Boxduroy R

Václav Semerád

Štítky: rozcuch

Autobus

Boxduroy

Science fiction

Václav Semerád

© Václav Semerád Nová Ves 2017

Jméno-románu: Boxduroy

Jméno-autora: Václav Semerád

*****

Houby

Můj strýček byl na rozdíl ode mne vášnivý houbař.

Jako malé kluky nás o prázdninách bral s sebou do lesů na Vysočině. Byl to – asi pořád je – houbařský ráj a strýček v něm byl králem. Znal houby jako málokdo z příbuzenstva. Mě i bratry zval na prázdniny na venkov a rodiče to přijímali s vděkem, měli od nás dvou raubířů aspoň pár týdnů klid. Přispěli pokaždé strejdovi na jídlo a to se ví, nevadilo jim, že se nás snaží získat pro svou houbařskou vášeň.

Marně. Podařilo se mu vychovat na houbařku i svoji choť, naši tetičku. V houbách se vyznala jako on. Naučil nás, tedy své synovce, rozeznat nejběžnější houby a hlavně nerozkopávat ty, které jsme automaticky řadili mezi »prašivky«.

„Představte si, že před vámi půjde lesem vandal a kopne do každého hříbku a křemenáče. Rozkopnutá houba opravdu nestojí za shýbnutí, takže půjdete za ním a bude vás to bolet.“

„Ale strejdo, dyť to jsou nechutný prašivky!“ zkoušel jsem se nesměle hájit první prázdniny.

„Tak tohle, co jsi právě rozkopl, je náhodou velice chutná holubinka,“ zvedl z jehličí »prašivku«. Načež mi věnoval školení, čím se liší holubinky od muchomůrek, ryzců a syrovinek, jak se dá snadno rozeznat jedlá holubinka od nejedlé (nejedlá v puse pálí), a doma jsme je obřadně usmažili, přičemž jsem dostal jako první ten rozkopnutý klobouček, abych sám chuťově posoudil, že to nebyla žádná »prašivka«, ale skvělá houba. Neodporoval jsem, holubinka osmažená na sádle byla mňam, ale od té doby jsem všechny houby dával k posouzení strejdovi. Já jsem totiž houby posuzoval jednoduše. Klobouk má zespodu trubičky – houba je jedlá. Lupeny na spodní straně klobouku znamenají prašivku. Z toho mě strejda vyvedl hned prvního dne prázdnin.

„Tuhle houbu si dobře zapamatuj!“ podržel mi před očima krásný hříbek, který jsem měl hned navrchu a na který jsem byl do této chvíle tak pyšný. „Bílý klobouk, zespodu do červena – to je Jeho Veličenstvo Hřib Satan! Toho když sníš, tak něco zvíš! V nejlepším případě se dočkáš pumpování žaludku v nemocnici, je jistá naděje, že to pomůže.“

Pak mi přehrabal košík a vyházel hrst krásných hříbečků.

„Budu se děsně divit, když zrovna tyhle »žlučáky« dokážeš sníst!“ prohlásil. „Vzít do pusy, to ještě jo, ale spolknout... těžko! Jsou příšerně hořké, stačí jediný, abys vyhodil celou smaženici. Příště dobře sleduj tyhle oranžové trubičky, ať už se nespleteš!“

Tím mě hned první den načapal s výjimkami při posuzování podle kritéria trubičky – lupeny. Stačila jediná, aby mi patřičně to kritérium znehodnotila.

Ale dal nám i pár užitečných rad. Například jsme málokdy donesli domů syrovinky. Zkonzumovali jsme je hned na místě, kde jsme je našli. Strejda sice brblal, že i syrovinky jsou lepší smažené, ale na druhou stranu uznával, že zahánějí hlad, takže umožňují delší pohodu pro houbaření.

Navíc měl dvě holky přibližně v našem věku a houbařské výlety se občas zvrhly i v šiškové války. Byla s nimi psina i bez hub. V houbařských znalostech nás ale předčily rozdílem třídy a byly na to jaksepatří pyšné.

Na prázdniny u strejčka jsme se vždycky těšili jako na báječnou dobu. Bylo proč. Kromě hub se prázdniny vyznačovaly koupáním v nedalekém rybníce, sklízením sena, občas probírkou hrachového pole, no bylo toho až až.

Škoda, to už se nevrátí...

*****

Jak se říká, čas oponou trhl a škubal a škubal jako splašený. Obě sestřenky se vdaly, rozvedly a opět vdaly. Mladší brácha se oženil, rozvedl a opět oženil, já jsem se zdržel na vysoké škole, kde platilo neúprosné pravidlo – kdo se zabouchne, u zkoušek vybouchne. Podařilo se mi nevybouchnout, školu jsem dokončil a teprve pak jsem se začal ohlížet po dívčinách, jenže ty už byly většinou povdávané. Jak se říká na vojně – kdo zaváhá, nežere. Nakonec mi nezbylo než se ohlížet po mladších ročnících, ostatně muž má být starší, i kdyby to bylo o den. Zátopkovi, Emil i Dana, měli sice narozeniny ve stejný den, ale Emil se narodil ráno, Dana večer, takže kýžený věkový rozdíl tam přece jen byl. Nakonec jsme se našli, vzali jsme se a kupodivu – nerozvedli jsme se...

Strejčka jsem mnohem později pomáhal nést v rakvi. Jak se říká, příbuzenstvo se sejde ve velice hojném počtu, když už o tom jeden ze zúčastněných neví...

Vzpomínky na báječné prázdniny bledly, i když jsme si je občas připomínali. Já s bráchou častěji a někdy i se sestřenkami. Domek po babičce koupili jako rekreační chalupu Pražáci, už tam ani nemělo smysl jezdit. Jednou jsem se tam přece jen vypravil, ale bylo to naposledy. Chalupa byla zbořená, nikdo už nás ve vsi neznal. Sem se už nikdy v životě nevrátím, říkal jsem si, radši si to chci pamatovat jako tenkrát...

Hic transit gloria mundi – tak odchází sláva světa...

Jenže člověka přece jen občas něco táhne na dávná místa, zejména když se k nim vztahují vzpomínky.

Do vesnice, kde nás už nikdo neznal, mě to příliš netáhlo, ale chtěl jsem se ještě jednou projít lesem, kde jsme tenkrát se strejdou houbařili. Netoužil jsem sbírat houby, ani strejda ve mně nevzbudil houbařskou vášeň, jen se podívat na stará místa. I když je pravděpodobné, že některá ani nepoznám. Jako když jsem stál nad ruinami strejdova domku...

Jenže – znáte také to volání vzpomínek, které lidi žene na místa, kde jim kdysi bylo dobře?

Rozhodl jsem se udělat si výlet. Svoji drahou choť Hanku jsem zavezl zavzpomínat si k její matce a sám jsem se obrátil na Vysočinu.

Uvidíme! (Pravil slepý hluchému...)

*****

Auto jsem zaparkoval v lese, ještě na dohled od silnice. Nemá se to, ale kde není žalobce, nebude soudce a pro jednou se svět nezboří. Sjel jsem z lesní cesty tak, aby mi auto neškrábl ani případný traktor, ale aby kola stála na pevném a nemusel bych po návratu shánět traktor na vytažení z bláta, zamkl – a hurá do lesa! Raději jsem ale u prvních stromů pohledem zkontroloval, že tu na žádném stromě nevisí cedulka se zákazem vstupu pod mastnými pokutami, ale mor soukromých a církevních lesů se sem prozatím ještě nedostal, což je jedině dobře.

I když – svět se v (_._) obrací...

Brzy jsem dorazil k první zastávce, na kterou jsem se tak dlouho těšil. Byly tu! Už tenkrát – a vydržely tu celé desítky let – rozsáhlé koberce konvalinek. Mám ty něžné zvonečky rád, i když jsou jedovaté a jedovatá je i voda z jejich vázičky... no a co, růže zase mají trny, nic není dokonalé! Nepřišel jsem je trhat, jen se s nimi potěšit. Nezklamaly mě – a hned mi to dodalo lepší náladu.

Tak dál... lesní potůček byl také na svém místě, jen tekl trochu jinak, ale potůčky občas mění koryto, nicméně byl tu a byl pořád stejně přírodní, nikoho nenapadlo vyrovnat ho do přímky kamennými břehy... To člověka potěší. Vím, dělá se to tam, kde lidem vadí každoroční záplavy, ale v lese zatím nikoho nenapadlo přírodu regulovat – naštěstí na to dnes nejsou ani peníze, i když na taková zvěrstva občas jsou dotace, za to by někdo zasluhoval pár let nepodmíněně...

Tak a dost, nepřišel jsem se do lesa rozčilovat, ale uklidnit. A tady je zatím všechno v pořádku, přírodu tu nic nesešněrovává a nenarovnává.

Jestlipak je na svém místě Čertova hlava? Naštěstí ta taky nikomu nikdy nevadila a peníze na ni nikdo vyhazovat nebude, ta tu vydrží ještě pár staletí. Lidské ruce se na ní podepsaly, ale už hodně dávno. Nějaký místní lidový umělec – sochař přitesal skálu do tvaru ďábelské hlavy s rohy a jazykem, mech nahoře vytvořil kudrnaté vlasy a kdyby to sem nebylo daleko, lidé by se sem jistě chodili dívat. Jenže kolem jsou jen nezajímavé vesničky, turisté se sem nedostanou jak je sto let dlouhých...

Byla tu! Mech jí ovšem z větší části přikryl obličej, ale když jsem mech odtrhl, civěl na mě pan Satanáš jako tenkrát.

Znamenalo to ale, že sem už dlouho nikdo nezašel. Mech se musel odstraňovat každým rokem, místní děti to normálně dělaly, ale v poslední době sem nejspíš ani ty děti nechodily. Možná ani ve vsi děti nejsou. Vesnice se vylidňují, lidé odcházejí do měst za prací, zůstávají důchodci a občasná návštěva rekreační chalupy znamená, že se rodina v chalupě zavře, pustí si satelitní televizi... jo, kde jsou časy, kdy tu strejda vodil hordu děcek, své i cizí!

Proti Satanáši byla pořád ještě kamenná lavička, vlastně jen trochu přitesaný kámen, ale sedět se na ní nedalo. Pokrýval ji mech nacucaný vodou. I když mech strhnu, lavička bude mokrá. Ale což, nebudu tu vysedávat! Stačí zavzpomínat si, jak strejda na lavičce pokaždé vybalil svačinu – pět krajíců chleba se sádlem a škvarky a vyhlásil první svačinovou zastávku...

Dál mě ale čekalo trochu nepříjemné překvapení. Satanáš se tenkrát díval do černého lesa. Někdo zatím velké smrky vykácel, místo nich tu byly nové stromky, velikosti tak akorát na Vánoce. Les se zkrátka obhospodařuje, staré stromy se vytěží a nasází se nové, to je v lese normální. Jen to mírně kazilo dojem hlubokého černého lesa, kam se kamenný Satanáš dívá. Prý se mu zabouchla pekelná brána a on teď musí chtě nechtě sto let čekat, až mu ji jeho kumpáni otevřou.

Takže dalším orientačním bodem a zastávkou bude Pekelná brána, se kterou si neznámý lidový sochař také kdysi dávno hrál a obrovský balvan vhodně přitesal, až vznikl oválný portál s lehce naznačenými zavřenými dveřmi, na jejichž otevření Satanáš tak trpělivě čeká, i když je možné, že nějaký ten stoletý termín už prošvihl... měl si, pitomec, upravit vartu blíž, nejlépe na dohled. Už mohl být dávno doma v pekle! Ale co se divím, v Čechách bývají ďáblové většinou roztomile hloupoučcí, tenhle jistě taky moc fištrónu nepobral!

Zvedl jsem stranou hroudu červené hlíny a jako tenkrát, i dnes jsem Satanáši obarvil nos na červeno. Červený nos přece elegantně vysvětluje, proč vždycky všechno prošvihne – nemá tolik chlastat!

Kdo mu ale naposledy obarvil nos?

Tehdy to dělaly všechny děti ve vsi, kdykoliv sem zavítaly. Když jsme tu byli poprvé, našli jsme na čertovském nose zbytky červené hlíny a strejda nám ochotně vysvětlil, proč to dělají. Inu, když nachmelený Satan spí, nejenže prošvihne návrat do pekla, ale nemá čas svádět lidi ke hříchům. Jen chlastej, Satanáši! Národ Čechů vždycky koukal, jak Zlým co nejvíc zkomplikovat jejich čertoviny! My už to tak vážně nebereme, ale ruku na srdce – kdo by odolal možnosti »zkrášlit« Satanáše?

V lese bylo ticho, jen vítr slabě ševelil v listí. Staré smrky šuměly velebněji, nové smrčky nešuměly vůbec, měly ještě příliš malé větve, šuměly jen listy křovisek, rostoucích mezi smrčky. Zatím je skoro zakrývaly, ale časem smrky vyrostou, křoviny přerostou, zacloní jim slunce a zasypou jehličím. Jen málo rostlin vydrží růst pod vzrostlým smrkovým lesem. Jenže na to si ještě padesát let počkáme, takže jestli někdo bude obdivovat to lesní šumění, my už to nebudeme...

Nu což – jde se dál!

*****

Lesní cesta vedla jako tenkrát, jenže tenkrát vedla přítmím ve vysokém šumícím lese, dnes skrz sluncem prosvětlené mlází. Nebyla příliš používaná, pokrývala ji tráva. Naposledy tu hřměly traktory, když se kácel les, ale podle výšky nových smrčků od té doby už také pár let uplynulo.

A už ji vidím – Pekelná brána, nebo také Čertova vrata, velký portál, kterým by projel i autobus, kdyby v něm nebyla kamenná vrata. Ale co by v lese dělal autobus? Vždyť by se sem nedostal! Lesní cesty jsou sjízdné jen pro traktory, možná by sem projela auta typu SUV s náhonem na všechna kola, ale autobus?

Procházkový krok jsem trochu zrychlil, abych tu byl aspoň o trošku dřív. Čertova vrata jsou naštěstí trvanlivý monument, jen tak se nezmění. Zajímalo by mě, jak ta skála asi vypadala před zásahem neznámého lidového sochaře. Podobně jako u čertovy hlavy i tady jen trochu přitesal, co mu sama příroda nabídla. Nepředpokládám, že z neforemné skály odtesával tuny kamene, aby vynikl vystouplý oblouk portálu. Jistě tu byl předtím alespoň nějaký náznak, který stačilo mírně zvýraznit. Tím bývají tyhle skály pověstné – vnímavému sochaři stačí pohled, aby vystihl, kde a kolik to potřebuje k dokončení.

Jak říkal jeden sochař, stačí si v kusu kamene představit hotové dílo a pak odsekat všechno, co přečnívá. Ve světě vznikla až megalomanská sochařská díla!

Rushmore – pomník větší než Stalin na Letné

Jenže lidoví umělci v Čechách nejsou profesionální sochaři, aby se svým uměním živili. Mají obvykle svou práci a umělecké nadání mohou uplatňovat jen ve svém volném čase a zadarmo. Nemohou se zdržovat odtesáváním tun materiálu. Většinou proto jen mírně přizpůsobí, co jim příroda nabídla jako polotovar.

Nutno podotknout, že v Čechách příroda sama nabízí mnohé zajímavé nápady. Ale Čertova brána nebo Pekelná vrata musel být zajímavý přírodní tvar už před úpravou. Tak pravidelný oblouk, podobný profilům tunelů, samovolně jen tak nevznikne. Ale stačí lidový umělec a chvilka odtesávání a brána je tu, jakoby tu opravdu zkameněl vchod do pekla. Portál vypadá kamenný, kameny tu tvoří krásnou klenbu, to nejspíš ani nedalo moc práce. Samotná vrata vypadají jako dřevěná, sbitá z těžkých fošen. Lidový sochař se mohl inspirovat vraty starých hradů – až na to, že právě v tom koutě Čech široko daleko není žádný, ani zřícený. Vzorem mohla být jedině vrata některého ze selských statků, ta by se na vesnicích jistě nějaká našla.

Starodávnou dětskou zábavou, podobně jako barvit Satanáši nos hlínou na červeno, bylo zvednout nejbližší kámen a zabušit na vrata. Patřila k tomu říkanka.

Čerti, čerti, odneste si

svého ožralu do pekelného hradu

ať nás nesvádí, v pekle ať vyvádí!

Bavily se tím generace dětí před námi a očekával bych, že se tím budou bavit i další generace, kdyby se v dnešní době děti z vesnic nevytratily. Škoda – nejen těch dětí, ale i českých vesnic, které moderní doba ničí.

Kdo by se divil, že jsem neodolal zopakovat si starodávný rituál? Cestou k bráně jsem zvedl z kamenité cesty – kamení na ní bylo dost – vhodný kámen, abych si zabušil na Pekelnou bránu.

Čerti, čerti, odneste si...

Jenže v té chvíli jsem zkoprněl. Neozval se klasický náraz kamene o kámen. Ruka s kamenem se mi zabořila do kamenných fošen Pekelných vrat až po loket a ve zdánlivě pevné skále vůbec nenarazila na odpor. Setrvačnost mě vzápětí převážila a když ani druhá ruka nenašla ve skále oporu a zabořila se do ní, udělal jsem nechtěně další krok a narazil na skálu obličejem. Zděšením jsem těsně před nárazem křečovitě zavřel oči, ale náraz opět nepřišel. K získání ztracené rovnováhy jsem udělal bezděčně dva kroky. Až v té chvíli mi došlo, že jsem si nos o skálu nerozbil – a otevřel jsem co nejrychleji oči.

Stál jsem v tunelu. Přede mnou se válela mlha, ve které se konec tunelu ztrácel. A byla tam tma. Za mnou nebyla kamenná stěna, tunel tu byl otevřený – a dál byla jen známá lesní cesta.

Zůstal jsem jako opařený.

*****

Tunel

Když jsem naposledy klepal kamenem na Čertovu bránu, tvořila ji masivní skála. Pravda, bylo to už dávno. Ale není přece přirozené, aby se masivní skála chovala jako nehmotná mlha! Leda – leda kdyby ta skála byla pouhý hologram. V hologramu oporu nenajdete. Ale kdo by se bavil změnou staré přírodní či umělecké památky na něco takového?

Vystoupil jsem z tunelu na lesní cestu a ohlédl se.

Skála byla vytesaná do podoby zkamenělých dřevěných vrat a pořád jsem držel v ruce kámen sebraný nedaleko na cestě.

Měl jsem snad halucinaci? Ba ne – ale nikdy v životě jsem neviděl tak dobře zamaskovaný tunel... kolem může projít dav lidí a nikdo to neobjeví... až na pár dětí, odhodlaných bušit na vrata, aby si čerti přišli pro svého kolegu! A těch je tak málo, že tomu počtu matematici říkají »číslo limitně se blížící nule«.

Ta díra musela vzniknout nedávno, přinejmenším po našich houbařských výpravách se strejdou, jenže to muselo být přece jen dávno, aspoň podle chybějících známek, že by se tu letos stavělo. Tunel by představoval úctyhodnou kolonu náklaďáků, potřebných k odvozu vyrubané skály. Jenže lesní cesta byla pokrytá trávou a očividně dlouho neprovozovaná, takže...

Moment – ale kdo by utrácel čas, peníze a důvtip, aby před lidmi maskoval nějakou díru do skály tam, kde nikdo nechodí? Vždyť to nemá smysl! I kdyby tunel vedl do diamantového dolu, nebyl by problém dát sem klasickou bránu, mříž, nebo ho prostě zazdít. Jaký smysl má maskování hologramem, který tam vpustí každého, kdo se trochu opře...? Tunel – ať patří komu chce – je sice velmi kvalitně zamaskovaný, ale proti vstupu není zajištěný.

