, Výsosti? Nic. Ani se to nepohnulo. Nemá v sobě magie, co by se za nehet vešlo,“ přesvědčovala Foxe.

Fox mlčel.

„Tak co s ním bude?“ zeptal se Loki.

„Zatím nevím. Vyslechnu ho později. V každým případě mu ty oči vydloubněte.

A vykastrujte ho. Ať už není mužem. Pak ho přejde chuť i na válčení,“ rozhodl Fox.

„No, bez očí…“

„Pošlu sem kata. Popravuje ve vedlejším městě, zítra večer bude zpátky. Ráno to zmákne a pojede dál. Lidi se bouří, tak má dost práce. Loki, ty pojedeš s Pandorou naproti Šáhovým vojskům. Uvolnil si ruce na západě a jeho Legie Seleleků, které dostal od Ledové královny, se vylodila na hranicích. Chce si zajistit výhodu při vyjednávání. Tak je s Pandorou uvítejte.“

„Problém je ten, že Selelekové jsou imunní proti kouzlům.“ Pandora vypadala zamyšleně.

„Selelekové jsou imunní proti kouzlům?“ Fox se zarazil.

„Ano. A ti vyslanci Ledové královny, ti Bělovlasí, jsou proti kouzlům imunní také.“

„To je zajímavé.“ Fox se podíval na Lokiho. „Legie si vezme na starost armáda. Loki připravuje léčku. Ty něco udělej s ostatním vojskem. Se svejma čarodějnicema polož na lopatky jeho řadové vojsko. Je to snad také problém?“

„Ne. Jeho čarodějové jsou žabaři.“

„Jdeme,“ otočil se Fox k východu. „Loučím se s tebou, Ahoniku. Pořádně si nás prohlídni, vidíš nás naposledy. Nechal jsem ti tu společnost, abys neřekl, že ses nepotěšil poslední noc, co jsi měl nářadíčko. Je to stará známá, rád ji uvidíš. I když ji neuvidíš,“ zasmál se a odešli.

Vojáci odešli za nimi. Pochodeň zarazili do otvoru ve zdi. Slyšel jenom zavírání dveří a rachocení zámku.

Takže konec. Rány bolely. Hlava začínala třeštit.

Stále čekal, že přijde někdo, kdo mu má dělat společnost. Nic.

Rozhlížel se, kde to vůbec je. Kruhová místnost. Uprostřed zaražený kříž a na něm on.

Zuřivě se vzepjal a snažil se dostat se zajetí. Kamínek mu spadnul z čela a odkutálel se opodál. Koukal na něj jako na svoji záchranu.

Zajiskři, pohni se.

Nic.

Pandora měla pravdu. Nemá v sobě magie, co by se za nehet vešlo.

Znovu si prohlížel okolí. Fox říkal, že ho někdo přijde potěšit. Nebo hlídat. Možná by se s ním dalo nějak dohodnout.

„Hej!“ zavolal. „Říkals, že mně někoho pošleš?!“

Ticho.

„Ty lháři!“ zavolal k zavřeným dveřím.

Vzlyk.

Někde za ním. Napřímil se a snažil se otočit. Viděl jen břevno, na kterém byl přitlučený.

„Je tu někdo?“

Opět ticho.

„Slyšíš mě? Je tady někdo?! Haló!“

Ticho.

„Netrap mě!“

Znovu vzlyk.

„Kde jsi?! Ukaž se mi! Kde jsi!“

„Za tebou.“ Ženský hlas.

„Nemůžu se otočit. Jsem přitlučenej ke kříži, jestli sis nevšimla.“

„Jsem přibitá z druhé strany.“

„Přibitá? Taky? Kdo jsi? Znám tě?“

„Znáš.“

„Tak kdo jsi?“

Ticho.

Začal se kroutit na kříži jako červ na háčku, jak se snažil otočit. Najednou ucítil přes smrad hniloby a výkalů vzdálenou těžkou a mámivou vůni.

„Paní? Magdaléno?“

Vzlyk

„Jsi to ty?“

Vzlyk.

„Jsi to ty!“ Už spíš konstatování než otázka.

„Jsem.“

„Jak ses sem dostala? Jak dlouho jsi tady?“

„Nevím. Nevím, jak dlouho jsem tady. Nevím, co je za den, nevím ani, jestli je den.“

„Kdy ses sem dostala?“

„Nevím. Je to dávno, co vypálili klášter, kde jsem byla, a odvlekli mě sem. Nejdřív mě mučili a zjišťovali všechno o tobě. Pak mě nechali napospas dozorcům a vězňům.

A nedávno mě přibili sem, na tenhle kříž. Asi proto, abych se nemohla zabít, ale už je to jedno. Železo mi vrostlo do dlaně a ruce mi uhnívají. Za pár dní zemřu.“

„Je mi to líto.“

„Už je mi to jedno. Nezbylo mi nic. Děti jsou mrtvé, manžela ubili na náměstí, majetek nemám. Jenom prázdnota a touha po ukončení.“

„Mě za chvíli vykastrujou a oslepěj.“

„Slyšela jsem to.“

„Nevíš, co by se dalo vymyslet, abychom se z toho dostali?“

„Ty se nikdy nevzdáš, co?“

„Ne. Od dětství jsem se učil bojovat. Porážku a smrt jsem bral jenom jako oddálení vítězství.“

„Jsi jiný. Já neumím bojovat v prohraných bitvách. Budeš se rvát i bez očí a bez toho, no, víš čeho?“

„Nevím. Ale zkusím to.“

„Já už se těším na smrt.“

„Pořád mě nenávidíš?“

Chvíli mlčela.

„Už ne. Ublížila jsem ti také a vrátilo se mi to zpátky. Teď chci zemřít.“

Bylo ticho.

„Magdaléno?“

„Ano?“

„Musel jsem zabíjet. Potřeboval jsem to k tomu, abych ochránil království. Jedině přes to jsem dokázal vzdorovat.“

„Ale byly to moje děti!“ poprvé uslyšel v jejím hlase vztek, a ne odevzdanost.

U nohou uslyšel drobné zapraskání. Bezmyšlenkovitě se podíval tím směrem.

„Zabil jsem hodně dětí. Síla neštěstí jejich rodičů mi pomáhala ubránit se,“ pokračoval a zamyšleně sledoval kamínek u svých nohou.

„Jsi zrůda!“

Kamínek poskočil. Vytřeštil oči. Rychle přemýšlel. To, co ho napadlo, bylo natolik fantastické, že tomu nedokázal zprvu uvěřit.

„Magdaléno, teď mě, prosím tě, poslouchej. Nechme emoce stranou. Potřebuju vědět, jak jste mi utekli z hradu.“

„Tohle ale není tvůj hrad.“

„O to tu teď nejde. Prosím tě, potřebuju vědět všechno, úplně všechno, i to, co jsi třeba neřekla manželovi, prosím.“

„K čemu ti to bude?“

„Prosím, neptej se, je to jen drobná malá naděje, ale aspoň nějaká, že bych nás mohl dostat na svobodu.“

„Pro mě už je pozdě.“

„Ještě žiješ. Prosím.“

Vzdychla.

„Dobrá, co chceš vědět?“

„Jak jste se dostali ven.“

„Jak. Dozorci mě pustili.“

„Jen tak?“

„No, jen tak.“

„Chápeš, že to je nesmysl? Nikdy nikoho nepustili. Navíc jste museli projít celým hradem. A nechat otevřít bránu.“

„Nevím. Dozorci mě zase znásilnili. Měla jsem hroznej vztek. Vím jenom, že jsem zařvala: ,,Kéž by vám zmizel z tý vaší hlavy rozum, stejně tam máte jenom hovna.“

A oni potom zůstali stát a nic nedělali. Tak jsem je začala prosit, ať už nás netrápí a pustí nás ven a oni to udělali.“

„To je ono!“ Trhnul sebou, až ho v rukou zabolelo. „Měl jsem tam potom pět dozorců, kteří byli úplně mimo. Co jsem jim řekl, to udělali. Jo! Úplně mimo. Poslušný hovada.“

„Co jo?“

„Nic, nic. Teď druhá otázka. Když jsem byl u vás ten otrok, ty jsi zabila Tu z kuchyně, kde jsi byla?“

„U okna. Věděla jsem, že ten tlusťoch ti dá zprávu, a pásla jsem se na tvý bolesti.“

„Takže ty jsi mě pozorovala?“

„Celou dobu, než jsi vešel do domu. A teď si uvědomuju, já tě viděla i v domě, přestože jsi byl za zdí. Nikdy jsem si to neuvědomila, až teď,“ pronesla udiveně.

„Ty jsi viděla jenom mě?“

„Ano. Jenom tebe. Všechno zmizelo. Cítila jsem tvoji nenávist a měla jsem obrovskou radost, že jsem ti ublížila. Vůbec jsem neregistrovala okolí. Nevěděla jsem, že čaruješ, že máš takovou moc.“

„Magdaléno, dokážeš si vybavit ten vztek a tu radost?“ Fascinovaně pozoroval kamínek, který poskakoval a prskal.

„Ne, už ne. Všechno zmizelo, zbyla jen prázdnota.“ Kamínek dopadl na zem a zůstal ležet bez hnutí. Dlouze se zamyslel.

„Magdaléno!“ začal po chvíli.