V té chvíli se ve mně probudil kluk – průzkumník. Když už jsem tady, proč se nepodívat, kam ten tunel vede? Kolik takových výprav jsme podnikli kdysi jako kluci? Z klukovských kalhot jsem sice dávno vyrostl, ale průzkumnický duch se mi vrátil.

Jenže – je tam tma a mlha. Baterku mám v autě a vracet se mi nechce. Aspoň se podívám, kam ještě dohlédnu, pak se vrátím, rozhodl jsem se. A kdyby se mi zdálo, že je tam větší prostora, pak už by to snad stálo za cestu k autu a zpět. A když ne... viděl jsem už více jeskyní, velkých jen tak, aby se tam vešel jen středně velký vlčák. Pár jeskyní bylo přece i na opačné straně od vesnice. O téhle jsme ale nevěděli. Bodejť, tenkrát jsme na Čertova vrata bušili kameny a skála byla pevná jako helvétská víra.

Položil jsem kámen, otočil se a opět odhodlaně vstoupil do skály. Je to jen hologram, říkal jsem si a už jsem ani nezavřel oči, když se mi k obličeji blížil drsný povrch pískovce s vytesanou spárou mezi fošnami. Ten hologram je precizní, uvědomil jsem si. Kdo ho vymyslel? Nejprve musel pořídit podrobnou fotografii původních Čertových vrat, skálu opatrně odtěžit bez poškození kamenného portálu a nakonec co nejpřesněji umístit hologram, aby skálu dokonale nahradil... muselo to být složitější, než se na první pohled zdá!

Z druhé strany byl hologram průhledný, jako by tu nebyl. Ani mě nenapadlo, že i to je pozoruhodné. Už jsem ale nad tím nemudroval a soustředil se na další pokračování cesty. Ale i to bylo zajímavé. Tunel byl neuvěřitelně hladce vyrubaný, jakoby ho vyfrézoval nějaký dokonalejší nástroj než krumpáč a sbíječka. Nebo neznámý stavitel po vyrubání tunel vybetonoval? Tohle vysvětlení by sedělo, tím bych se už nemusel znervózňovat.

Soustředil jsem se raději na mlhu před sebou. Vlastně i ta byla podivná. Hustá mlha se přece nemůže držet jako za čárou, správně se má rozptýlit a valit se ven ze skály jako kouř z ohně. Ale to by bylo zvenčí vidět, ze skály přece žádný kouř ani mlha nevycházely.

Pochopil jsem to ve chvíli, kdy jsem se chystal do mlhy vstoupit. Tam totiž skutečně čára byla – nebo spíš neviditelná blána, jako obrovská mýdlová bublina přes celý profil tunelu. Nepustila mlhu ven, ale projít skrz ni nebylo obtížné. Zajímavé! Ani přitom nepraskla, jak by udělala mýdlová bublina při prvním dotyku. Blána kladla při průchodu odpor, ale povolila a pustila mě tam. A nejen to! Na druhé straně jsem měl dojem, že stojím ve vodě zabalený v neviditelném mikrotenovém sáčku. Mlha mě nejen obklopovala, ale tiskla mě jako podle Pascalova zákona – ze všech stran stejně. Připadalo mi to nepřirozené, a raději jsem se zastavil.

Tohle se opravdu vymykalo mým životním zkušenostem! Pocit, že stojím v neviditelné vodě, která mě obklopuje ze všech stran, byl tak sugestivní, že jsem instinktivně zadržel dech jako při nečekaném pádu do vody. Oboje už jsem zažil tisíckrát, rád jsem se kdysi potápěl a ten pocit obklopujícího vodního živlu byl tady velice podobný. A také jsem vícekrát za život spadl do vody – a nespočítám, kolikrát jsem do ní skočil úmyslně – že mi to hned bliklo hlavou. Jenže tohle nebyla voda. Jen podivná mlha, všelijak se převalující, ale voda ne. Když jsem se nadechl, měl jsem pocit normálního vzduchu, i když ani ten se nechoval úplně korektně. Jen jsem hned nepřišel na to, v čem je tak divný.

Byli jste někdy na pravé venkovské zabijačce? Znáte pocit, když vstoupíte do místnosti plné páry? Jenže ten pocit tady úplně chyběl. Ta mlha neměla žádnou vlastní vůni. Vzduch byl stejný jako venku. Jen – ano, to je ono! Chyběly v něm typické vůně lesa. Ale to se dalo čekat, spíš ve mně vyvolalo zklamání, že tu necítím žádnou zatuchlinu, kterou jsem spíš očekával.

Pocit obklopující vody či jiné kapaliny mě neopouštěl ani když jsem tou mlhou kráčel dál. Jen jsem si rychle uvědomil, že voda by mi kladla rozhodně větší odpor. Kdo se někdy brodil vodou, ví, co asi myslím. Tohle kladlo odpor celému tělu, nejen nohám a nejen do pasu. Když vám voda při brodění dosáhne ke krku, přestanete se brodit a raději začnete vodorovně splývat, to není tak namáhavé. Tohle mě ke splývání ani nesvádělo, vždyť jsem okolní vzduch klidně dýchal! Ten by mě těžko unesl! A aby nebyl všemu překvapení konec, ta mlha byla hustá jako mléko. Proboha, co ji vlastně u té divné blány drželo? Podivností kolem mě bylo, že jsem je nestihl ani sám sobě vysvětlit, ani srovnávat se svými dosavadními životními zkušenostmi. Zdejší prostředí se jim zkrátka totálně vymykalo. A největší překvapení mě čekalo na konci tunelu. Byla tam stejná prostupná blána jako na jeho začátku, taktéž zadržující mlhu. Za ní byl k mému nebetyčnému překvapení konec tunelu. Ne ukončující stěny nedorubané skály, ale volný východ! Tunel bez mlhy měřil sotva dva metry jako na opačném konci, pak skončil – a dál byla – tropická džungle.

Pravda, tunel mě na nějaké kardinální překvapení jako po kapkách připravoval. Ale tohle bylo šokující. A čeho je moc, toho je až příliš!

Tak předně – skálou, do níž jsem vstoupil, začínal terénní schod, který se vlevo i vpravo měnil ve strmý svah. Krajina pak pokračovala rovinou, také zalesněnou, kde vždycky rostly široko daleko největší křemenáče, jenže o dobrých deset metrů výš! Díky stromům nepůsobil krajinný zlom zdálky tak ostře, jako bez vegetace. Tunel měl tedy pokračovat ve skále v podobě neznámé jeskyně, nebo – pokud byl vytvořený uměle – jako klasický důl, ale neměl mít druhou stranu otevřenou! Takhle by to byl poměrně krátký tunel skrz skalní stěnu, jenže to ještě víc odporovalo mým dosavadním zkušenostem. Proboha, vždyť jsem zdejší kraj znal!

A poslední kapkou do přetékajícího poháru mého úžasu bylo, když jsem si konečně omrkl tu džungli.

Tyhle rostliny do Čech rozhodně nepatřily!

Pocit, že jsem se nenadále ocitl v tropické džungli, podtrhly zdejší vůně. Na naší straně to byly známé vůně smrkového lesa, jehličí a rostoucích hub, smíchaná s vůní sluncem zalitého křoví. Nikdy jsem nebyl v tropických džunglích, neměl jsem tedy možnost srovnávat, ale ani na okamžik jsem nezapochyboval, že v Čechách džungle nemá co dělat.

Prostě sem nepatří – a basta!

*****

Nedalo mi to ale a šel jsem se na tu džungli podívat. Když už jsem tady, že? Prošel jsem poslední úsek tunelu a vystoupil na nepříliš širokou kamenitou plošinu. Jenže když jsem se ohlédl, málem jsem nevěřil svým očím.

Ze dvou důvodů.

První překvapení bylo, že z druhé strany byl tunel uzavřený úplně stejným hologramem Pekelné brány. Byl jsem ale zvyklý, že tahle brána patří do Čech! Že by ji i tady vytesal stejný český umělec? Nesmysl, brána byla přece odjakživa z pevného kamene, tunel tu nebyl...

Jenže Čertova vrata tu byla, i když tady působila jako pěst na oko. S tím se zkrátka budu muset smířit. Horší bylo, že skála, do které byla vrata vytesána, měla z této strany nejméně sto metrů výšky. To byl úplný nesmysl, tímto směrem přece má být údolí!

Pak mě konečně napadlo jediné rozumné vysvětlení, i když jsem se mu v první chvíli myšlenkově tvrdě vzepřel. Jenže – bylo tak logické, že se dalo těžko logikou odmítnout.

Tím tunelem jsem prošel do úplně jiného světa!

Mohlo mě to napadnout dřív, jenže na druhé straně, kdo by něco takového čekal? Pořád se smějeme »konspiračním teoriím«, nevěříme ani na kruhy v obilí, ostatně – některé jsou nepochybně čistě lidským dílem – a teď mám věřit, že máme přímo v Čechách průchod do nějakého cizího světa?

Tohle že je dílo mimozemšťanů? Ale jděte!

Problém byl, že to bylo tak logické, že se to těžko dalo normální logikou odmítnout.

Ale když už jsem tady, měl bych si to prohlédnout.

V té chvíli mi však v hlavě blikl červený vykřičník.

Karel Jaromír Erben napsal – a už dávno – pochmurnou báseň s názvem »Poklad«. O chudé matce, která na Velký Pátek vešla do jeskyně, která tam nikdy předtím nebyla. Objevila tam zlato a drahokamy a aby jich unesla co nejvíc, zanechala tam své malé dítě, že se pro ně hned vrátí. Jeskyně však záhadně zmizela a žena byla bez dítěte. A teprve za rok, opět na Velký Pátek, ve stejném místě objevila otevřený jícen jeskyně, vběhla tam a ejhle – batolátko tam na ni pořád ještě čekalo. Ponechám stranou, že za ten rok nezestárlo, ani nezemřelo hlady, Erben to jistě napsal, aby vyzdvihl heslo »dítě nad všechny poklady světa«, jenže v hlavě mi zablikalo, že by tady mohlo jít o něco podobného.

Velký Pátek sice není, ale... to si tam Karel Jaromír dodal pro zvýšení efektu. Jenže ta jeskyně, ten průchod do cizího světa, opravdu nemusí být přístupný trvale, ale výjimečně. Zatímco se budu kochat cizím světem, zavře se a nepustí mě zpátky. Být tady rok... to by nebylo příjemné, zejména když nejsem na výzkumnou výpravu vybavený. Nejsem vlastně vybavený ani na ty houby, to bych měl v ruce košík a s sebou kapesní nůž. Původně jsem se přece do lesa vypravil jen osvěžit si vzpomínky z dětství. Nebude rozumnější odložit průzkum Čertových vrat na později a vrátit se až se solidnějším vybavením?

Návrat mě napadl správně. Nač se hnát za přeludy, to vůbec nemuselo dopadnout dobře. Otočil jsem se a zamířil zpátky do Čertovy brány, přesněji do tunelu za uměleckým hologramem.

Návrat mě napadl správně, ale pozdě, což jsem pochopil v tom okamžiku, když mé ruce, pro jistotu natažené dopředu, hologramem pískovcové skály neprošly. Místo na chimérický hologram jsem rukama narazil na tvrdou skálu, odřel si klouby na prstech a málem jsem do skály narazil nosem. Tomu jsem se na poslední chvíli dokázal vzepřít, jinak by můj obličej dopadl hůř.

Jenže – až mě zamrazilo – tunel se opravdu zavřel! Jako u Karla Jaromíra Erbena! Jestli se skutečně otevírá pouze jednou za rok, pak jsem tady uvízl jako moucha na mucholapce!

To jsem přece nechtěl!

*****

Jó, nechtěl! Ale stalo se!

V první chvíli mě napadl bláznivý nápad. Popadl jsem nejbližší kámen, valounek právě do ruky, a chystal se na kamenná vrata bušit za známé veršovánky...

Čerti, čerti, odneste si

svého ožralu do pekelného hradu

ať nás nesvádí, v pekle ať vyvádí!

Jenže mě včas napadlo, že jsem průchod tou říkankou ani předtím neotevřel. Ani zabušit se mi na ni nepodařilo. Bušení nemá nejmenší smysl. Čerti nemají s tou bránou žádnou spojitost. Jestli za tím někdo stojí, je to někdo jiný.

Ale kdo?

Čistě pro jistotu jsem na kamenná vrata zabušil kamenem jako za dob dětství, i básničku jsem odříkal, ale – a to už jsem očekával – bez výsledku. Brána se tak snadno přemluvit nedala.

Dobrá, ale byla přece před malou chvílí otevřená. Kdo ji otevřel, měl by být logicky poblíž. Rozhlédl jsem se. Jestli je kolem mne skutečně cizí svět, spojený s naší Zemí jen nějakým supertechnickým tunelem, pak může jít jedině o produkt vyspělé civilizace. Čerti to asi nebudou, ale neměl bych se divit ničemu. Ani těm známým zeleným či modrým mužíčkům, inteligentním dinosaurům nebo vzpřímeně chodícím chobotnicím, až po svítící a svíjející se kroužky inteligentní energie. Ale uvítal bych, kdyby šlo o humanoidy, i kdyby měli kůži pekelně červenou a na hlavě rohy. S inteligentními chobotnicemi se rukama-nohama diskutuje hůř a nejsem naivní, abych očekával, že mimozemšťané plynně hovoří anglicky jako ve filmech z Hollywoodu.

Natož česky!

Jenže minuty plynuly a nikdo se neobjevoval. Ještě jednou jsem si do vrat zabušil kamenem, ale marně. Už jsem chtěl ten zbytečný kámen odhodit, naštěstí jsem se na něj ještě zblízka podíval. Zdál se mi kromobyčejně těžký – a nebyla to halucinace. Ten kámen nebyla žula ani čedič, jak jsem v první chvíli odhadl, ale ani pískovec, jak by odpovídalo materiálu blízké skály. Byl to kov. A když jsem setřel špínu, která na něm zaschle držela, zjistil jsem, že má žlutou barvu. Panebože, bylo to zlato! Ten kousek mohl mít bratru půl druhého kilogramu, na Zemi by to bylo – na stole a v českých – půl milionu. Tady se válelo na zemi u brány a měl jsem jedině vztek, že mi ji to nepomohlo otevřít.

Napadlo mě, že je to další podobnost s Erbenem. Také tam přece matka našla zlato a to ji zaslepilo. Jenže já jsem nebyl tak zpozdilý, abych šel po zlatu. Napadlo mě, že to mohlo dopadnout ještě hůř. Ve chvíli, kdy se brána zavřela, jsem mohl být právě v tunelu. V džungli se dá nějakou dobu přežít, když objevím něco jedlého, zatímco pravděpodobnost toho objevu v prázdném tunelu je bezpochyby nulová.

Ostatně, nebude to žádný med ani v džungli. Problém je, že jako Čech nevím nic o tropických rostlinách, jejich jedlosti nebo jedovatosti, a tohle ke všemu není na Zemi, takže by mi nebyly k ničemu ani zkušenosti jihoamerických indiánů, žijících v srdci džunglí Amazonie. Nevím nic o zdejší zvířeně, jaké má nástrahy proti vetřelcům, neznám zdejší druhy, které jsou v pohodě a před kterými je lépe dát se na útěk... no, sedláci u Chlumce to asi měli jednodušší. I když jim nebylo co závidět, aspoň věděli, do čeho jdou. Nebo to – s malou dávkou nepřesnosti – tušili.

Takže – co teď? Mám stát u brány na vartě, abych jako čert neprošvihl její otevření, nebo se vydat do džungle pátrat po místních plodech? Babo – raď!

Usoudil jsem, že bude rozumnější počkat. Džungle neuteče, zato tunel se dá prošvihnout. Trpělivě jsem tedy čekal, no dobrou půlhodinu, ale v nejbližším okolí tunelu se nic ani nepohnulo. Až mě napadla přímo kacířská myšlenka. Ten, kdo tunel otevíral, jím prostě prošel, ale o zavírání se už nestaral. Tunel se choval jako automatické dveře supermarketu – otevřou se před zákazníkem, nechají ho projít, pak ještě chvilku počkají, ale když nikdo další nepřichází ani neodchází, dveře se po chvilce samy zavřou. Jenže to už je ten, kterého prve pouštěly, kdesi daleko. Dveře mají čidla poněkud výš, aby se neotvírala před psy, takže pes může u nich čekat, dokud ho to baví, ale neprojde. A protože se přede mnou tunel sám neotevře, musím počkat jako pes na nějakého páníčka, se kterým bych proklouzl.

Ano, ale co když páníček používá tunel jednou za sto let? To bych tady mohl sedět dokud nezkamením jako čert v Čechách.

To jsou mi ale vyhlídky! Nicméně – jak se říká, počkám ještě hodinu a když do dvou hodin nikdo nepřijde, tak se za bratru tři hodiny smutně zvednu a odkráčím...

Do džungle se mi fakt nechce!

*****

Džungle

Vhodit někoho nečekaně do džungle a pozorovat ho, jak se v tom plácá, je sadistická zábava. Ale předpokládal jsem, že tomu tak není. Spíš jako když si nevšimnete psíka, který se s vámi vplíží do autobusu a na další zastávce vyběhne nepozorovaně ven – a tumáš čerte kropáč! – nic tu nepoznává, jen se bezradně točí na místě a snaží se větřit cokoliv známého.

Upřímně řečeno, role chudinky psíka v úplně cizím světě se mi nelíbí, nelíbí a nelíbí! Jenže to je asi tak všechno, co se s tím dá dělat. Přiznej si to směle, troubo! Nacházíš se zřejmě v cizím světě, neznáš tady nic než tenhle portál, a to jen protože je stejná maska i na druhé straně tunelu. A nevíš si rady! Tak je to!

Během čekání jsem tu mezi oblázky (černé asi jako čedič) našel deset kovových kousků, tvářících se jako zlato. A to ten první byl ze všech nejmenší! Kdyby se mi podařilo dostat je na Zem, byl bych multimilionářem. Až na jediný háček. Nejprve by se mi muselo podařit projít na Zem. Jenže právě to se mi jevilo postupem času jako víc a víc vzdálené mým možnostem.

Bylo zajímavé bušit na Čertova vrata milionem ve zlatě, ale vrata zůstávala neoblomně zavřená. Nakonec jsem položil zlaté valounky (všechny pokryté špínou a otlučené do kulata) stranou vedle portálu. Jestli se mi poštěstí vrátit se, možná se pro některý shýbnu. Ale kdyby mi zdejší Satanáš nabídl vrátit se do našeho světa pod podmínkou, že nevezmu ani zrníčko toho čertovského kovu, poslechl bych ho bez mrknutí. Pouhý návrat by mi připadal cennější než všechny zdejší poklady. Beztak na Zem nepatří, jen ať pěkně zůstanou tady!

Jenže žádný Satanáš se neobjevuje. Už tady stojím déle než dvě hodiny a nic. Prodejní doba skončila, poslední nakupující odešli, automatické dveře se za nimi zavřely a psíček, sedící za dveřmi prázdného supermarketu, marně čeká, až ho někdo pustí ven a domů.

A kdyby sedící! Vždyť se tu ani sedět nedá! Není na čem, kamenitá půda je pokrytá oblázky, zkusil jsem se na ně posadit, ale tlačily mě do pozadí. Zkusil jsem si na ně i lehnout a rozložit svou váhu na větší plochu, ale bylo to totéž, navíc mi začala být zima. Jak je to možné, kousek odtud je přece džungle?

Probralo mě to z počínající letargie, ale když jsem se na ten problém chvilku upnul, zjistil jsem zajímavou souvislost. Čertova vrata byla nejstudenějším objektem široko daleko a zima jako by se z nich rozlévala kolem do širokého okolí. Přímo u skalní stěny by nejspíš mohl ležet i led, proto tu také nic nerostlo, zatímco čím dál od skály, tím bylo tepleji, dva metry od ní už rostla hubená tráva a dvacet metrů odtud začínala tropická džungle. To přece není přirozené! Tak se spořádaná příroda nechová! Fuj, přírodo!

Nepomohl jsem si, ale aspoň jsem se odreagoval. Říká se, že přírodní zákony platí stejně v celém vesmíru, ale i na Zemi jsou místa, kde se člověk diví, jak je to možný? A teprve když zjistí, jaký šotek za tím vězí, může si ulehčeně oddychnout. Ani sebevětší záhada přírodní zákony neporušuje, nanejvýš je vědomě nebo i nevědomky využívá.

Jo, ale to platí v našem světě! Jenže tady?

Zakrátko mi začalo být jasné, že nesmím zůstat sedět jako vyřezávaný svatý. Kdyby nic jiného, začal mi proti zanedbávání protestovat žaludek. Vždyť jsem se svačinou v lese ani nepočítal! Vystoupím z auta, projdu se lesní cestičkou, zkontroluji Satanáše a Čertovu bránu, možná vyšplhám na svah, abych se přesvědčil, co se změnilo nebo raději nezměnilo nahoře – zejména zda tam rostou ty rodinky křemenáčů se zrzavou hlavičkou, pak sejdu do údolí, kde rostly syrovinky, kdyby tam nějaká byla, ochutnám její moučně chutnající šťávu, pak se ale vrátím do auta a pokud bude místní hospoda otevřená a bude nabízet něco k jídlu, dám si něco k večeři – stačilo by mi i kus tlačenky s cibulí – a pak hurá zpátky do města! Touhle dobou by mi má choť mohla tlumočit novinky z nejbližšího okolí tchyně, jak se je od ní sama dozvěděla...

Co udělá, když nepřijedu? Už v této chvíli by mohla žhavit mobil. Dozví se, že je »uživatel dočasně nedostupný, zkuste to později...«, vrátí mobil zpátky na své místo do kabelky...

Vzpomněl jsem si ale na mobil a sáhl do kapsy. Byl tu, na dotyk rozsvítil obrazovku, ale jak jsem čekal, ukazatel signálu sveřepě tvrdil, že sem nic nedosahuje. To se dalo čekat, tunelem radiové vlny neprojdou. Buď jim brání v průchodu záhadná mlha, nebo ještě pravděpodobněji ty divné blány. Nejpravděpodobnější ale je, že tunel není zavřený dveřmi, ale rozpojený. A od Země mě dělí vzdálenost, jakou si ani neumím představit, pro radiové vlny zcela nepřekonatelná. I kdyby byl zdejší svět poblíž nejbližší hvězdy, poletí radiové vlny odsud na Zem čtyři roky, na což není mrňavý vysílač stavěný. Mobil se mi změnil v krabičku plnou tranzistorů, se kterou si mohu zahrát nanejvýš tetris, nebo jaké hry v ní jsou. Nepátral jsem po tom ani když jsem mobil kupoval. Využíval jsem ho jako telefon, foťák a někdy i jako budík, ale nikdy jsem na něm žádnou hru nehrál. Mám starší model Nokie, říká se o ní, když upadne na zem, nepraskne obrazovka mobilu, ale podlaha. Teď se její funkčnost smrskla na funkce původně jen doplňkové. Mohl bych ji použít jako foťák? Mobilem jsem fotil naposledy, když byl nový. Od té doby se kvalita mobilových foťáků prudce zvýšila a co je dneska dvoumegapixelová fotka? Vykopávka!

Ale přece jen jsem vzal foťák na milost. Měl bych si pořídit pár fotek! Jestli se vrátím, budu mít památku – a taky důkaz, že nekecám! Vyfotil jsem Čertovu bránu, pak ještě jednou z většího odstupu, aby se mi do záběru vešla větší část hory a bylo jasné, čím se zdejší brána odlišuje od své dvojnice na Zemi. To už jsem ale stál u prvních stromů džungle, takže jsem se otočil a pořídil sérii panoramatických snímků dokola. I dvoumegapixelová fotka může na Zemi způsobit pěkné pozdvižení!

Dobře, ale co dál? Teď ještě dopravit fotky do bezpečí na Zem. Nestačí dostat se tam, kde můžete pořídit exkluzivní fotky, druhá část úkolu je vrátit se odtud, pokud možno se zdravou kůží a se všemi zuby, což bývá těžší. Jako fotograf, který se vypravil fotografovat výbuch Hory Svaté Heleny. Pořídil vskutku unikátní snímky, jak se hora otevírá a tryská z ní obrovitý proud žhavého sopečného popela. Pozdě mu došlo, že ohnivý mrak letí přímo na něho. Zmáčkl tedy poslední snímek – říkalo se mu pak »Portrét vlastní smrti« – a dal se na útěk, cestou pečlivě ukládal foťák do pouzdra, aby film uchránil před nejhorším. Fotografie byly trošku znehodnocené puchýřky vytvořenými žárem na emulzi, ale šly vyvolat a skvrnky retušovat. Fotograf za ně získal cenu, bohužel posmrtně. Našli ho i s foťákem, který i ve smrti chránil vlastním tělem. Sám už ani nevypadal jako člověk.

Tady to bude horší. Sem se záchranáři nedostanou, i kdyby foťák všechno přečkal. Nemám naději ani na nějaké vyznamenání in memoriam – ostatně po této poctě ani netoužím. Měl bych se raději starat, jak přežít, i když to znamená snést všechna příkoří dosud neznámé mimozemské džungle.

Jedno jsem tušil správně.

Nebude to snadné!

*****

Před odchodem do divočiny jsem zkontroloval vybavení. Přece jen – každá využitelná maličkost mi může pomoci, je ale dobré o nich vědět. Mobil uživím jen jako foťák. Jako zbraň je mi k ničemu, tím mohu leda zamáčknout dotěrný hmyz.

V kapse u kalhot jsem měl kapesní nůž. Nic moc, jen levný nožík, ale řezat se s ním dalo. Jako zbraň by se nehodil, ale snad bych dokázal uříznout nějaký klacek, zašpičatit – a oštěp už se dá považovat za zbraň.

Brýle... ty potřebuji, ale kdyby bylo nejhůř, dají se vyndat sklíčka, přiložit k sobě pod vodou a zamazat okraje smůlou, brýle pak spolu s vodou vytvoří čočku, kterou se dá na slunci zapálit oheň... bez vody to jde jen když jsou čočky spojky, bohužel mám mínusky, ale voda mezi nimi změní rozptylky ve spojky.

Budiž, ale ten fígl si nechám na dobu opravdu nejhorší. Bez brejlí bych byl totiž nešťastný jako šafářův dvoreček.

Peněženka? Jak mi může být užitečná? Peníze tady neplatí a kreditní karta... čert ví, k čemu může být dobrý každý kousíček plastiku? Zahazovat nic nebudu.

Kapesníky mám tři, kdoví nač je budu potřebovat. Smrkání je až to poslední, jako obvaz by byly v nouzi užitečnější. Stejně tak bych obětoval i jiný textil, co mám na sobě. V druhé náprsní kapse kabátu mám naštěstí složenou pláštěnku. Kdyby tu pršelo, třeba budu rád.

První úkol bude pořídit si něco jako zbraň. Když nic jiného, pak aspoň přiostřený klacek jako oštěp.

Opatrně jsem se přibližoval ke stromům.

Opatrnost se snad dá pochopit. Pořád jsem byl beze zbraně a kdyby na mě z houští něco vyrazilo, mám v ruce jen kapesní žabikuch. Držel jsem kudlu v ruce zatím zaklapnutou, lepší něco než nic, i ten kousek čepele je účinnější než kdybych se musel bránit vlastními zuby – i ratlík je má účinnější.

Tak – teď nějakou větev, klacek, cokoliv...

Došoural jsem se opatrně k nejbližšímu stromu. Co je to za strom? Kmen se nejvíc podobá obrovské řepě, nebo ještě lépe – přežrané vrbě. Výška baňatého kmene pět metrů, šířka tři metry. Má tvar řepy, až na povrch, pokrytý vrásčitou kůrou jako u vrby. Nahoře z toho trčí do všech stran vějíře tenkých proutků s listy. Plody žádné, buďto na ně není roční období – za předpokladu, že to má vliv, nebo se to rozmnožuje jinak než plody. Pozemské jahody sice plody mají, ale rozmnožují se též vegetativní cestou, šlahouny. Čerti vědí, jak to je tady!

Mé představy tropických džunglí se však od mimozemské skutečnosti lišily. Džungli jsem si vždy představoval jako bažinu, kde rostou liány jedna přes druhou a cestovatel potřebuje mačetu, aby se tím křovím prosekal. Zdejší džungle je přesný opak mých představ. Žádné křoví! Půda je tu sice tmavá jako černozem, ne dohněda, ale do tmavofialova, jenže je holá, nepočítám-li tenké, neduživé trsy trávy, které z ní tu a tam vyrážejí. Baňaté stromy rostou daleko od sebe, jejich tenké větvičky se nahoře úspěšně proplétají do košíkářského díla a nepustí dolů světlo, takže dál od kraje je už šeré přítmí. Což by možná vysvětlovalo, proč dole na zemi nerostou rostliny – ačkoliv by měly růst aspoň na okraji, kam ještě svítí světlo plnou silou. Spíš se mi zdá, že ty stromy pokrývají půdu něčím jedovatým, co konkurenci vyhubí. Tak je tomu přece na Zemi pod jehličnany, také kde na jehličí jen občas roste něco odolného, i kdyby to měl být jen mech.

Tady ani mech neroste! A zdejší půda není měkká, nasáklá vodou, ale suchá a tvrdá jako mlat. Pro průchod zdejší džunglí nepotřebuji mačetu, ale kdyby se tady znenadání objevil větší predátor, měl by volnou dráhu i rozhled. Neuteču mu a nikam se před ním neschovám. A mám pořád jen holé ruce! Dole na zemi neleží ani suchý klacek, který by se dal přiostřit kudlou.

A všiml jsem si i dalšího význačného rozdílu proti mým představám tropických džunglí. Nejsou tu živočichové. Dole nic neběhá a neplazí se – to je dobře, hady nemám rád. A nahoře také nic nelétá. Ticho. Ocením, že tu nejsou mračna komárů – není tu stojatá voda, kde by žily jejich larvy, ale džungli jsem si vždycky představoval jako plnou života. Pestrobarevní kolibříci, papoušci, motýli a brouci. Štěbetání ptáků, povykování opic a funění tapírů, vyvalujících se v bahně. A hlavně tuny hmyzu! Hmyzu je na zemi bezkonkurenčně nejvíc. Co do počtu druhů – i na váhu.

Tady je ticho jako v kostele. Tohle že je džungle, tenhle háj smutečních vrb? Jistě, má to své výhody, nic mě nehoní, nekouše ani neuštkne, ale dole také není nic zajímavého. Jen tmavá hlína zbarvená do fialova.

Jenže najednou mi došlo, že to vůbec není dobře! Nic tu nežije – jenže to může znamenat, že tu nenajdu nic k snědku! Na stromech nerostou žádné plody a jiné rostliny tu nejsou. Trávu nepočítám, nejsem kůň ani býk, abych se živil trávou. I když – v nouzi se dá jíst všechno, v Číně mají i oblasti s jedlou hlínou! Jenže ten fialový hnus pod mýma nohama nevypadá příliš jedlý. Jednak je tvrdý jako beton a navíc může být jedovatý. Už protože v něm nic neroste. Ostatně – nejsem kamenožrout! A čínská jedlá hlína sice výtečně zasytí, jenže neobsahuje žádné živiny. Jíst se dá, hlad zažene, ale kdo se jí krmí dlouho, zemře na podvýživu. Jen se divím, že ji Čína nevyváží do Evropy, byl by to bezvadný odtučňovací prostředek. A v Americe by ji uvítali ještě víc.

Znáte jistě ten vtip? Co je to? Černé, kulaté, sotva se to valí a žere to hamburgery? Odpověď zní: půlka Ameriky!

Já se ale za tlustého nepovažuji a kdybych měl jíst jedlou hlínu, ke které má tenhle fialový šutr hodně daleko, zemřu velice rychle hlady. V tomto směru mají tlustí lidé nespornou výhodu. Ale nic jedlého tu nevidím ani z rostlinné, ani z živočišné říše.

Neměl bych už začít panikařit?

Ale co, bez jídla se dá nějakou dobu vydržet. Zatím musím být vděčný tomu, že se tu dá dýchat. Bez vzduchu vydrží člověk opravdu jen krátce. Nemusí to být ani vakuum, kde se hned začne vařit krev, postačí, co je v takzvané »Psí jeskyni«. Vrstva oxidu uhličitého leží dole u podlahy, člověk z toho vyčnívá, takže může jakž takž dýchat, ale pes se udusí, protože se utopí v nedýchatelné směsi při zemi. A to se oxid uhličitý drží způsobně dole a moc se nepromíchává. Stačilo ale pustit do vzduchu chlor a Němci hned získali pár kilometrů v zákopové válce! Vítězové později tento způsob boje onálepkovali za »válečný zločin«, jako kdyby válka sama zločinem nebyla...

Takže musím uvažovat rozumně. Bez jídla vydržím až pár týdnů. Bez vzduchu pár minut, ale ten se tady dá dýchat, udušení si mohu škrtnout. A něco mezi tím je lidská výdrž bez vody.

Sakra – voda tu také není!

Ale to už bych panikařit měl!

*****

Nehoda

Ze zoufalství jsem se vrátil k tunelu – co kdyby se zrovna teď otevřel – a tam jsem v klidu uvažoval.

No, moc v klidu to nebylo. Ocitnout se na poušti bez kapky vody... co blbnu, to by bylo ještě horší! Tady aspoň nebyl vzduch suchý, naopak. Nad propletenci větví džungle se vznášela mlha, tady ze strany to bylo vidět. Takže žízeň přijde později... jenže až přijde, bude zle. Měl bych začít usilovně pátrat po vodě.

Ano – ale... kdybych hledal vodu na Zemi, snažil bych se jít dolů ze svahu. Jenže ve stepi někde v Kazachstánu a na maďarské pustě by mi to nepomohlo. Na rovině jezírka ani potoky nejsou.

Ale někde tu voda bude, to je jisté. Bez vody zdejší stromy nerostou. Jenže jsem si vzpomněl na mexické kaktusy, které bez vody vydrží... nevím sice kolik, ale rozhodně déle než já. Asi začnu první metodou – jít tak, abych pořád klesal a v nejnižším místě snad narazím na vodu.

Ale co když ne? Pak bych měl zkrátka smůlu. S pocitem, že jsem udělal vše, co bylo v mých silách.

A teď – kterým směrem vyrazit? Klesající terén mě vedl kolmo od skály s Čertovou branou do džungle. Tím je počáteční směr určený – a vyrážím do hic sunt leones, česky »zde jsou lvi«. Nic jiného mi beztak nezbývá...

Nepochyboval jsem, že půjdu-li po svahu dolů, dřív nebo později na vodu narazím, i když jsem žádným směrem neviděl dost daleko. Vykročil jsem tedy optimisticky. Radost mi nekalilo ani že nemám hrníček, láhev ani misku. Měl jsem si vzít na cestu do lesa láhev bublinkové vody. Zůstala v autě, ale nepočítal jsem s dlouhým pobytem a nepovažoval jsem to za nutné. Jedna láhev by mě dlouho nezachránila. Každá zásoba jednou dojde, důležité je najít zdroj vody. Prázdná láhev je poslední, co by mi chybělo. Až vodu najdu, napiji se z dlaní. Jako kluci jsme s sebou žádné flašky netahali. Tenkrát ovšem v této části Čech nebyla ještě voda tak zamořená, aby se nedalo pít rovnou z potůčku nebo raději ze studánky. Jak to bude tady? Uvidím!

Kráčel jsem lesem obřích řep prozatím vodorovně, tady se sklon půdy nedal rozeznat, opatrně jsem se rozhlížel, ale když se kolem nic nehýbalo, ztrácel jsem ostražitost. Les byl pustý, žádná zvířata jsem neviděl. A kde není potrava, nejsou predátoři. Na koho by tu číhali? Na mě? Nevypadalo to, že tu byl člověk Homo Sapiens častou kořistí místních sauridů, nebo jiné dravé havěti. Na mě určitě nečíhali, mohli by číhat jen na místní zvířata, jenže nedostatek místní kořisti mě ukolébával. Kdybych spatřil něco živého alespoň velikosti zajíce, ostražitost by se mi jistě vrátila.

Konečně jsem narazil na svah. Terén klesal jen asi o dva metry výšky, ale povzbudilo mě, že jsem právě o ty dva metry blíž vodě. Což byl omyl přímo katastrofální. Dolík byl hluboký asi dva metry, jenže ale na jeho dně jsem zjistil, že odsud terén do všech stran opět stoupá. Ta velká, snad třicetimetrová mísa, měla ale na dně stejně suchou fialovou půdu, jako byla všude kolem.

Žádná voda!

Trochu mě to zkrušilo, spíš psychicky než fyzicky. Vyběhl jsem na druhé straně z dolíku a pokračoval dál stejně rychlým krokem, ale s otřesenou sebedůvěrou, že cestou po svahu musím najít vodu. Hloupý dolík mi právě názorně předvedl, jak hluboce se mýlím.

Ušel jsem zdejším lesem řepovrb asi tak kilometr. Stranou jsem spatřil další dolík, ale ani v něm voda nebyla. Bylo to tedy zdejší pravidlo, žádná výjimka. A jinak se terén držel horizontály, klesání tu nikde nehrozilo. Sakra, vždyť jsem svou zdejší cestu započal u vysoké skály, nemůže tu být čistá rovina!

Jenže ať tak nebo tak, vodu jsem neobjevil a les řepovrb byl stále stejný. Změnil jsem směr doleva a doufal jsem, že se ten zakletý les musí nějak změnit. Když jsem ale po dalším kilometru neobjevil žádnou změnu, opět jsem udělal vlevo v bok. Tímto směrem se musím dostat ke známé hoře s tunelem. Možná na jiném místě, ale stačí jít podél úpatí a nemohu portál minout. Aspoň jsem si to myslel.

*****

Půjdete-li kilometr na jih, potom kilometr na západ a opět kilometr na sever, na většině povrchu Země se ocitnete kilometr západně od výchozího bodu a musíte ujít ještě kilometr, aby se čtverec uzavřel. Na světě je jen pár míst, kde toto pravidlo neplatí a kde jste po této túře přesně na místě, odkud jste vyšli. Narazíte totiž na vlastnost sférických trojúhelníků, u kterých součet jejich úhlů není sto osmdesát stupňů.

Triviálním – tedy nejjednodušším – místem je severní pól. Půjdete-li kilometr na jih, kilometr na západ (nebo na východ, směr tu nerozhoduje) a opět kilometr na sever, ocitnete se zpátky na severním pólu.

Méně jednoznačným místem je pás v Antarktidě. Také tam jdete kilometr na jih, pak kilometr na západ či východ a opět na sever a dorazíte na výchozí místo. Je ovšem třeba, aby vaše cesta na západ šla přesně po rovnoběžce, která právě tím kilometrem obkrouží jižní pól. Pak totiž po zmíněném kilometru západně stojíte v bodě prvního obratu – a vracíte se po vlastních stopách.