„Ano?“

„Kat už je na cestě. Pak už spolu mluvit asi nebudeme. Chci ti jen říct, že mě vůbec nemrzí, že jsem ti zabil děti.“

„Co?!“

„Dokonce je mi to jedno. Ba, mám z toho i radost.“

„Ty šmejde! Jsi svině, že větší není rovno!“

„A manžel si mi stěžoval, že v posteli stojíš za houby. Asi se ti dozorci zamlouvají víc.“

Poslouchal, jak se jí dech zrychluje, a najednou ucítil zvláštní vůni, která se objeví vždy po silné bouři.

„Nenávidím tě!“ Světlo pochodně začalo pohasínat, jako by ji někdo přikrýval velkým hrncem.

„Když nás tam po tom našli spolu v objetí, ptal se mě na to, co jsme spolu měli. Řekl jsem mu, že ses se mnou milovala jako ještě žádná jiná. Plakal.“

„Ty hajzle, to není pravda! Nespala bych s tebou za nic na světě!“

„Stejně se to nedozví. Roztrhali ho na náměstí. Asi hodně řval, co?“

„Ty mrcho jedna! Doufám, že ti kat ty koule narve místo očí!“ Nenávist v jejím hlase začínala být hmatatelná. Vzduch zhoustnul, že by se dal krájet.

„Ale to bychom se spolu nemohli milovat, lásko.“

„Hajzle! Šmejde největší velikosti! Já tě nenávidím!“ Cítil, jak se vzepjala.

„Tak se mnou ne, a s dozorcema ano? Koukal na tebe při tom tvůj manžel? Ta ukňouraná troska?“ Kamínek visel ve výši jeho očí. Modré blesky se mísily s červenými.

„Zabila bych tě! Zabila bych tě, ty svině největší! Nenávidím tě! Stejně jako všechny, co jsou tady na tom zkurveným hradě. Ten podělanej král, ti jeho nohsledi! Nenávidím všechno, na co se podívám! Nenávídíííím!“ Hlas přešel ho vyšších tónů.

„Tak to udělej!“ zařval. „Tak si přej, ať všichni na tomhle hradě chcípnou kromě nás, ať zmizej ty zasraný hřeby, ať máme ruce zase zdravý! Udělej to! Přej si to, ty mrcho jedna zatracená!“ Pevně zavřel oči.

„Ať to tu všechno pochcípá na tomhle zkurveným hradě, ať přežijem jenom my, ať zmizej ty hřeby a máme ruce zdravý, abych ti mohla vydrápat oči!“ Hlas začal přecházet do hysterie.

Ozval se výbuch a v místnosti se zablesklo. Žár a odštěpky kamínku se mu zasekly do obličeje.

Už nikdy nebudu tak krásný, napadlo ho.

Spadli na zem. Otevřel oči a s úžasem sledoval rány na rukou, které se zatahovaly a mizely. Pochodeň zase plála jasným plamenem..

„Co se to stalo?“ ozval se tichý hlásek za zády.

Otočil se. Byla ošklivá. Veliká hlava na vychrtlém těle, pokrytém samými boláky. Vlasy trčely jen v chomáčkách na nezdravě bílé kůži. Přesto ji v tu chvíli miloval.

„Jsi zřídlo!“ otočil se k ní a vzal ji do náruče.

„Co jsem?“ zakňourala a nebránila se.

„Jsi něco, o čem sní každý kouzelník. Nemusíš hledat emoce u jiných, máš to v sobě. Akorát o tom nikdo až do dneška nevěděl. Ani ty ne.“

„Já ti nerozumím.“

„Stačí, když si něco budeš moc přát, a ono se to splní.“

„To není možné.“

„Ale je.“

„Tomu nevěřím.“

„To je jednoduché. Luskni prsty a přej si, aby zhasly ty pochodně.“

„To nepůjde.“

„Ale ano.“

„Ne.“

„Ano!“

„NE!“

„ANO!“

“NEEEE!“

Světlo zhaslo.

„Vidíš, že to šlo.“

„Já neumím lusknout prsty.“ Schoulila se mu do náruče. „Co budeme dělat teď?“

„Teď musíme rozsvítit.“

19.

Seděl u moře a opravoval síť. Ryby nebraly, ale věřil, že se to naučí. Ta z kuchyně mu kdysi řekla, že dokáže všechno, a nechtěl ji zklamat.

Jak projížděl člunkem a vyráběl jedno oko na síti za druhým, vzpomínal na poslední dny.

* * *

Magdaléna se zhroutila hned, jak se jí podařilo zapálit jednu pochodeň. Vyčerpáním, hladem, utrpením. Problém bylo dostat se ven. Musel vyviklat kříž a jeho ramenem vyrazit dveře. Na hradě byli opravdu všichni mrtví. Král Fox musel asi ještě něco vyřizovat i v tak pozdní hodinu. Ležel před svým trůnem, koruna se mu skutálela z hlavy. Pandora a Loki byli pryč. Asi vyrazili bránit hranice.