Vtip je v kilometru západním směrem. Zmíněný paradox využívá faktu, že u pólů mají zemské rovnoběžky malý poloměr, zakřivení je na nich vidět a cesta »po rovnoběžce na západ« vede očividně do kruhu. Funguje to jen ve zmíněných lokalitách u zeměpisných pólů, jinde to nemá smysl.

Jakou radost by měl Jára da Cimrman!

Proto jsem byl jaksepatří překvapený, když jsem z řepolesa vyšel přímo proti známému portálu. Nebyl jsem si přece vědomý, že bych mašíroval do kruhu! Ale známý portál tu byl, mýlka to nebyla. Pochopil jsem ale, jak je možné, že zbloudilí cestovatelé chodili celé hodiny v kruhu a nenašli východ. Kdybych takový bludný kruh právě neprošel, ani bych tomu nevěřil. Je to zkrátka zkušenost, které uvěříte až když se stanou vám, jinak ji neuvěříte ani vlastnímu bratrovi. A mohu si gratulovat, že mě bludný kruh zavedl do známého místa a ne někam do bažin. Jenže tady jsem už byl. Uběhla hodina a vodu pořád nemám.

Vzpomněl jsem si – bůhvíproč – na našeho milého českého krtečka, když se v epizodě s raketou zřítil na pustý ostrov. Nějak tak se musel cítit, když ostrov oběhl a byl tam, kde začal. Až na to, že měl kolem sebe aspoň celý oceán vody. I když voda mu také chyběla, protože kolem něho byla jen ta slaná... Co teď?

Zůstat na místě jsem nesměl, to bych se nezadržitelně měnil ve vysušenou kostru. Člověk se ani za takových podmínek nesmí vzdát, dokud se může hýbat. Pár kilometrů jsem v nohou měl, ale únava mě ještě nepřemohla. Rozhodl jsem se tedy pro jiný pokus. Co takhle obejít skálu? Nezdálo se mi, že je to tisícikilometrové pohoří, odsud vypadala jako klasický kužel.

Druhý pokus jsem podnikl podél skály. Nejlépe by bylo vylézt nahoru a rozhlédnout se, jenže nejsem horolezec a na příliš strmou skálu nevylezu. Leda až narazím na místo, kde bude jakž takž schůdný svah, po němž se dá vylézt co nejvýš. Ideální by bylo až nahoru, ale není to nutné, chci jen získat aspoň nějaký rozhled a až podle toho se rozhodnout. Když mi štěstí popřeje, uvidím vodní plochu – řeku, jezero, nebo aspoň potok.

Vodu potřebuji – a mnohem víc než sůl!

Jakou radost by měl král Já První!

Vyrazil jsem tedy opět s nutnou dávkou optimismu, i když už jsem cítil, že je ten optimismus trochu nucený. Ale ksakru, už bych měl konečně vyčerpat denní příděl smůly, cožpak ten smolný den neskončí? A začal jsem si pobrukovat jednu starší píseň skupiny Zelenáčů.

...to mám dnes hromskej den,

hromskej den...

...ještě takovej jeden

a je se mnou ámen...

*****

Asi hodinu jsem mašíroval podél téměř svislé skalní stěny. Už jsem začínal mít obavy, že je to rarita jako australská skála Uluru, podobná rozplácnutému bochníku chleba, která je oříškem i pro horolezce, nebo na druhé straně světa Devils tower neboli Ďáblova věž ve Spojených státech.

Na Ďáblovu věž ve Spojených státech seskočil kdysi jakýsi odvážlivec na padáku. Bylo to adrenalinové, ale šlo to. Údajně nahoře nafotil nesmírně originální fotky, ale pravé ouvej nastalo, když před ním stál úkol »jak dolů«.

Padákem to dolů nešlo. Stěny Ďáblovy věže jsou strmé, ale přece jen ne kolmé. I kdyby se hodně rozběhl a skočil co nejdál, dopadl by na strmé skalní boky dřív než by se mu otevřel padák. A nahoře nebylo místo na rozběh. Je tam sice plošina, ale pokrytá neuvěřitelně rozeklanými skalními sloupy – připomíná Panskou skálu v Čechách. Obojí je sopouch pradávné sopky, vyplněný ztuhlou lávou. Zbytek kužele sopky odnesla eroze a zůstala jen zkamenělá láva, zvětrávající na šestiboké hranoly.

Parašutista tenkrát s hrůzou pochopil marnost svého snažení a signalizoval svým přátelům dolů pod skálou o pomoc. Bylo to před Druhou světovou válkou, signalizoval jim pomocí praporků, ani helikoptéry ještě nebyly rozšířené, měl by asi smůlu. Naštěstí ho přátelé neopustili, sehnali horolezce a organizovali záchrannou výpravu. Ale i tak strávil nahoře pár nepříjemných dní. Dnes už to není žádný problém, máme mobily i helikoptéry, nad Ďáblovu věž se vypouštějí pro exkluzivní fotky drony a nikdo tam neskáče padákem. Jednou to snad stačilo.

Tahle skála však nebyla kolem dokola kolmá a po hodině začaly být její boky méně a méně strmé, až jsem usoudil, že by se snad po nich dalo šplhat. A navíc – asi deset metrů nad úpatím na svahu rostlo ježaté křovisko, samo se mi nabízelo. Mělo dlouhé, rovné větve, trochu připomínalo ježka nebo dikobraza. Dikobraz má bodliny křivé, ale tyhle větve byly krásně rovné. Pár bych si jich měl uříznout a zaostřit do podoby oštěpu, získal bych aspoň nějakou zbraň. Dlouho jsem se tedy nerozmýšlel a zahájil výstup nahoru do svahu.

Jo – a jak to zní vznešeně! »Zahájil jsem výstup«... jenže svah tvořilo kamení, které klouzalo pod nohama. Navíc jsem měl běžné polobotky, zcela nevhodné ke šplhání po skalách. Bodejť bych očekával situaci, kdy se musím dostat aspoň o pár metrů do strmého svahu! Nicméně jsem se vyšplhal až k onomu ježatému křovisku. Zachytil jsem se levou rukou nejnižší větve, vytáhl jsem pravou rukou kapesní nůž a chtěl jsem uříznout rovný prut, když se stalo něco nečekaného.

Ani ve snu by mě nenapadlo, že je něco takového možné!

Keř se pohnul a přetáhl mě svými pruty, jakoby mě natřel obrovským koštětem. Větev se mi vytrhla z ruky, ale beztak bych se leknutím pustil. Kutálel jsem se po svahu až dolů pod úpatí.

Sakra, co to bylo? Inteligentní keř? Nebo nějaký dikobraz, maskovaný za rostlinu? Zvíře by se ovšem bránilo, ale co když je to rostlina? Ačkoliv – některé masožravé rostliny dokáží polapit nečekaným pohybem i mouchu, není to úplně vyloučené.

Ale že to byl výprask! Na ten jen tak nezapomenu!

Bohužel, neskončilo to pouhým výpraskem, i když ty pruty snesly srovnání s pověstnou lískovkou. Když jsem se chtěl opět postavit, zjistil jsem, že to nepůjde. V levé noze mě bodala tupá bolest a když jsem si ji chtěl ohmatat, bolest z ní vystřelila, až jsem zasyčel. Zřejmě zlomenina. To mi ještě scházelo! Na tu se už nepostavím! A jako by Jobových zvěstí nebylo dost začala mi levou nohavicí prosakovat krev. Takže nejen zlomenina, ale ke všemu mnohem horší – otevřená.

Musím ihned zastavit krev, jinak vykrvácím! Nepochyboval jsem, že kapesníky na to nestačí. Svlékl jsem si tedy vleže bundu, kalhoty i košili, nožem jsem látku nakrojil a uřízl z košile pás. Pak jsem zkusil srovnat nohu, ale bolelo to tak krutě, že jsem to nakonec vzdal. Jen jsem nohu ovázal tam, kde mi z ní tekla krev. Naštěstí to vypadalo, že ta rána nesouvisí se zlomeninou. Prostě mi nějaký ostrý kámen při pádu prořízl kalhoty i s kůží pod nimi. Oddychl jsem si, otevřená zlomenina by byla podstatně horší.

Krev jsem zastavil, ale náladu mi to nepřidalo. Vybavil se mi před očima příběh ruského letce Maresjeva, který se navzdory zraněným nohám plazil tři týdny ke svým, než ho zachránili. Obě nohy mu sice uřízli, ale skvělý sovětský člověk se navzdory tomu vrátil do pilotní kabiny a do konce války stačil i beznohý sestřelit několik německých letadel. Celkem jich díky němu Luftwaffe ztratila jedenáct. Čtyři do havarie a sedm po návratu.

Ve škole jsem tu knihu četl. Učitelé »dobrovolně povinně« vynášeli do nebes »opravdového sovětského člověka« Maresjeva a přitom z druhé strany zatajili příběh jiného beznohého stíhače, Angličana Douglase Badera. Byl na počet sestřelených letadel dvojnásob úspěšný, jenže to nebyl »opravdový sovětský člověk«, takže o něm učitelé v českých školách ani nekvikli.

Ačkoliv – jak kdo. Měl jsem štěstí na učitele, kteří nebyli jednostranní a o Baderovi nám vyprávěli. Pochopitelně to nebyla ruštinářka, ale fyzikář. Bader byl zajímavější než Maresjev. Už jako beznohého ho sestřelili nad Francií, ke vší smůle se mu v kabině zaklínily protézy, takže vyskočil bez nich. Pochopitelně daleko neutekl, ale Němci ho uznali za hrdinu a povolili, aby mu organizace Červený kříž do zajateckého tábora dodala protézy.

A co Bader? Jakmile měl protézy, organizoval hromadný útěk ze zajateckého tábora. Jenže to nebyl »opravdový sovětský člověk«. V Čechách se pak stal Maresjev objektem až nechutných vtipů – jedno ani druhé není správné, ale spravedlnost u nás už dlouho nevládne...

Jenže zlomená noha v pustině je vždy důvod k obavám. Ani na Zemi to nemusí dopadnout dobře, natož ve vesmíru! Kdyby mi za těchto okolností bylo do smíchu, byl by to neklamný příznak šílenství. Co budu dělat? Zůstat ležet, zavřít oči a doufat, že už to nebude trvat dlouho? Ba ne! Musím se vzchopit, i když – co bych si namlouval – šance na přežití poskočily směrem k nule. Vlastně mě mohli zachránit jen vládci mezihvězdného tunelu. Jenže tady mě zcela jistě hledat nebudou. Takže můj poslední úkol v tomto světě, který má smysl, je vrátit se k portálu. Je to přece pouhých pět kilometrů! I když na těch pěti kilometrech mám jedinečnou příležitost vžít se do kůže ruského pilota Maresjeva.

Mám tedy skvělou možnost posoudit, zda to bylo či nebylo hrdinství. Pokud to ovšem přežiji. Což – proč si to nepřiznat – vůbec není jisté.

Naděje umírá poslední...

*****

Musím potvrdit, že Maresjev byl hrdina.

A to jsem se plazil s jednou zlomenou nohou sotva dva kilometry, kdežto Maresjev údajně desetkrát víc!

Okořeněné to měl i tím, že narazil na vyvražděný ruský lazaret, kde si ze zad mrtvé ošetřovatelky vytrhl německý bajonet, aby měl aspoň nějakou zbraň. Bajonet pak použil k ulovení ježka, kterého čirou náhodou našel v zasněženém listí a snědl za syrova. Po pravdě řečeno, najít tady ježka, asi bych ho taky skolil nožem, i když můj žabikuch není příliš vražedná zbraň. Zato jsem ho nemusel tahat ze zad mrtvé ošetřovatelky.

K portálu jsem dorazil jako pápěrka. Vyčerpaný, hladový, žíznivý a navíc zraněný. To už nebylo zralé na panikaření, to bylo zralé na rezignaci. Dovlekl jsem se k portálu, stranou ležícím půl milionem českých ve zlatě jsem opět marně zabušil na kamennou bránu a když se ani teď neotevřela, složil jsem se bez jakéhokoliv elánu a vlastně i bez naděje. Uvědomil jsem si další jev, který mi vůbec nehrál. Kolik hodin se plácám ve zdejším hromském světě? Přitom je tu stále stejné světlo. Oblohu kryjí mraky, slunce není vidět, ale vždyť by měl být dávno soumrak!

Podíval jsem se na hodinky. Na Zemi v Čechách je půlnoc.

Rozhodl jsem se nebádat o tom a nechat to koňům, mají na to větší hlavy. Světlo v tomto světě může mít asi tak milion příčin a každá by to vysvětlovala. První – den tu trvá déle než na Zemi, takže do setmění je ještě ...ať nežeru, třeba přes padesát hodin času.

Tolik zajisté nevydržím. Navzdory beznadějnému postavení bych se měl snažit usnout. Jsem tady opravdu nepřehlédnutelný a až sem vládci tunelu přijdou, však oni mě vzbudí.

Problém byl, že přímo u skály byla půda ledová, to by bylo o nachlazení, léto – neléto. Musel jsem se uložit dál, nejlépe až na okraj řepovrbového lesa. I když jsem čekal, že po tak hromském dnu neusnu, opět jsem se zmýlil.

Usnul jsem jako na povel...

*****

Vzbudil jsem se pořád ještě za světla, ale hodinky mi řekly, že jsem spal dvanáct hodin. Ne, nebylo to čtyřiadvacet hodin, jak jsem si pro jistotu ihned zkontroloval na mobilu.

Světlo bylo pořád stejné. Vzpomněl jsem si na své vlastní včerejší úvahy o milionu možných příčin. Třeba – jsme poblíž pólu a je léto, takže tu jsou polární »bílé noci«. Druhá možnost: odlišný sklon zemské osy, takže je tu půl roku den a půl roku noc. Třetí – tento svět se nachází ve hvězdné soustavě dvojhvězdy, které jsou vůči němu právě na opačné straně, takže jedna přebírá roli slunce od druhé a spravedlivě se v ní střídají. Anebo čtvrtá, nacházíme se v centru galaxie, kde je hvězd tolik, že je obloha trvale přesvícená a tmavá noc zde prostě neexistuje. Možností by bylo víc, bohužel obloha je pořád pokrytá mraky a pravdu se asi jen tak nedozvím. I když se přiznám, kosmologické problémy bych řešil až na bůhvíjakém místě, mám přednější starosti. Třeba kde seženu vodu a později i něco k jídlu.

Jenže další problém jsem objevil dřív a rovnou na prvním místě co do důležitosti. Uvědomil jsem si, že mě něco nepříjemně píchá nad loktem. Jakž takž jsem se postavil a vyhrnul si rukáv, abych se podíval, co tam mám.

A přiznám se, vyděsilo mě to. Za svého držkopádu ze skály jsem si nejvíc poranil levou nohu. Zlomenina byla samozřejmě nejtěžší a z dalšího pochodu mě vyřadila, ale proražená kůže od špičatého kamene byla nebezpečnější, musel jsem ji zavázat, abych nevykrvácel. Kromě dvou větších zranění jsem měl po těle na mnoha místech menší oděrky. Nestály za obvazování, ostatně by na ně ani košile nestačila. Počítal jsem s tím, že zaschnou i bez ošetření a na Zemi by se to jistě stalo.

Jenže tady jsem nebyl na Zemi. Tady všechny rány začnou zřejmě rychle hnisat a navíc jsem si díky bodavé bolesti všiml, že se mi v ráně něco hýbe. Poměrně rychle jsem zjistil, že se mi tam hemží hnusní bílí červi. Fuj, až se mi z nich udělalo nevolno! Ale nechat jsem je tam nemohl, aby mě nakonec nesežrali zevnitř. Co mám s nimi udělat? Vyškrabat je nožem? Tím bych ránu ještě zvětšil a kdoví, jestli by to nebylo horší.

V rychlosti jsem přemýšlel, co ještě použít. V takové nouzi ale člověk obvykle uvažuje rychle.

Vytáhl jsem z peněženky plastikovou kartičku. Měl jsem jich víc, kterou bych mohl nejspíš postrádat? Věrnostní kartičku ze supermarketu? Tu klidně obětuji, i kdybych se vrátil, bude mi to vadit nejméně.

Opřel jsem kartičku o skálu a podle průkazu zdravotního pojištěnce jsem nožem několikrát narýsoval rovnou čáru, až se materiál dost zeslabil. Pak jsem prsty z kartičky opatrně odlomil dlouhou hranatou tyčinku. Ve světě, kde se na zemi neválí žádný klacík a kde je i vlnící se tráva bez pevnějších lodyh, je takový nástroj nejlepší ze všech možností... zejména když jich víc není. Navzdory bolesti jsem si ty ošklivé červy tyčinkou z rány vylovil. Pálilo a bodalo to čertovsky, ale nezbylo mi než zatnout zuby.

Trp, kozáče, budeš atamanem! Kozáci byli setsakra frajeři! Ale i Čecháček, když mu teče do bot, ledacos snese!

Jenže jen jsem se trochu uklidnil, ozvala se stejná bolest na několika dalších místech. Ksakru, mám toho snad na sobě víc? A opravdu – při bližším ohledání jsem na sobě objevil tři další nezaschlé rány. I na Zemi žijí mouchy, které nakladou vajíčka do ran a červi pak zvíře trápí, slabší jedince – třeba žáby – dokonce vyžerou tak, že z nich nechají jen kostřičky. Lidé v těch krajích si dávají na mouchy pozor, ale díky nástrojům a spolupráci to není velké nebezpečí. Nesmí se to ale zanedbat. Četl jsem, že nejhůř je, když to člověka potká v pustině na takovém místě těla, kde si to sám ošetřit nemůže.

Jo, když o tom člověk čte, to se mu to posuzuje! Když ale člověka žerou na zádech skuteční červi, je to k vzteku. Všude kde jsem ty malé bílé potvory objevil jsem je bez ohledu na bodavou bolest z ran vyšťoural a na skále rozdrtil, jenže na jedno místo na zádech pod lopatkou jsem si nedosáhl.

Do pěruna! Klel bych jako zjednaný.

Při mém zuboženém stavu se už víc dělat nedalo. Jestli za mnou nepřijde záchrana, zahynu krutou žízní. Ještě hnusnější by bylo, aby mě zaživa sežrali červi.

Bohužel, zdálo se to až moc reálné.

Kdysi jsem viděl film, už si ani nepamatuji děj. Jen jeden moment mi utkvěl v paměti. Vězeň je zavřený ve vězení plném krys. Jakmile si lehne, začnou ho zaživa okusovat. Spát ve stoje jako kůň nás nikdo nenaučil a kdo vydrží stát třeba týden či víc? Dokud vězeň stojí, krysy si na něho netroufnou, ale mají času dost, zatímco vězňovi se čas krátí, až to nevydrží, lehne si, usne a krysy ho zaživa ve spánku sežerou. Pěkně hnusná smrt!

Zjistil jsem, že červi jsou v kamenité půdě. Asi cítí krev a jdou po ní. Když stojím na jedné noze, nechali by mě na pokoji, ale jakmile si lehnu, za chvíli mi lezou po těle a hledají nejbližší ranku. Ty mrchy jsou schopné se v ní rychle schovat. Vycucnou hnis a zaujmou jeho místo. A začnou se krmit živým masem, fuj, hnus! Vyškrabat, rozmačkat. Aspoň tam, kde to jde.

Co nastane dřív? Smrt žízní nebo zaživa sežráním červy? Ani jedno, ani druhé nevypadá skvěle.

*****

V době, kdy jsem procházel tunelem, mě poháněla čirá zvědavost. Ten klukovský »duch průzkumníka« je snad v každém z nás, bez ohledu na věk i pohlaví. Jenže se ukázalo, že svět za tunelem není vlídný jako náš. Lépe řečeno, je pro nás neznámý. A Neznámo budí často hrůzu. A někdy právem.

Mohl bych teď sloužit jako příklad fyzické trosky. Jak málo stačí, aby se člověk změnil v ruinu! Hodinky i mobil trvaly na tom, že jsem v neznámém cizím světě strávil pouhé dva dny. Na Zemi už jistě běží pátrací akce, jako vždy, když se ztratí člověk. Tady se o mě, nepočítám-li zdejší červy, nikdo nezajímá. Nikomu tady nechybím. A stačilo málo – jeden pitomý úraz. To, co je na Zemi prkotina.

Co teď? Se zlomenou nohou padá možnost hledání pomoci. Mohu dělat prakticky jen jedno – trpělivě čekat u portálu, jestli se přece jen neobjeví jeho vládci. Jsou moje poslední naděje. I když – možné je všechno. Proč by mi měli pomáhat? Kdo na Zemi objeví tajemství Mafie, dočká se při přistižení nanejvýš kulky. Záleží i na tom, zda jsou zdejší vládci lidumilové nebo bestie. Ale řekl bych, že mi v obou případech pomohou. Buď mě zachrání před nevyhnutelnou smrtí, anebo ji urychlí. V mé situaci se dá chápat jako pomoc oboje.

I když bych dal přednost tomu prvnímu...

*****

Říká se, že neustálé světlo lidem sice vadí, ale dá se na to zvyknout. Své o tom vědí obyvatelé žijící za polárním kruhem, v Rusku, v Kanadě i na Aljašce. Bílé noci jsou tu každé léto.

Dumání o příčině zdejšího nekončícího dne mě už přešlo. Nebylo to podstatné. Měl jsem jiný problém. Jak jsem se zmínil, Čertova vrata jsou nejstudenější objekt široko daleko. Mělo to ale jednu výhodu. V půdě zde nebyli červi. Když jsem to srovnal s nebezpečím zápalu plic z nachlazení, jevilo se mi to proti červům banální, i když se dá zemřít i na zápal plic.  Ustlal jsem si proto přímo u skalní stěny. Vzduch tu byl teplejší než půda, svlékl jsem proto bundu a lehl si na ni, aby mě izolovala od mrazivé půdy. Nic jiného mi ani nezbývalo. Člověk bez spánku vydrží jen krátce i kdyby mu šlo o krk.

Ve starověkém eposu zatoužil Gilgaméš po nesmrtelnosti a vyzval samu smrt na souboj. Smrt se ale vyprovokovat nedala.

„Zkus zápasit s mým mladším bratrem Spánkem,“ odkázala ho. „Když zvítězíš, rozdej si to se mnou.“

Gilgaméš však souboj se Spánkem hanebně prohrál a včas pochopil, že člověk je přece jen příliš slabý.

Bránil jsem se spánku poměrně dlouho, ale podlehl jsem mu a usnul jsem .

Nejsem Gilgaméš...

*****

Bublina

Probudil jsem se tentokrát chladem.

Čekal jsem to, z portálu zima přímo čiší. Na Zemi je léto, ale tady? Čerti vědí!

Postavil jsem se na zdravou nohu, opřel se zády o portál, rychle si oblékl bundu a rozvažoval jsem. Na jedné noze dlouho stát nevydržím, ale vertikální poloha člověku přece jen dodává lidskou hrdost. Proto také všichni tyrani vyžadují, aby před nimi poddaní klečeli a klaněli se jim, nejlépe až k zemi, jak je to ve staroruských pohádkách. Muslimové si v tom podřízeném klanění libují dodnes a považují to za jediné správné. Mají to složitější s orientací hlav k Mekce a když je modlení zastihne v kroužícím letadle, mají obzvlášť smůlu. Pitomci – ale patří jim to!

Abych se zabavil, vytáhl jsem mobil. Fungoval, baterie se nevybily, ale ukazatel signálu byl pořád na nule. Aby ne, signál sem nepronikne. Ledaže – napadlo mě, že by prošel otevřeným tunelem, pokud tunel – a zejména jeho blány – umožňují šíření radiových vln. Co kdybych ženě poslal SMS-zprávu? Až se tunel otevře, zpráva projde.

Naštěstí mě hned napadlo, že by to byla hloupost.

Dalo by se pochybovat i o průchodnosti radiových vln těmi blánami, potíž by byla jiná. Co udělá mobil, když se mu nepodaří zprávu odeslat? Zkusí to znovu a to tak dlouho, až mu nejbližší retranslačka potvrdí příjem. Nebo se nevybijí baterie. Jenže právě o to jde. Dokud mobil funguje, může aspoň fotit. Až se baterky vybijí, bude konec. Fotografie se uchovávají ve flash-paměti, ta je uchová i bez proudu. Ale neměl bych baterky zbytečně pokoušet.

Raději jsem zhasl obrazovku a uložil mobil do pouzdra. Kvůli bateriím jsem odvrhl i chuť zahrát si nějakou hru. Vždyť ani nevím, které hry v tom jsou!

Náhle jsem zpozorněl při spatření něčeho, co mě napružilo. Nad lesem řepovrb či vrbořep se vznášela velká barevná bublina jako z obřího bublifuku. Její povrch hrál duhovými barvami, jak se na bubliny sluší, jenže vnitřek byl mléčně bílý. Vzpomněl jsem si, kdy jsem to viděl naposledy. Otec nám dětem dělal pro zábavu bubliny naplněné cigaretovým kouřem. Byly těžší než obyčejné, klesaly rychle k zemi, při dopadu se rozprskly a osvobozený kouř vytvářel dojem výbuchu. Jako kluci jsme tomu říkali »bublinové bombardování«. Teď jedna taková bublina, ovšem přinejmenším dvoumetrová, plula nad lesem řepovrb a mířila přímo ke mně.

Neočekával jsem uvnitř cigaretový kouř. Mohlo to být opět cokoliv, v cizím světě se nesmím divit ničemu, ale jedno bylo přece jen nejpravděpodobnější.

Vládci bran!

*****

Začal jsem na jedné noze poskakovat, v rychlosti jsem si svlékl i bundu, abych měl čím mávat, zkrátka jsem se snažil na sebe upoutat pozornost.

Až jsem si vzpomněl na vtip, jak se cestující na palubě parníku ptají kapitána, proč ten chlap na břehu pustého ostrova skáče a mává rukama? Kapitán to nevěděl, ale ujistil pasažéry, že ten chlapík tak vyvádí pokaždé když plují kolem. Nenapadlo ho ale poslat pro něho člun. Chudák trosečník!

Tady se ale nezdálo, že mě nechají poskakovat bez odezvy. Bublina se snášela blíž a blíž. Byla pořád bílá jako plná mléka, ale nebylo to způsobené cigaretovým kouřem uvnitř. Ten přece jen vypadá jinak.

Konečně doplula až ke mně a dotkla se země. V té chvíli se bleskově stáhla dozadu a přede mnou stál chlap v červeném obleku, podobnému římským tógám.

»Co tu děláš, hlupáku?« oslovil mě.

Nebylo to česky, dokonce ani nemluvil, vyvstávalo mi to přímo v hlavě, ale rozuměl jsem mu. Zkusil jsem mu odpovědět, ale chlap v červeném na lidskou řeč nereagoval. Snažil jsem se mu tedy naznačit, že jsem přišel tunelem, ale bylo mu to zřejmé i beze mne. Chvíli si mě prohlížel, pak si vzdychl.

»Někdo zase nechal otevřený gehur... a zase nám sem vlezl nějaký gavalaguj... a můžu jim to říkat tisíckrát, je to marný... Jako kdyby jim rostl ze zadku strom, nebo co...«

Snažil jsem se mu aspoň naznačit, že bych se rád vrátil. Stačí, když mi otevře tunel. Zdálo se mi, že mi dokonce rozumí, ale k otevření hvězdné brány se neměl.

»No jo, chápu,« komentoval mou snahu. »Gavalag vlezl do pasti a rád by ven, co? Jenže to není snadné, jak si to gavalag představuje.«

„Proč?“ vyhrkl jsem aniž mi došlo, že česká slova budou asi to poslední, co ten člověk chápe.

»Proč?« opakoval po mně – i když to neřekl česky a nejspíš i mou otázku jen uhodl, byla poměrně logická. »Protože známe ukecanost gavalagujů a nestojíme o přemisťování gehurů jinam. Není to jen tak.«

Pochopil jsem, že můj příchod do zdejšího světa pochopil spíš jako nežádoucí vpád než jako nešťastnou náhodu, ale tak to přece nebylo! Napadla mě oblíbená větička kluka z jednoho dětského filmu – kdybysem to byl bejval věděl, tak bysem sem bejval nechodil. Věrně se na mou situaci hodila.

Snažil jsem se mu aspoň ukázat, že nejsem úplně v pořádku a potřebuji ošetření.

»Vidím,« prohlédl si štítivě ránu na mém loktu, jako když objevíte v kožichu sousedova psa blechy. »A ještě jsi sem přitáhl žarzu, to mám radost!«

»No jo, to chce ošetřit,« rozhodl po chvilce. Nebyl až tak velká bestie, aby mě nechal trpět. A přímo za ním se objevila bílá bublina s měňavým barevným povrchem.

»Nasedej!« poručil mi.

Splnil bych to, vědět jak. Nerozhodně jsem se na něho mrkl, aby mi to nějak objasnil.

»Neznáš brual?« obořil se na mě. »Nikdy jsi na Boxduroy nebyl? Jestli to neznáš, zavrť hlavou!«

A naznačil zavrtění hlavou, jako je naše „ne-ne“.

Zavrtěl jsem hlavou, že to neznám.

»Myslel jsem si to!« ulevil si. »Další hlupák! Tak poslyš! Brual létá, ale musíš být uvnitř, chápeš? Opři se ramenem do jeho barevné stěny a ona tě pustí dovnitř!«

Bylo to celkem jasné a snažil jsem se vyhovět mu, i když jsem musel poskakovat po jedné noze. Promáčkl jsem se dovnitř jako nedávno skrz ty divné blány v tunelu. Bublina byla uvnitř úplně prázdná, měla tvar koule, jen dole byla trochu zploštělá. Stěny se zvenčí barevně leskly, avšak zevnitř byly průhledné. Pro jistotu jsem poskakoval po jedné noze co nejblíž středu. Jenže pak se dovnitř za mnou vmáčkl ten chlap a odsunul mě dozadu, až jsem dosedl na to průhledné nic. Naštěstí mě ven nepustilo.

»Taky se sem chci vejít!« osopil se na mě, nebral ohled ani na mou zlomenou nohu.

Zachází se mnou jako s vetřelcem, napadlo mě. Nejsem tu doma. I když mám přání vrátit se co nejdřív.

Mlčel jsem a sledoval, jak se bublina s námi zvedla vzhůru. Otočila se a prudce vzlétla nad les řepovrb před skálou. Připadal jsem si jako v nějaké počítačové hře. V některých hrách můžete běhat i skákat z desátého patra aniž pocítíte účinky setrvačnosti. Ani tady jsem necítil, jak jsme se rozjížděli. Průhlednou stěnou jsem pozoroval úžasnou rychlost, ale přitom jsem pořád seděl a nic mnou necloumalo. Jako by se okolí kolem nás jen promítalo a my jsme stáli na místě.

Krajina pod námi vypadala divoce. Střídaly se lesy, louky, kopce a hory, ale nikde žádná známka civilizace. Nikde domy ani chajdy, nikde žádné cesty. Konečně se před námi objevilo něco, co do divoké přírody očividně nepatřilo. Byl to shluk bublin, jako když dáte mýdlový roztok do hrnku a brčkem do toho usilovně foukáte, až se to podobá pohádce »Hrnečku vař«. Ležela tam halda dvoumetrových bílých bublin. Chlap přede mnou se ke mně ohlédl, ukázal na tu bílou bublinovou kupu a řekl jediné slovo.

»Pergivijo!«

*****

Přistáli jsme přímo do jedné z mnoha bublin. Naše bublina se prostě vmáčkla dovnitř, vzápětí zmizela a stáli jsme v jiné bublině. Mě to postavilo na nohy – přesněji jen na tu jakž takž zdravou. Uvítal nás jiný chlap, také měl na sobě tógu, jenže střídavě hnědou a okrově žlutou.

»Co to máš?« obrátil se na toho co mě přivezl. Jen jsem hádal, kdo mluví, ani jeden neotevřel ústa, ale ani to nebyla řeč, prostě se mi to jen ozývalo v hlavě.

»Nějaký gavalag, sebral jsem ho u gehuru, nejspíš sem zabloudil. Cherypikii nezná, ale to ti snad vadit nebude. Kolikrát vám mám pořád opakovat, ať gehury pořádně za sebou zavíráte? Přivezl jsem ho, dělej s ním co chceš,« řekl můj zachránce.

»No jo, já vím...« očividně si vzdychl zdejší chlap. »Nech mi ho tady!«

Můj zachránce se vzápětí obalil měňavou blánou a zmizel i s ní skrz průhlednou stěnu bubliny. Ten zdejší se obrátil ke mně.

„Mám tě tedy na starosti,“ řekl stejným způsobem.

Mlčel jsem.

»Zvědavost se nevyplácí!“ ujistil mě, když ztratil naději, že mu odpovím. „Proč jsi lezl do té díry? Počkat – prý neumíš naši cherypikii, tou musíme začít. Vezmi si tohle, nekousej to a klidně to spolkni!«

Podal mi kuličku podobnou brčálově zelené borůvce. Tu bych měl spolknout? Vypadala ale nezralá a váhal jsem.

»Nemudruj nad tím a spolkni to!« poručil mi méně vlídně.

Jed to nebude, uvažoval jsem, kdyby se mě chtěli zbavit, nechali by mě červům u té skály.

A odhodlaně jsem kuličku spolkl.

»Tak vidíš – nebolelo to!« řekl spokojeně. »Teď si chvíli počkáme. Máš nějaké přání? Zkusím hádat. Potřebuješ vodu? Tu ti dám hned. Jídlo... to už nejde tak rychle, ale chvilku to jistě vydržíš. Co ještě?«

Naznačil jsem mu, že musím stát na jedné noze, neboť mám druhou zraněnou. Navíc jsem si vyhrnul rukáv a ukázal mu zhnisané rány, odkud jsem včera lovil zdejší žravé červy.

»Kde jsi přišel ke zranění?« pochopil, ale byla to řečnická otázka, odpověď asi neočekával. Snažil jsem se obrátit jeho pozornost k ráně na zádech, třeba by mi pomohl od těch červů.chopil to a s účastí si ji prohlédl. Muselo se to v ní přímo hemžit červy, jen si povzdychl.

»Kdepak jsi vzal žarzu?« zeptal se, ačkoliv nemohl čekat odpověď. »Ve vašem světě je máte taky?«

Zavrtěl jsem nesouhlasně hlavou.

»Ta havěť je snad rozlezlá všude,« utěšoval mě.

»Poslyš, vy neznáte ovrósje?« hádal. »Nač se ptám, když se ti nic nehojí! Měl by ti všechny rány ošetřit.«

Podal mi další kuličku, tentokrát spíš fazolku. Byla čistě bílá a působila spíš jako nějaký lék, nepotřeboval jsem dlouhého přemlouvání, abych to spolkl.

»Tak co dál?« ptal se spíš sám sebe. »Bez ovrósje tě bude vypalování žarzu bolet, ale bolesti neutečeš ani když ti je tam nechám. Vypálit je bude lepší. Jistě mi rozumíš, cherypikii vnímá i většina zvířat. Pochop, chci ti pomoci, i když to bude bolet.«

Pochopil jsem a nastavil mu záda. Zdálo se, že mi do rány nalil čistý líh, pálilo to opravdu jako čert, ale pálení zvolna sláblo a úplně zmizelo bodání od červů.

»Teď se víc dělat nedá, počkáme,« oznámil mi a podal mi dvě věci. Jedna se nápadně podobala štangli salámu a druhá prezervativu plnému vody.

»Tohle se kouše, zuby máš,« ukázal mi na štangli salámu. »To druhé je natlakovaný vak s vodou, uzávěr má na konci, stačí stisknout zuby a pít. A sedni si, ať nestojíš na jedné noze!«

Udiveně jsem se rozhlédl, na co si mám v prázdné bublině sednout, ale za mnou bylo něco průhledného, co jsem rozeznal po hmatu jako neviditelné měkké křeslo. Přesně to jsem potřeboval! Posadil jsem se opatrně, bylo poddajné, nicméně mě uneslo. Pak jsem chvilku zápasil s uzávěrem vody, ale přišel jsem na to a pořádně jsem se napil. To mi vážně nejvíc chybělo. A nepohrdl jsem ani salámem. Chutnal jako opepřený rohlík, ale jíst se dal.

Mimozemšťan se proti mně také posadil. Prohlížel si mě, já jeho taky. Přitom jsem pomalu jedl a občas jsem se napil.

»No, podle mého odhadu můžeš začít počítat,« porušil ticho mimozemšťan. Vlastně neporušil, jeho řeč mi vyvstávala v hlavě, i když v bublině bylo dál ticho, že bych slyšel špendlík upadnout.

»Ukaž mi ruku!« natáhl ke mně svoji.

Vyhověl jsem mu a chvíli jsme seděli s nataženýma rukama proti sobě. Přitom jsem si všiml, že má na ruce jen čtyři prsty. Palec měl jako lidé proti ostatním prstům, jenže ty měl jen tři. Nebylo to úrazem, žádný prst mu nechyběl, měl jich prostě míň.

»Odpočítej mi prsty na své ruce!« požadoval.

Začal jsem tedy počítat: „Jeden, dva, tři...“

»Ne nahlas!« zarazil mě. »Pro sebe!«

Začal jsem znovu: „Jeden, dva, tři, čtyři, pět...“

Při prsteníčku mi v hlavě luplo a najednou jsem se slyšel nahlas. Neotevřel jsem ústa, prostě mi to vyšlo rovnou z hlavy.

»No vida, telepatii už ovládáš, můžeme si tedy popovídat,« pochvaloval si mimozemšťan. »Můžeš mi říkat Blizgůt, sižul Blizgůt. Máte snad také nějaká jména?«

»Tak tohle je telepatie?« pomyslel jsem si a opět mi to šlo z hlavy jako kdybych to vyslovil.

»Ovšem,« souhlasil Blizgůt a stáhl čtyřprstou ruku zpět. »Cherypikie se v pořádku usadilo a jistě sám vnímáš, jak pracuje. Chce to ještě trochu cviku, ale vsjaruvó ti jde a abchré se naučíš taky. Bez telepatie bys byl u nás ztracený.«

Takže umím telepatii? Jak to dokázal, nevím, nikdy jsem nic takového neovládal, ale teď mi to najednou jde, došlo mi

»Umíš telepatii, můžeme si popovídat,« řekl mimozemšťan. »Opakuji, jmenuji se sižul Blizgůt. Máte snad také jména?«

Představil jsem se mu.

»Jak ses vlastně do Boxduroy dostal? Boxduroy je náš svět, jestli to ještě nevíš. Co si z toho pamatuješ? Nic mi nezatajuj, je to důležité pro nás oba.«

Vypověděl jsem mu tedy, jak jsem se šel projít do lesa, abych si osvěžil dětské vzpomínky, přitom jsem si zopakoval dětskou říkanku u kamenných vrat, jenže ta vrata mi nekladla odpor jako jindy, takže jsem se propadl do tunelu... a zajímalo mě, kam to vede...

»Takže zvědavost?« upřesňoval si Blizgůt.

»Tak nějak,« souhlasil jsem.