Mrtvých ale nebylo tolik. Hrad v noci nepotřeboval tolik lidí, většina byla v podhradí a ve městě. Opatrně donesl Magdalénu do nějaké postele a v kuchyni ohřál polévku od večeře. Dopřál si krátkou koupel a chvíli se potuloval po hradě. Pár věcí zakopal na zahradě, některé důležité vzal s sebou. Věděl, že má čas do svítání, než se začnou trousit sloužící. Rozhodl se, že odjedou v kočáře, a svůj omyl si uvědomil ve stájích u hromady koňských mršin.

Před svítáním vzbudil Magdalénu a donutil ji pojíst polévky. Z noci měla jen slabé vzpomínky, něco si vymyslel. Donutil ji se vykoupat a našel pro ni nějaké šaty. Když se ptala na služebnictvo, řekl, že utekli. Tušil, že si za čas na všechno vzpomene, ale doufal, že už budou daleko.

Ráno se shromáždil před hradem dav dožadující se vstupu. Nakonec vyrazili branku a otevřeli bránu. Počkali, až se všichni nahrnou dovnitř a zamíchali se mezi ně.

Nikdo si jich nevšiml, lid se nejdřív vyděsil, ale když zjistil, že mu nic nehrozí, začalo rabování.

Utekli z hradu, ve městě najali kočár a zmizeli. Věděl, že se válka po Foxově smrti znovu rozpoutá a nechtěl být u toho. Přeplavili se znovu přes moře a usadili se na pobřeží. On se snažil chytat ryby, ale kdyby si nenabral na Foxově hradě dost zlata, umřeli by hlady.

Ona se dávala dohromady a snažila se srovnat s minulostí.

* * *

Seděl na břehu a opravoval síť. Vždy, když už si myslel, že tomu rozumí, přihnala se obrovská vlna a síť mu roztrhla.

Zavázal poslední uzel a rozhlédl se okolo.

Z dálky přicházela Magdaléna. Počkal, až dojde k němu.

Příšerná vychrtlost už zmizela, kůže dostala přirozený nádech a vlasy jí začaly zase růst.

„Co se zase děje?“ zeptal se unaveně.

„Říkal jsi, že dokážu čarovat?“ zeptala se.

„Dokážeš.“

„Ale jenom, když budu pod vlivem nějakých emocí. Svých nebo cizích?“

„To souhlasí.“

„Podívej se na mě. Vypadám rozrušeně? Nebo naštvaně?“

Podíval se na ni.

„Vypadáš docela normálně.“

„Dobrá. Jak mi tedy vysvětlíš tohle?“

Stoupla si čelem k moři a prudce roztáhla ruce.

Moře se rozestoupilo do hloubky mnoha desítek metrů. Jen na bahnitém dně se mrskaly desítky ryb.

A já se tu seru se sítí, napadlo ho. Tak od toho jsou ty vlny.

Podívala se na něj.

„Tak jak mi tohle vysvětlíš?“

Koukal se na moře a mlčel.

A já chtěl v klidu lovit ryby. Napadlo ho. Postavit dům, mít děti.

Osudu neunikneš.

Tomáš Dušek

Čaroděj I. – Král bez království

Ilustrace na obálce: Nikola Dušková

vydal: RNDr. Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Pokud jste využili možnost stažení této knihy zdarma a líbila se Vám, zvažte prosím dobrovolný příspěvek autorovi. Zda a kolik přispějete je pouze na Vašem rozhodnutí. Případným příspěvkem podpoříte autora v další tvůrčí činnosti.

QR kód pro rychlou platbu najdete na následující straně (zde předvyplněnou částku 100 Kč si můžete libovolně upravit).

Údaje pro ručně zadanou platbu - číslo účtu: 2702070686/2010,  variabilní symbol: 1001

Série Čaroděj pokračuje druhým dílem, nazvaným Magie toho druhého.

Stahujte na http://www.mojeknihy.eu/

Kopírování a šíření této knihy je možné pouze za podmínky, že bude zachována jako celek a bude sloužit k vlastní četbě soukromým osobám. Jakékoli úpravy či jiné způsoby využití této knihy nebo její části bez souhlasu autora nejsou povolené.

Obsah

Kapitola 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.

Kapitola 4.

Kapitola 5.

Kapitola 6.

Kapitola 7.

Kapitola 8.

Kapitola 9.

Kapitola 10.

Kapitola 11.

Kapitola 12.

Kapitola 13.

Kapitola 14.

Kapitola 15.

Kapitola 16.

Kapitola 17.

Kapitola 18.

Kapitola 19.