»To máš tedy smůlu,« politoval mě. »Zvědavost je ovšem omluvitelná, ale když už ses k nám dostal, nemůžeme tě jen tak vrátit zpátky. Ne že by to nešlo, otevřít gehur je maličkost, ale je to proti našim pravidlům. Nesmíš se divit, pravidla jsme vytvořili po špatných zkušenostech.«

Přikývl jsem, že to chápu.

»Poslyš, protesty neuznávám,« řekl Blizgůt rázně. »Naše prastará, ověřená pravidla nezměníš.«

»Vždyť neprotestuji,« namítl jsem.

Tím se ukázalo, že přikývnutí znamená »Ne« a zavrtění hlavou do stran »Ano«. Obráceně než u nás na Zemi. I když – někde to i na Zemi mají naopak, tuším v Bulharsku, nebo tak... ti by to tady měli lehčí. Musím si na to dávat pozor.

»Počkej!« vzpomněl si Blizgůt. »Předtím jsem se tě ptal, jestli máte ve vašem světě červy žarzu. Naznačil jsi mi »ano«, jenže jsi to myslel opačně, viď?«

Potvrdil jsem mu, že u nás v Čechách ty hnusné červy žarzu neznáme, ale že mě napadli poblíž zdejšího lesíka.

»O bahro!« zamrzel se. »To znamená, že jsou zase rozlezlí někde poblíž gehuru. Musíme je vyhubit, je to obtížná havěť.«

Souhlasil jsem, je to odporná havěť. Proti červům nemám nic, pokud se živí mršinami, jako v Čechách. Ale červi, co žerou lidi zevnitř, to je prostě pakáž.

»Musím zajistit, aby někdo bezpečně zavřel gehur, tam co tě našli. A aby vyhubil červy žazru.« Blizgůt se krátce zasnil a po chvilce dodal. »Vorga už tam letí.«

Zřejmě to zajišťoval telepaticky s někým jiným. Co nebo kdo je to Vorga? Zajímavé bylo, jak mi telepatie překládala slova do češtiny – vlastně ne, bylo to jinak. Pojmy známé i v češtině mi v hlavě vyvstávaly tak srozumitelně, jako bych je slyšel – pardon, vnímal – česky. Pojmy v češtině neznámé mi bohužel vyvstávaly v původní nepřeložené podobě. Odhadoval jsem, že »Vorga« je jméno. Mohla by to být i funkce, ale osobu častěji určuje jméno. Když na Zemi uslyšíte »Major to zařídí«, může to být jméno, ale v Čechách to bude policejní nebo vojenská hodnost. »Náměstek to zařídí« může znamenat buď jméno nebo funkci, náměstků jako funkcí je ale rozhodně víc než Náměstků jako příjmení.

»Podíváme se, čím se váš druh živí,« pokračoval Blizgůt, jako kdyby postupoval podle nějakého pevného plánu. Řeč, dotaz na způsob příchodu, uzavření tunelu, aby sem nemohli další. A teď je na řadě jídlo.

Potvrdil jsem mu, že se jako všežravci živíme rostlinnou i živočišnou potravou.

»To víme,« ujistil mě. »Základní výzkumy vašeho druhu skončily už dávno. Proto víme i o vašich potravních skupinách. Máte jich víc. Některé jedí maso zvířat, jiné maso odmítají ze zásady, další se vyhýbají jen určitým druhům. Uznávám to, ale a nechci tě nutit do něčeho, co bys u vás rozhodně nejedl.«

»To je pravda,« připustil jsem. »I u nás jsou různé skupiny. Vegetariáni nejedí maso, muslimové nejedí jen vepřové.«

»Co nejíš ty?« obrátil se na mě.

Málem jsem mu odpověděl, že jím úplně všechno, ale včas jsem se zarazil. Vždyť jím jen to, co se jí u nás v Čechách! Jíme i maso a vepřové je dokonce naše oblíbené, ale spoustu pokrmů nejíme. O pečení a pojídání veverek vím od Boženy Němcové, kde se i babička hladových Kudrnů štítila. Hady v Čechách jedli jen za Třicetileté války a v některých pohádkách, ovšem král ze Zlatovlásky vydával očarovaného hada za rybu. Proč ne, úhoř je ryba, ale vypadá jako had. Z hlodavců neodmítnu zajíce, králíky, ale nejím nejčastější hlodavce – myši a potkany. Rovněž nás naši multikulti pitomci marně přesvědčují, jaké skvělé, zdravé a chutné obohacení jídelníčku jsou červi a hmyz! Při pohledu na olepenou mucholapku – ne, děkuji.

To jsou ostatně dvě nejdůležitější arabská slova pro turisty v arabských zemích. »La, šukrán«, česky »Ne, děkuji«. Musíte se včas naučit říkat NE, jinak vám ochotně prodají i váš vlastní stín. Anebo vaše vlastní boty, když si je dost nehlídáte. Takže všechno nejím, jenže jak to říci? Zkusil jsem o tom přemýšlet – telepatie to snad zmákne.

»Nejíme hmyz...« uvažoval jsem. Telepatie neprotestovala a zdá se, že to Blizgůt pochopil. Hmyz tu zřejmě je, už podle červů, proto telepatie pojem správně přetlumočila. Nejsem si jistý, zda zdejší telepatie zná zástupce pozemské fauny. Jestlipak tu mají i netopýry nebo ježky?

»Moment...« přerušil Blizgůt mé úvahy. »To může být ono... jo, zkusím to... Poslyš, radil jsem se právě s naším znalcem Benuru. Tvrdí, že váš druh jí skoro všechno, hlavně když není poznat, z čeho jídlo pochází. Souhlasíš?«

Přikývl jsem. Vlastně – zavrtěl jsem hlavou, že ano a že souhlasím. Nakonec – ten první salám nepatřil mezi eklhaft jídla. Filtrovaná pasta z pavouků může chutnat, pokud v ní nepoznáte pavoučí nohy. Co oči nevidí, to srdce nebolí, praví naše české přísloví. Zatím jsem si nemohl stěžovat.

Poskytli mi vodu i jídlo, asi mě nechtějí likvidovat jakožto vetřelce. Navíc mě zbavili červů, kteří se sem asi dostávají z barbarských zemí. Jen mě nechtějí pustit zpátky. Jestli se o mě budou starat, vydržím to tu.

A ještě jedno musím přiznat. Nohu mi spravili tak rychle, jak jsem ani nečekal. A přitom mi s ní nic nedělali, ničeho jsem si nevšiml. Prostě mě večer můj hostitel Blizgůt požádal, abych se zkusil na zlomenou nohu postavit – a šlo to. Ráno už jsem málem nevěděl, kterou jsem měl zlomenou. Rychle mi zmizely i všechny rány a oděrky. Na místě nejhlubší rány jsem měl druhý den jen červenou jizvu, ale ráno třetího dne zmizela i ta.

Jak se říká u nás – kdo umí, umí.

Takže – uvidím.

*****

Zajatec

Přestěhovali mě do menší osady. Vypadá jako město, kde se mnou začínali, jen je tu pochopitelně méně bublin, prakticky jen tři menší shluky. V jednom z nich jsem dostal vlastní bublinu.

Cítím se jako zajatec, což je pravda. Návrat mi nepovolili a jen tak se domů nevrátím, ale nedrží mě jako zajatce na Zemi. Není tady střežený zajatecký tábor, žádné ploty, strážní věže, ostnatý drát. Prostě jsem obyvatel zdejší vesnice. Mám volnost pohybu, jen vrátit se na Zem nemohu. Tunely zvané gehur si sám neotevřu a ti, kdo je mají na starosti, mě na Zem nepustí. Jinak si tu ale na výrazné omezování osobní svobody stěžovat nemohu. Mohu si v rámci světa Boxduroy cestovat jak mě napadne, ovšem s výjimkou gehurů na jiné světy.

Základní možnost je pěšky – má jen jednu menší vadu, tady totiž nejsou žádné cesty. Silnice ani železnice, ale ani vodní cesty na řekách i na moři. Tady se prostě po zemi nic nepřepravuje a jen málo vzduchem.

Druhou možností je letecká doprava. Stačí mít základní znalost, jak se létající bublina brual vyvolává a jak se řídí – a jste králem vzduchu. Dá se vyvolat i uvnitř obytných bublin fepriti, jedna bublina klidně projde skrz druhou. Aby ne, oboje jsou jen jakási silová pole. Řídí se telepaticky myšlenkami, stačí si jako maličké šipky představit vektory směru a rychlosti. Tak se mi zobrazil v hlavě odborný výklad sižula Blizgůta, který se mě ujal v roli mého průvodce zdejším světem. Zůstal přitom ve městě, ale pro telepatii to není překážka, mluvili jsme spolu jako mobilem. To už jsem zvládl i abchré telepatii, která má větší dosah, ale dá se použít jen s někým, koho telepatický hlas si umím představit. Pak je jedno, zda sedí přímo proti mně, nebo kilometry daleko.

Sižul Blizgůt se mnou doletěl v brualu do vesnice, předal mi bublinu fepriti a naučil mě s ní zacházet.

Bubliny fepriti jsou zdejší obydlí. Univerzálnější jsem ještě nespatřil. Ze Země jsme zvyklí na domy od dřevěných roubených chalup po betonové mrakodrapy, kde je plno místností. Když v inzerátech na Zemi čteme 3+1, znamená to třípokojový byt s kuchyní. Zdejší bubliny fepriti by v našem značení odpovídaly garsonce 1+0. Počet a rozloha pokojů je na Zemi znak lepších bytů. Šlechtici měli rozsáhlé zámky se stovkami komnat, i když pobývali jen v několika. Ostudou přitom bylo, že ani velké zámky nemívaly často žádnou koupelnu.

Jenže fepriti jsou neuvěřitelně univerzální.

Napustíte do nich vodu – a máte nejen koupelnu, ale menší bazén s vlastnostmi sprchy i vířivky. Vypustíte vodu, vyměníte vlhký vzduch a dáte si dovnitř běžné ploché lůžko, nebo závěsnou síť – v hlavě se mi pojmenovala jako hamaka, asi se to vyskytuje i někde na Zemi. A z fepriti je ložnice. Zrušíte hamaku, přejete si houpací křeslo – a máte obývací pokoj.

Pravda, nejsou tu skříně. Ale proč taky?

Ve světě Boxduroy nic neschovávají, neskladují a nekeťasí. Nepotřebujete skříně, komory, špajzy, ledničky na úschovu jídla, hrnce, kastroly, mikrovlnky, sporáky a všechen ten arzenál, co má u nás kdejaký kuchař i kuchařka. Nepotřebujete hrnky, talíře a příbory. Zdejší stolování se obejde bez stolů, židlí i ubrusů.

Prakticky všechno jídlo se tu konzumuje podobně jako mě Blizgůt hostil zpočátku. Voda i jiné nápoje jsou v podlouhlých baloncích podobajících se naplněným prezervativům – když si to v hlavě přeberu nestranně, kdyby byly naše PET-láhve užší, byly by skoro totéž. Uzávěry otevírají skousnutím, voda je tam pod tlakem a sama teče do úst. Tužší jídla se plní do štanglí jako salámy, až na to, že je jedlý i obal.

Přiznám se, úplně jsem hýkal nadšením, když jsem si v této úpravě poprvé dal vepřo-knedlo-zelo s pivem. Dostal jsem žlutou štangli s pivem, druhou pruhovanou, kde se pravidelně střídaly pásy světlého knedlíku, bílého zelí a hnědého masa. Senzačně to chutnalo, pije se to dobře, každému to doporučím. I když se tady některá pozemská jídla dostanou i ve verzi pro talíře a misky.

Když mi Blizgůt vysvětloval zacházení s bublinou fepriti, přišla řeč i na místnůstku, kam i císařpán chodí pěšky a sám. Fepriti je ale univerzální. Na požádání se objeví záchod podobný venkovským záchodům, tedy jen sedačka s velkým vyříznutým otvorem, jenže měkčí. Účel však plní stejný. Záchod je průhledný jen zevnitř, zvenčí je bublina neprůhledná, takže tu má člověk své soukromí. I na Zemi jsou jednosměrně průhledná zrcadla, jde jen o zvyk. Záchod po použití zmizí, vzduch se vymění a bublina je opět univerzální. Záleží jen na přání, jak se změní.

Samozřejmě jsem se zeptal, proč je na Boxduroy pořád den. Vysvětlení je prosté. Kromě zdejšího slunce svítí na Boxduroy celá obloha. Jsme tedy nejspíš v centru galaxie a světla z okolních hvězd je víc než dost, takže neplatí slovní spojení »studené světlo hvězd«. Zdejší slunce je dál než naše a skoro není znát, ale kdyby bylo blíž, byl by tento svět asi příliš horký. Obloha je neustále oblačná a zajišťuje tepelnou regulaci – když je na povrchu příliš horko, oblaka zhoustnou, tím víc světla odrazí a teplo se srovná. Oblaka vlastně regulují teplo i na Zemi, jen se tady neznepokojují pitomostmi jako jsou naše »skleníkové plyny«.

Mají zkrátka víc rozumu.

Zdejší lidé jsou na nepřetržité světlo zvyklí, to jen my pozemšťané chceme spát potmě. Fepriti ale má příjemnou funkci »komgi«. Překládá se jako »zatemnění«, stěny bubliny se stanou neprůhledné a uvnitř je tma. Je to jistě užitečné i pro místní, ale já jsem to ocenil víc.

Zítra je den taky.

Dobrou noc!

*****

Při jednom hovoru jsem se pozastavil nad tím, že ve zdejší »vesnici« vidím samé chlapy a žádné ženy. Blizgůt se zarazil, ale pak mi to ochotně vysvětlil. A musím přiznat, byl to pro mě šok. Obyvatelé Boxduroy totiž nemají dvě pohlaví jako lidé na Zemi, ale tři. Zatím jsem se vždy setkával výhradně s třetím pohlavím, sižuly. Je jich početně nejvíc.

»Pro nás bylo nezvyklé vaše uspořádání,« přiznal mi sižul Blizgůt. »Podle našeho mínění je naše přirozenější. Ale možné je oboje, ani my, ani vy nejste ve vesmíru jediní. Hlavně že to jde!«

To se ví, hned jsem se pídil po podrobnostech. Ale bylo to dost neobvyklé.

Na Boxduroy znají tři pohlaví: muže, ženy a sižuly. První dvě se mi v telepatii jakž takž překládaly, ale pro třetí v češtině chyběl potřebný výraz. Vysvětlení ovšem potřebovala všechna.

Mužů – tedy samečků – je na Boxduroy nejméně. Mají velikost dvouletého dítěte, nízkou inteligenci a jedinou životní náplň – navštěvovat ženy. Jinak se k ničemu nehodí. O svazcích podobných naší rodině se u nich nedá mluvit, žijí si jednodušeji, buď jsou u žen, nebo na cestě mezi nimi.

Žen je víc než samečků a na každého samečka připadají tři až čtyři. Jsou vyšší, hřmotnější, mají výšku tři metry a zabývají se výhradně snášením vajec. Denně jich snášejí slušnou hromádku a většinu času proto leží. Podle našich měřítek jsou i nemožně tlusté. Samečkům to – při jejich snížené inteligenci – nevadí.

Ano, obyvatelé Boxduroy jsou vejcorodí a mláďata mají podobná housenkám s malými nožičkami. Mláďata se prakticky neustále krmí, rychle rostou a když dorostou velikosti dospělce, obalí se slizem, vylučovaným celým povrchem těla, sliz ztvrdne – takže se klasicky zakuklí. Z kukel, rovněž tří odlišných velikostí, se vylámou jako dospělci. Část sižulů se celý život stará o vejce, červíky a kukly, část se věnuje vyučování dospělců, ale naprostá většina sižulů je nezávislá. V dávné historii sižulové obstarávali pro všechny potravu, po první vědecké revoluci se jim podařilo přenést výrobu potravin na menší část a ostatní se mohli věnovat vědě. Druhá vědecká revoluce převedla výrobu potravin na stroje a vědou se zabývají všichni nezávislí sižulové. Na rozdíl od nás mláďata – červíci – neznají školy, neboť v kukle vše zapomenou. Učí se jen dospělí sižulové a to hned po »vykuklení«.

Do jisté míry to vysvětluje převahu Boxduroyské vědy nad pozemskou. Druhá příčina je, že na Boxduroy se nikdy nevedly války a rozvoj se ubíral výhradně mírovou cestou. Neztráceli čas svých géniů na to, aby se ničili. Vezměte si náš seznam laureátů Nobelovy ceny za fyziku – většina vyvíjela atomové zbraně. I to o něčem hovoří!

Napadlo mě, že svět Boxduroy je vlastně obrovský úl. Ženy jsou královnami, muži trubci a nejvíc je tu sižulů, jakési obdoby včelích dělnic. Také oni se nejprve – obrazně řečeno – »starali o med«, ale po dvou vědeckých revolucích všichni přešli na vědu.

A teď už je teprve nedoženeme!

*****

Sižul Blizgůt měl nade mnou trvalý patronát, byl to tedy můj učitel. Na Boxduroy je to běžné. Každý čerstvě »vykuklený« sižul dostane vlastního učitele, aby ho seznámil s tím co potřebuje a poskytl mu i základní vzdělání. Pak žák přejde k odbornému učiteli, aby získal potřebné znalosti v oboru, který si zvolí.

Oborem Blizgůta byl výzkum Země. Několikrát už byl na Zemi, kde i dnes pobývá několik výzkumníků. Využívají podoby mezi sižuly a našimi muži a pohybují se mezi námi bez problémů. Lidé si jich nevšímají, nerozeznají je.

»Rozdíly ve tvaru rukou nevadí?« zeptal jsem se.

»Rukavice to spraví,« odvětil ledabyle. »Zuby si počítat nedáme a když musíme na záchod, chodíme zásadně do kabinek.«

Při nejbližším osobním setkání mi jedny rukavice ukazoval. Čekal jsem kožené nebo látkové, ale rukavice Boxduroyských průzkumníků mají blíž k tenkým lékařským gumovým rukavicím, liší se tělovou barvou a pak mechanismem, který falešný malíček skrčí a natahuje spolu s prsteníčkem. Hrát na klavír se s tím nedá, ale k maskování to stačí.

Co se týče zubů, mají jich sižulové jen dvacet čtyři. Chybí jim špičáky a zuby moudrosti, stoličky mají šest kořenů a jejich zuby mají i jiný tvar. Odhalil by to každý zubař, kdyby je někdy potřebovali a nechali si zkoumat zuby. Samozřejmě kolem sebe nerozdávají zářivé úsměvy, necení zuby a smějí se jen upjatě. Ale tím se od mnoha lidí neliší a nikomu to není nápadné.

A to se ví, nemohou navštěvovat pánské pisoáry. Tam by vyšlo najevo, co jim nejvíc chybí. Že nečůrají. Nemají čím – ani co. Na společnou kloaku jim stačí kabinky.

Spíš je zajímavé, že jsou nám natolik podobní, že se těch pár rozdílů dá snadno zamaskovat a průzkumníci se mezi lidmi pohybují bez obav z odhalení. Kolik jich v našem světě pobývá, to mi ale Blizgůt neřekl.

»Největší výhodou je, že o nich nikdo neví,« ujistil mě.

»Ani když jsem na Boxduroy?« zkusil jsem to.

»Nebudeš tu věčně,« ujistil mě. »Ale až se vrátíš, nesmíš nikoho prozradit. A to se ti podaří nejlépe tím, že nebudeš nic znát. Ani sižuly, ani jejich počty.«

Takže jsem se to nedozvěděl. Vím jen, že jich pár po našem světě chodí a studují naši barbarskou civilizaci.

Ale místo toho jsem se dozvěděl něco jiného.

Vrátím se na Zem!

*****

Studium

Sižul Blizgůt mě učil podle zdejších měřítek pouze základy. Naučil mě zacházet s nejčastějšími prostředky jejich civilizace. U nás by tomu odpovídalo něco mezi mateřskou školou a prvním stupněm základní školy.

Zajímavé bylo použití daraseva. Podobá se našim televizím nebo počítačům, až na to, že jeho obrazovka není hmotná. Prostě se před vámi rozprostře jako velký televizor, případně obrovský monitor počítače a ukazuje obrázky. Pěkně na dosah, můžete přitom být v houpacím křesle, pak se houpe s vámi. Nejvíc se od naší televize liší obsahem, více se podobá počítačům, kde si sami určujete, co chcete vidět a co vás zajímá.

Samostatnou kapitolou je liziklit. Tahle hračka se už začíná prosazovat i na Zemi, jen je tam zatím příliš humpolácká. Říkáme jim drony, létající strojky, nesoucí kameru, která přenáší obraz na dálku na obrazovku operátora, jak se říká jejich pilotům, co sedí u ovladače a řídí jak let, tak i záběry kamer. A jak jinak, lidé větší drony zneužívají k zabíjení lidí. To se u Boxduroyských liziklitů neděje, ty slouží výhradně mírovým účelům, jak bychom řekli na Zemi. Zajímavé je, že slovo »mír« neumí telepatie do pojmořeči přeložit, musel jsem to slovo Blizgůtovi opsat jako stav-kdy-není-zabíjení-lidí. Téměř stejně dlouhý opis, stav-kdy-se-lidé-zabíjejí řekneme rovněž jedním slovem – »válka«. Na Boxduroy ta slova neznají, jen opisy. A používají je jen průzkumníci.

Zeptal jsem se Blizgůta, jak se vlastně domlouval na Zemi. A proč se tak nedomluvil se mnou? Jak může mezi lidmi vypadat nenápadně, když nezná jejich řeč?

»Na to máme vademecum,« odvětil mi. Kupodivu mi to telepatie přeložila – i když vademecum není česky ale latinsky a může mít víc významů. Třeba »příručka«, »slovník«, ale třeba také »klíč k určování rostlin«.

Blizgůt mi vysvětlil, že zdejší vademecum je nepatrný červ, který vleze člověku do hlavy, napojí se na centrum řeči a slova z vnějšího jazyka překládá do telepatické náhrady a naopak.

»Fuj, to bych nesnesl!« otřásl jsem se při pomyšlení, že bych měl v hlavě nějakého červa. „To bych radši zůstal němý!“

»Máš v hlavě cherypikii, která ti zajišťuje telepatii. To je přece taky červ – a nevadí ti!« překvapil mě Blizgůt. »Sám jsem ti dával vajíčko a zdůraznil jsem, abys ho spolkl bez rozkousání!«

Tím mě ovšem parádně zaskočil.

»Takže telepatie je vlastně červík někde v mozku? A co když mi sežere mozek?« strachoval jsem se.

»To u našich supujgódů nehrozí,« ujistil mě. »Jsou to víc symbionti než čistí parazité. Napojují se obvykle na nějakou cévu a živí se naší krví, ale nerozmnožují se a jejich přínos je vždycky podstatně vyšší než škody.«

»Ale co tamti červi... ti žarzu...« namítl jsem. »Měl jsem nepříjemný dojem, že mě sežerou!«

»Jó, to jsou praví škůdci paraziti,« přitakal Blizgůt. »Však je hubíme, kde na ně přijdeme. Na Boxduroy už nežijí, jen občas sem projdou z barbarských světů.«

»Takže ti... cherypiki... neškodí?«

»Posuď to sám. Bez nich bys tu byl němý. Ničemu bys nerozuměl, nemohl by ses nikoho ani na nic zeptat. Nestojí to za nepatrnou kapku krve denně, které si ani nevšimneš, neboť se to odehraje mimo tvou vůli? A to máš v sobě i dalšího supujgóda – ovrósje, který žije ve tvém střevě, stále porovnává stav tvého organizmu s obrazem dědičnosti a když zjistí nějakou změnu, stará se, aby zmizela.«

»Cože?« zděsil jsem se. »Další červ?«

»Ano, máš v sobě už dva,« ujistil mě. »Dal jsem ti je, aby ti sloužili. Cherypiki zajišťuje telepatii, ovrósje se stará o tvé tělo. Díky ovrósje se ti hojí všechny rány, prakticky nestárneš a žádná nemoc ti nehrozí.«

»A vy máte ty... ovrósje... aby pomáhaly i lidem ze Země?«

»Ovrósje jsou univerzální,« ujistil mě. »Přizpůsobí se a pak slouží kterémukoliv hostiteli. Navíc rozeznají užitečné supujgódy od škodlivých parazitů. Ty hubí, ale naše nechávají.«

»Hubily by i ty žarzu?«

»Ty se naneštěstí naučily vydávat za užitečné supijgódy, takže proti nim ovrósje nezasahují,« vzdychl si Blizgůt. »Naštěstí jsou ojedinělou výjimkou. Ale tím víc je hubíme, aby se nešířili a nemodifikovali.«

»Takže rychlé hojení je dílo ovrósje?« přeptal jsem se pro jistotu. To opravdu nebylo marné! Kromě toho jsem si všiml, že mi z obličeje zmizela malá bradavice. Že by to bylo díky ovrósje?

»Sám si to můžeš srovnat!« vybídl mě. »Předtím se ti nic nehojilo, ale jakmile se ovrósje usadil, rány rychle zmizely.«

Měl pravdu. Takže zdejší červi jsou jen šikovní pomocníci. Spravili mi i zlomenou nohu. Nešlo by je rozšířit i na Zemi?

Uvidíme!

*****

Požádal jsem Blizgůta, aby mi ukázal vademecum. Ne toho červa, ale jak se projevuje.

»To funguje jen pro řeč,« vymlouval se, ale slíbil mi vyzkoušet to později. »Až se zase sejdeme!«

Dokud jsme spolu ...telepatili nebo telefonovali? na dálku, předvést mi to nemohl. Vademecum je jen pro hlasovou řeč.

Trochu odbočím. Při našem dalším setkání mě hezky nahlas vítal: „Sprechen sie deutsch? Das ist möglich...“

»To jste ale nebyl v Čechách,« přerušil jsem ho. »Tuhle řeč neznám.«

»Tak přece mluví lidé nedaleko místa, odkud jsi k nám přišel,« namítl už opět telepaticky.

»Je to možná jen kousek, ale žije tam jiný národ a má i jinou řeč.«

»Proto jsem zpočátku nerozuměl!« souhlasil. »Máte neskutečně mnoho řečí! V pravěku jsme měli jen dvě, ale pak jsme je sjednotili.«

A pravěk říkali době před čtvrtmilionem let...

Vrátím se teď nakrátko k liziklitům. Průzkumníci mají ty malé kamery vylepšené o ptačí křídla, takže se podobají našim drobným ptákům. Kdo si všimne vznášejícího se skřivánka, hbité vlaštovky a poskakujícího vrabce? Bez kamufláže je to kulička podobná oku o průměru tří milimetrů, vznášející se podle přání majitele. Tím je ten, kdo požádá o jeho vytvoření. Vytvořím si liziklit a je můj. Řídím ho jen já a obraz mi posílá na obrovskou obrazovku přede mne. Až ho nebudu potřebovat, rozplyne se.

Výlety po Boxduroy se dají podnikat buď pěšky, bublinou brual, nebo pomocí liziklitů aniž člověk vstane ze svého křesla. Případně kombinovaně. Liziklitem obhlédnout cíl cesty, bublinou brual doletět co nejblíž, po přistání si dát buď chvíli pochodu nebo lezení po skalách a úplně nakonec – příjemně utahaný – vsednout do brualu a odletět domů.

Domů? Řekněme – do mého fepriti, kde si poručím večeři, pak postel, zatemnění a klid.

Dobrou noc!

*****

Od sižula Blizgůta si mě převzal sižul Dechnakar.

„Měl jsi zájem o naše červíky supujgódy!“ sdělil mi účel svého příchodu, jakmile jsme se seznámili.

„Zajímalo mě jen, co je to zač,“ upřesňoval jsem, že můj zájem končil výčtem jejich funkcí.

Jako vždy jsem se přepočítal. Když jsem se začal vyptávat na supujgódy, Blizgůt mi ihned opatřil učitele – odborníka na tyto červy. Ani jsem mu nestačil vymluvit, že o další podrobnosti nestojím a červů všech druhů se štítím. Sižul Dechnakar zaplesal, že má nového žáka, a hned se mnou začal výuku. Vytáčky byly marné, musel jsem se učit červy. Jen nevím, jak to Dechnakar dělal, že se mi již po první vyučovací hodině začali »supujgódi« líbit. Možná mě nějak ovlivňoval podprahově, zkrátka se mi to zalíbilo a vrhl jsem se na to. I když se to nezdá, je to zajímavý obor. A může se mi to hodit, až se, jak mi tu Blizgůt naznačil, vrátím na Zem.

Co kdybych tam ty červy začal rozšiřovat já?

Na Zemi je plno parazitických červů. Někteří nebezpeční, jiní skoro nevinní. Mohou člověka zabít, způsobit mu problémy, ale o některých ani nevíme a má je v sobě každý druhý. Což to konečně postavit na vědecký základ?

Blizgůt mi tvrdil, že díky červíku ovrósje nebudu stárnout, jenže to nebylo přesné. Ovrósje se snaží uvést každý organizmus do stavu podle DNA. To ale není současný stav, kdy už je člověk dýchavičný napůl invalida, který má před sebou jen perspektivu standardní urny. Ovrósje se snaží nastavit optimální stav, nejlepší jak se člověk může cítit. A to je, říkejte si co chcete, opravdové mládí tak do třiceti let, ještě v plné síle a bez plejády nemocí.

Má to snad jen jednu nepříjemnou stránku. Člověku při tom postupně vypadají všechny zuby. Ale ne jako je to běžné, kdy pak člověk den co den nasazuje umělý chrup, který večer dává na noc do skleničky. Spíš se to podobá výměně dětských mléčných zubů za trvalé. Zubům se prostě odspodu rozpustí kořeny, takže se i na slabý tlak vyvrátí, jenže pod nimi rostou další. Je jedno, že to jsou už třetí zuby. Obnoví se tak stav jarého mládí včetně úsměvu. No, je to nějakou dobu nepříjemné, ale stojí to za to utrpení, které je ostatně menší než zubařské nářadí, nejvíc vrtačka.

Na Zemi jsou lékaři velice prestižní povolání, tady je nikdo nepotřebuje. Na Boxduroy tedy nemají profesi lékaře ani zubaře. Jejich místo zaujali šlechtitelé supujgódů, ale to je profese jako každá jiná, lidé na nich nejsou závislí jako na Zemi na doktorech, takže si je nepředcházejí.

Fakt se mi tu začíná líbit!

*****

Blizgůt mě pořád doučoval základy, Dechnakar mě péroval s červy, ale víc zdejších lidí jsem neviděl. Až jsem si Blizgůtovi postěžoval, že tu přece musí být plno jeho krajanů! To není nikdo zvědavý na bytost z jiného vesmíru?

„To bude asi těžké,“ zamyslel se. „Nikdo tady na vás není zvědavý. Věřím ti, že bys nás rád viděl víc, ale napadlo tě někdy, jestli ostatní sižulové chtějí vidět tebe?“

„Nejsou zvědaví?“ podivil jsem se.

„Ne,“ odvětil Blizgůt. „Přistěhovalci gavalagujové nejsou na Boxduroy vítáni. Rozuměj, už tady bylo víc lidí ze Země, ale máte hroznou pověst. Jednak se mezi sebou vraždíte na Zemi, pár vražd se dokonce odehrálo na Boxduroy a nediv se, o vrahy nikdo nestojí. V dnešní době jste tu jen tři. Objevili jste se ve zprávách, ale tím zájem o vás ustal. Až na nás, co se o vás zajímáme čistě z profese. Také za vás odpovídáme, že nebudete vraždit. Naštěstí jste od sebe dost vzdálení, tak se snad nezapíchnete.“

„Kdo je tu ze Země kromě mě?“ zajímal jsem se.

„Ještě dva,“ ujistil mě Blizgůt. „Jeden je podle řeči z Ruska, druhý z Francie. Chtěl bys je vidět?“

„Docela ano,“ souhlasil jsem.

„Pošlu tedy vzkaz jejich učitelům,“ slíbil Blizgůt. „Kdyby i oni měli zájem o setkání, můžeme to zařídit.“

„Jak se sem dostali ti dva?“ ptal jsem se.

„To ti řeknou sami, budou-li chtít,“ odkázal mě na jejich zájem či nezájem.

Blizgůt můj dotaz vyřídil rychle, nečekal jsem dlouho. Telepatie je pohotovější než mobily. Do deseti minut mi řekl výsledek. Gavalaguj ve Francii o kontakt nestojí, zato gavalaguj z Ruska by měl o setkání s krajanem zájem.

„Nediv se,“ vysvětloval mi to. „Co já vím, Francouz je tady na Boxduroy už pár století a dostal se sem v době, kdy ve Francii panovalo obrovské vraždění. Podařilo se mu jen tak tak uniknout gilotině – přiznám se, ani mně z toho nebylo dobře, když jsem se dozvěděl, co ten pojem znamená – a běda, když někdo před ním vysloví pojmy »volnost, rovnost a bratrství«! Je na ně alergický a nedivím se mu.“

Takže je tady z dob Francouzské revoluce, došlo mi. Pak se nedivím jeho alergii na ta slova. I my Češi dnes máme alergii na původně kladná slova. Dřívější vřelé slovo soudruh dnes spousta lidí používá jako nadávku, ačkoliv to původně nadávka nebyla. Je na tom vidět, jak se význam slov posouvá. Není to dávno, co byla v Praze nadávkou národnost Čech a dnes spousta lidí považuje za nadávku národnost Cikán. Pravda, často je za tím skrytá příčina. Buď namyšlenost těch, kdo nadávky používají, nebo chyby těch, kdo dávají k nadávání záminky.

Francouz tedy o kontakt se mnou nestojí. Je ze středověku, ani bychom si neměli o čem povídat. Jeho problémy nejsou mými a naopak. Tím víc jsem byl zvědavý na setkání s Rusem. Doufal jsem, že se domluvíme i bez telepatie. Ta usnadní porozumění, i když máme s Rusy blízký jazyk – klidně se přiznám, že jazyky jako francouzština a němčina jsou mou španělskou vesnicí a mám problém se všemi národnostmi kromě Čechů a Slováků.

„Můžeme se tam vypravit třeba hned,“ řekl Blizgůt.

„Tak poleťme!“ souhlasil jsem.

*****

Let až kamsi pod Moskvu byl delší, ale nebylo to tak zlé. Brual se pilotoval sám. Když mu zadáte cíl vzdálenější než asi třicet kilometrů, stoupne do vyšší letové hladiny, zvýší rychlost, přestane reagovat na povely a jak mi Blizgůt vysvětlil, svěří se automatickému dispečinku, který vyloučí kolize s jinými brualy. Ve vyšší hladině je jich víc, pokud vezmu v úvahu, že mé bydliště fepriti je v málo lidnaté oblasti. Mělo to pro mě výhodu pro dlouhé procházky, kolem bylo víc přírody.

Sledovat mraky pod brualem mě bavilo jen chvilku. Raději jsem si přivolal obrazovku, požádal o liziklit, který se objevil hluboko pod brualem a prohlížel jsem si krajinu zblízka. Mělo to menší vadu – liziklit nevyvinul větší rychlost než vlaštovka, ani ne sto kilometrů v hodině, takže nestačil brualu, svištícího vysoko nad ním rychlostí tryskáče. Zanedlouho beznadějně zaostal, ale to mi nevadilo. Když jsem se nabažil obhlížení krajiny, liziklit jsem zrušil a požádal o nový opět pod brualem. To už bylo o několik set kilometrů dál a liziklit se mi objevil v úplně odlišné krajině.

Zeptal jsem se Blizgůta, proč nás nezvané návštěvníky drží tak daleko od sebe? „Nebylo by lepší ubytovat nás blíž? Třeba bychom se více navštěvovali.“

„To je přece jasné,“ odpověděl mi. „Každý zůstáváte poblíž gehuru, kudy jste k nám přišli. Můžete se navštěvovat dle vlastní chuti bez omezení, ale posuď sám, pro tři lidi nemá cenu vytvářet nějaká zvláštní pravidla.“

Naštěstí let brualu probíhal rychle, brzy jsme sestoupili do nižší letové hladiny a přistáli. Bylo to rychlejší než pozemskými letadly. Rychlost i výšku letu mají brualy srovnatelnou, ale žádný airbus vás nezaveze až na místo. U pozemské letecké dopravy nejvíc zdržuje doprava na letiště a z letiště. Brual je tedy kříženec airbusu a helikoptéry, s tím rozdílem, že ani helikoptéra nedokáže přistát kdekoliv a rozhodně ne až do pokoje.

Přistáli jsme do fepriti a zrušili brual. Čekala nás k mému překvapení – Ruska. Poměrně mladá, tak pětadvacet, možná třicet let, v tradičním ruském kroji s čelenkou.

„Dóbryj děň,“ přivítala nás. „Ja – Taťána Pavlovna Medova. Ščekino, gubernija Tula. Těpěr Boxduroj.“

*****

Přiznám se, zůstal jsem civět. Blizgůt mě musel postrčit, abych se vzpamatoval a představil se.

„Dóbro pažálovať, sadítěs,“ vybídla nás s úsměvem.

Křesílka měla stejně průhledná jako všude. Rozsadila nás kolem kulatého průhledného stolečku, na kterém stál nefalšovaný starodávný ruský samovar a porcelánové čajové hrnečky, ruský chléb cihlového tvaru a pár mističek všeho možného. Kousky masa, miska červeného kaviáru, nakládané hříbky, pirožky, jako kdyby je dnes přivezla z Moskvy. Po tradičním ruském přivítání přešla na telepatii, ačkoliv bych jí rozuměl i kdyby mluvila rusky.

„Jste asi hodně mladý, že vypadáte tak staře,“ začala náš rozhovor trochu neobvyklým způsobem.

Chtěl jsem se ohradit, ale měla pravdu. Když člověk vypadá staře, je na Boxduroy teprve krátce. I když jsem se cítil o deset let mladší než při svém příchodu, ovrósje mě ještě nesrovnal do vzhledu, jaký odpovídá největšímu rozkvětu mládí. Navíc mi zde za dobu mého pobytu narostl plnovous. Sižulové vousy neměli, takže nepotřebovali holící nářadí. Vousy mi sice rostly černé a ne šedé, ale jakékoliv vousy člověka udělají starším než je. Taťána naopak vypadala mladě, což však mohlo mít dvojí příčinu. Buď je opravdu tak mladá, nebo je tu už dlouho.

„Nejsem tu ještě ani rok,“ ujistil jsem ji. „Dostal jsem se do Boxduroy víceméně nechtěně a teprve se seznamuji se zdejší civilizací. Jak dlouho jste tu vy?“

„Nesluší se ptát se ženy na věk,“ napomenula mě, až jsem se zastyděl. „Ale pro seznámení to bude nutné. Přišla jsem, když do Ruska vtrhla fašistická vojska. Později jsem se dozvěděla, že to Němci prohráli a zahnali jsme je do Berlína. Poslední novinky mám z doby, kdy u nás zemřel Stalin. Pomodlila jsem se za jeho duši upřímně – jen ať dostane v pekle hodně horký kotel!“

Trochu jsem se usmál.

„Koukám, moc jste ho nemilovala...“

„A měla bych? Za to, že mi muže Igora zabil, otce na Sibiř poslal a matku hladem utrápil? Jak se na to díváte vy?“

„Část Rusů dodnes Stalina a Lenina uznává jako vůdce,“ pokrčil jsem rameny. „Větší část je ale nemá ráda jako vy a my jinostranci je považujeme skoro za zločince.“

„Jenom?“ podívala se na mě tázavě. „Jaképak »skoro«, byli to zločinci. A celý jejich Sovět s nimi. Lidi hubili. Dodnes nás na Boxduroy za dravé šelmy považují! K jakému národu patříte vy?“

„Češi – jestli vám to něco říká,“ posloužil jsem jí.

„Austrijáci!“ ohrnula nade mnou nos. „Taky jste hodně našich chlapců pobili, i když ještě za cara!“

„Austrijáci nám vládli jen do konce První velké války,“ snažil jsem jí to vymluvit. „Češi byli v rakouské armádě, ale Austrijáky jsme ani my neměli v lásce. Švejkovali jsme to a dost Čechů dobrovolně přešlo do ruského zajetí.“

„Já vás pamatuji,“ řekla. „Když se řeklo »Čechoslováci jdou!«, utíkali Rudí jako Bílí. Naháněli jste strach.“

„To bylo asi naposledy, kdy se našich lidí někdo bál,“ řekl jsem s povzdechem. „Pak už si z nás ani z našich vojáků nikdy nikdo nic nedělal.“

„A není to tak lepší?“ usmála se. „Jste na Boxduroy teprve nedávno, že? Doufám, že k nám Rusům necítíte odpor. Váš císař byl jednu dobu spojenec našeho cara, ne?“

„Myslíte proti Napoleonovi?“ chtěl jsem po ní potvrzení svého odhadu.

„Jistě,“ přikývla. „Potom vás bude Pierre nenávidět stejně jako nás. Uznal ještě, že Napoleon neměl táhnout do Ruska, ale vyčítá nám, že u nás zahynulo příliš mnoho jeho přátel. Nedivím se. Zabíjeli, loupili, chovali se jako zvěř. Ale tvářili se ublíženě, když mužici Napoleonovy vojáky na vidle napichovali, kosami sekali, v lesích věšeli a v bažinách v pytlích topili.“

„Čechoslováky jste také topili v bažinách?“ zeptal jsem se s očekáváním.

„Vaši lidé se nechovali jako zvěř,“ připustila. „Jenže byli proti Bílým i proti Rudým. Kdo se měl ve vás vyznat?“

„V Rusku to vyhráli Rudí – Lenin a Stalin. Ale kdyby vyhráli Bílí, bylo by to lepší? Těžko,“ pochyboval jsem.

„To je možné,“ připustila. „Národ hubili jedni i druzí. Pak ale Čechoslováci odjeli a víc jsem o nich neslyšela.“

„Není lepší žít v míru?“ přikývl jsem. „Jsem pro mír.“

„I tady na Boxduroy?“ zeptala se.

„Jistě,“ přikývl jsem. „Tady je k tomu ještě víc důvodů než na Zemi. Zdejší lidé také mají radši mír.“

„Lidé?“ mrkla na mě tázavě. „Lidé to přece nejsou!“

„Rozumné bytosti, které vypadají jako lidé, jsou pro mě lidé, i kdyby měli místo nohou ploutve,“ řekl jsem.

„Navrhuji tedy mír i mezi námi!“ pozvedla křišťálovou číši s růžovým vínem. „Na mír!“

„Na mír!“ přiťukl jsem si s ní stejnou číší. Blizgůt nepil, jen se na nás pobaveně díval.

„Teď ještě přemluvit Pierre, aby se k nám přidal,“ řekl jsem, když jsme zapili mír mezi všemi národy na Boxduroy.

„Těžko!“ vzdychla si. „Pierre všechny národy Evropy nenávidí. Nás Rusy, neboť jsme mu Napoleona porazili, Němce, Austrijáky a Angličany za Waterloo, nesnáší ani Španěly, ani Italy. Najde se v Evropě národ, který s Francouzi za posledních tisíc let neválčil?“

„Už by mohl zapomenout nebo odpustit,“ řekl jsem.

„To on neumí,“ pokrčila rameny. „Nešťastný člověk.“

„Nešťastný člověk, který nenávidí,“ opakoval jsem po ní. „Ale paní Taťáno, od Stalina se mnoho věcí změnilo. V Evropě i v Rusku. Celý svět je jiný než tenkrát!“

„Musíte mi to vyprávět!“ požádala mě. „Málo novostí mám ze Země. Sižulové jsou lakotní na každé slovo, vypáčit z nich nějakou novost je těžká robota.“

„Chcete vědět všechno od války s Němci dodnes?“

„Jistě!“ dychtila. „Na oplátku vám vypovím, co si ještě pamatuji z Ruska. Vypadáte staře, ale podle roku narození budu nejspíš starší já, pravda?“

„Nejspíš je to tak,“ souhlasil jsem. „Jestli jste se sem dostala na počátku války – a nebyla jste v té době malé dítě, pak musíte pamatovat hodně staré časy.“

„Dobrá, vyměníme si příběhy,“ souhlasila.

*****

Za vlast! Za Stalina!

„Narodila jsem se v roce nula,“ začala Taťána.

Sižul Blizgůt se nám po uvítání a vzájemném představování omluvil a odletěl. Svěřil nám, že nás měl od sebe odtrhnout, kdybychom do sebe začali bušit, ale když vidí, že to nehrozí, nemá mezi námi co dělat.

Taťána navrhla změnit oficiální přijetí přátelštější setkání. Nechala rozplynout se samovar, stůl i židle – bylo vidět, že to nejsou památky na Zem, ale běžně použitelné předměty, jen jsem neměl ani tušení, co všechno se mezi nimi nachází. Nechala objevit se dva divany a malé stolečky s cukrovinkami a vínem, nabídla mi a sama hned šla příkladem. Nakonec – i staří Římané spolu jednali vleže.

Oba jsme se rozvalovali na pohovkách. Byly na omak měkce čalouněné a ještě na nich ležely polštáře, inu, přepych jako u staré ruské šlechty. A Taťána vyprávěla...

„Roku nula se spousta lidí v Rusku obávala. Vyrojilo se plno proroctví, že zrovna na přelomu tisíciletí vypukne na Zemi Armageddon a mezi lidmi panovala nejistota. Někteří tvrdili, že končí jen jedno nepovedené století a konec světa bude v roce dva tisíce, ale panika byla pořád na spadnutí.“

Pobídla mě, abych si vzal cukrovinky.

„Kdybych nemluvila, brala bych si také,“ ujistila mě. „Až budete mluvit vy, pak už toho moc nesníte.“

Usmál jsem se a vzal jsem si. Cukrovinky byly očividně pozemské, ale byly vynikající.

„Rodiče na konec světa nevěřili,“ pokračovala Taťána. „Otec nebyl žádný chudák, i když žil na venkově. Poměščik, to tenkrát něco znamenalo! Dům měl proti chalupám mužiků hotový palác, zaměstnával hodně lidí – na polích, ve stájích, měli jsme i sluhy. Otec mého otce byl carským důstojníkem. Byl s ruskou armádou dvakrát v Evropě. Poprvé, kdy Napoleon ruskou armádu spolu s rakouskou porazil, pak se Rusko z Evropy stáhlo, podruhé během »vyprovázení« Napoleona z Moskvy byl až u Paříže. Ale protože byl také potomkem poměščického rodu, rozhlížel se v Evropě nejen po Francouzech, ale i po všem, co se dalo použít v Rusku. Doporučil pak svému bratru cestu do Evropy, odkud si bratr přivezl někdy v půlce století vynikající novinku, německý vynález pluhu.“

„To nebyl německý, ale český vynález,“ vskočil jsem jí do řeči. „Němec využil vynálezu českých bratranců Veverkových k vlastnímu prospěchu.“

„To je celkem jedno, důležité je, že pluh velice pomohl našemu rodu,“ nedala se zastavit. „Prastrýcův statek získal díky pluhu lepší obdělávání půdy, odrazilo se to ve vyšších výnosech a hospodářství vzkvétalo. Prastrýc s pratetou však neměli děti a vzali si proto jako svého dědice mého otce. Ten se tedy stal po smrti prastrýce váženým poměščikem.“

Vida, pomyslel jsem si. Bratranci Veverkové měli v Rusku příznivce! Ani o tom nevěděli! Jenže – i ten Rus to považoval za německý vynález... a nerozšířil to tam. Podle dobových fotografií z počátku minulého století orali mužici obyčejným hákem.

„Pak ale přišla válka a Rudí,“ pokračovala Taťána. „Válku si pamatuji jako mladé děvče, bylo mi čtrnáct let. Jenže pak nám nastalo zle. Rudý komisař Heinrich Jehuda obsadil statek mých rodičů kozáky. Vyhlašoval, že musí podle nařízení vůdce Stalina rozkulačit všechny kulaky v Rusi. Uprchli jsme před ním do lesa, jenže hlad nás dohnal vrátit se. Bylo to v zimě, v lese a bez zásob člověk nepřežil, Jehudovi kozáci nás ale chytili. Jehuda uspořádal veřejný proces a otce za rozkrádání sovětského vlastnictví – tím myslel našich zásob ze statku – odsoudil do lágru na Sibiř. Tak chtěl veliký Stalin. Už jsem otce nikdy nespatřila. Náš statek se změnil v sovchoz, mě a matku vyhnali. Jak tvrdil Jehuda, kulacká špína by sovětskou moc sabotovala. Uchytili jsme se až ve třetí vesnici, kde nás zaměstnal jeden hospodář. Jenže přišla neúroda a hospodář nás propustil, neměl dost jídla ani pro vlastní rodinu. Dovlekli jsme až do města Ščekino, kde nás nechali přespávat v malé komůrce. Těžká to byla doba. Zaměstnali nás v továrně, ale matka byla příliš zesláblá hladem. Jednoho dne se už nezvedla a do týdne zemřela.“

Ruská žena unese všechno!

„Takže jste zůstala sama,“ politoval jsem ji.

„Tenkrát nám pomáhal Igor. Když viděl naši bídu, ze své hubené mzdy nám přispěl, ale nestačilo to. Když jsem zůstala sama, navrhl mi, abych se stala jeho ženou, ve dvou nám bude líp. Vzali jsme se tedy před popem.“

„Neměla jste žádné sourozence?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odvětila. „Matka při mém porodu skoro umřela a pak už nemohla mít děti. Měla jsem být bohatou dědičkou, místo toho jsem byla dělnicí v továrně. Naštěstí jsem v bídě největší potkala Igora. Plánovali jsme malý domeček a houf dětí... jenže v tehdejší bídě nic nešlo, sotva jsme sami vyžili... a pak přišla další válka. Igor dostal lístek do armády, odvezli je vlakem, ještě mi sliboval, že se brzy vrátí... místo něho jsem dostala lístek, že padl na frontě smrtí chrabrých... Za vlast, za Stalina! Za příšeru a netvora, co mi zabil rodiče a ještě mu to bylo málo!“

„Myslíš, že by Němci byli lepší?“ zeptal jsem se jí.

„To jistě ne!“ odvětila. „Pověsti je líčily tisíckrát horší než Tatary, lidi, co před nimi utíkali, vykládali neuvěřitelné příhody. Jak zabíjejí v nemocnicích děti... Stalin byl možná netvor, ale Hitler byl větší Belzebub.“

„Také sis to myslela?“ zeptal jsem se.

„Také,“ přikývla. „A podle toho, co jsem se doslechla později, jsem názor nezměnila.“

„Konec války už jsi ale byla tady na Boxduroy, že?“

„Ano,“ přikývla. „Jak se blížila fronta, stěhovali vojenské továrny za Ural. Náš podnik byl vojenský, také nás odstěhovali. Dělníci už tu dávno nepracovali, všechny vzali na frontu, zbylo jen pár starých mistrů, co by už byli ostudou armády. Nejprve odmontovali a odvezli stroje a pro nás dělnice přistavili několik vagonů. Každá směla mít jeden kufr, všechno ostatní jsme museli nechat doma. Ešelon nás vezl do neznáma pomalu. Vojenské vlaky měly přednost, my jsme byli poslední na řadě. Dlouho jsme stáli v každé stanici a občas i jen tak na trati v lese.“

„Ale já jsem si myslel, že jste se do Boxduroy dostala ze Ščekina!“ podivoval jsem se.

„Tak to bylo,“ přikývla. „Ujeli jsme sotva sto verst, nebo evropských sto kilometrů, mohla jsem to jen odhadovat a vlastně na tom nesejde. Stáli jsme zase v lese, když se ozvala strašná rána a vagon se s námi převrátil. Křik, nářek, sténání. V tom zmatku proti našemu vlaku poslali jiný, plný tanků. Pár vagonů s municí vybuchlo, plameny hučely v troskách. Z některých rozbitých vagonů vylézaly ženy, z jiných hromad třísek vytékala krev. Kdo mohl, vyhrabal se z trosek a snažil se od vybuchující munice do lesa utéci, někteří, či spíš některé, pomáhaly zraněným. Pomohla jsem dvěma potlučeným ženám, ale buď už uvnitř nikdo nebyl, nebo tam byly jen mrtvoly, nikdo nekřičel. Pak se příliš blízko ozvala hromová exploze, hučící plameny přelétly na dřevěné trosky našeho vlaku, ztratily jsme hlavu a utíkaly do lesa.“

„Škoda těch, kdo tam zůstali,“ řekl jsem.

„Škoda,“ přikývla. „Obrátily jsme se zpět do Ščekina, bylo to jistější než čekat na pomoc. Zvlášť když jsme z dálky slyšely vlčí vytí. Sto verst se dá v zimě ujít, ale je nebezpečné zabloudit v zimě v lese, i kdyby tam nebyli vlci. Cesta po trati je nejsnazší, vlak prohrnul a odhodil do stran sníh, šlapaly jsme po trati přímo mezi kolejnicemi. Postupně jsme se ale drobily na menší a menší hloučky, až po dvaceti verstách jsme šly vpředu jen dvě. Chtěly jsme v nejbližší staničce ohlásit železniční neštěstí. Tam mají přece telegraf, zavolají pomoc a my tam na ni v teple počkáme. Jenže se ke vší smůle spustila metelice. Vítr se sněhem rychle zavál trať, v hlubokém sněhu se šlo hůř a také nás to profukovalo. Teplé oděvy zůstaly v hořících troskách, kdo zachraňoval holý život, nestaral se o kožich, jenže teď převládal mráz. K dovršení smůly jsem při jednom kroku po pražcích špatně došlápla a vyvrtla si kotník. Ta druhá mě chvíli podpírala, ale začalo nám být jasné, že nás to může zahubit obě. Dala mi ještě svůj šál, ale vyrazila napřed s tím, že mi ze stanice někoho pošle.“

„Aspoň ten šál vám nechala,“ řekl jsem.

„Udělala to pro své svědomí,“ souhlasila. „Víc mi opravdu pomoci nemohla. Vlekla jsem se dál, stát na místě znamenalo jistotu zmrznutí, jen mi to šlo pomalu. Kabátek jsem měla teplý, šátek dobře zavinutý, šála mi pomáhala, ale potřebovala bych berle nebo aspoň hůl na podpírání. Tak jsem došla až k mostku přes zamrzlou říčku a jen jsem pomyslela na vodu, přepadla mě žízeň. Sníh na žízeň nestačí, sesunula jsem se tedy z můstku dolů, i když jsem neměla čím led prosekat. Mělo to ale výhodu, pod mostkem vítr tak nefoukal.“

„Přiznám se, nechtěl bych být na vašem místě,“ ocenil jsem její odvahu.

„Však už jsem spěla ke zmrznutí,“ pokývala hlavou. „V té chvíli projel nade mnou vlak. Mohla to být pomoc? Vpředu na lokomotivě svítila velká lucerna, jela pomalu, opatrně k místu neštěstí. Snad ostatní ženské uhnou s kolejí, přála jsem si, aby si jich chlapi na lokomotivě všimli, až jim začnou mávat v ústrety. Kolem mě ale projeli, neviděli mě a nepomohou mi, došlo mi. Tak snadno prošvihnout možnost záchrany!“

„Neřekla jim o vás ta, co šla napřed?“ zeptal jsem se.

„To nevím a už se to nedozvím,“ pokrčila rameny. „Já jsem ale spatřila něco, co mě zaujalo. Jak proud světla z lokomotivní lucerny olízl skály, spatřila jsem poblíž na skále – hlavu ďábla..“

„Zajímavé,“ řekl jsem. „Také u nás v Čechách je vchod do gehuru poblíž kamenné hlavy ďábla!“

„Ona to vlastně není hlava ďábla, ale sižula,“ usmála se Taťána. „Sižulové nejsou zlí, ale nejsou to lidé, na Zemi působí trochu nepřirozeně a nejbližší vysvětlení, na jaké lidé přijdou, je – ďábel. Dál je to jasné. Našla jsem otevřený gehur, původně jsem se tam chtěla na chvilku ohřát, uvnitř bylo neočekávané teplo, ale pak jsem prošla na druhou stranu a od té doby jsem tady.“

Konec jejího příběhu byl tedy podobný mému, zadíval jsem se na ni ale s obdivem. Její příběh se odehrál dávno před mým narozením, vždyť jí bylo už hodně přes sto let. Přitom vypadala mladší než já. Ale vystihla to správně.

»Jste asi hodně mladý, že vypadáte tak staře...« řekla mi na uvítanou. Bylo to tak. Byl jsem proti ní neopeřené ptáčátko, i když jsem vypadal – co si budu nalhávat – jako stařec. Ale jak asi vypadala ona v době, kdy prošla tunelem gehur do Boxduroy? Narodila se roku nula, rozumí se tím rok tisíc devět set, Rusové mají letopočet stejný, jen trochu posunutý vlivem rozdílného kalendáře. Takže jí bylo jedenačtyřicet, když Hitler přepadl Rusko. Spíš o něco víc, bylo v tom stěhování výrobních závodů za Ural, ale dřív, než Rusové převzali iniciativu a začali Němce zatlačovat. Od té doby žije na Boxduroy, ovrósje ji omladily, takže proti mně vypadá tak mladě. Na Zemi by už dávno nežila. Ostatně, Pierre tu žije od Francouzské revoluce, přesněji někdy po roce osmnáct set dvacet, po konci Napoleonova císařství.

Jak asi vypadá Pierre?

*****

Galerie

Když Taťána skončila, poděkoval jsem jí za její příběh. A podle slibu jsem jí pak vyprávěl historii Evropy a Ruska, jak se odvíjela po jejím odchodu ze Země. Začal jsem výsledkem Druhé světové války, kde Rudá armáda navzdory strašlivým ztrátám rozdrtila armády Německa a zastavila se až v Berlíně, kde Hitler skončil sebevraždou. Evropa pak přešla do studené války, kterou Rusko prohrálo a nechybělo mnoho a byl by to jeho konec, ale pak se přece jen vzpamatovalo.

Pokračoval jsem vlastním příběhem, který začal utkvělou touhou osvěžit si vzpomínky z dětství a skončil na Boxduroy. A tak jsem tady a sižulové mě učí svým vědám.

Zatímco jsem povídal, Taťána se věnovala zákuskům. Poslouchala pozorně a přitom... o dámě se nemá říkat, že se cpe, ale tohle slovo sem pasovalo. Proboha, jak to dělá, že netloustne? A ruské ženy jsou tím pověstné! Za mlada krasavice k pohledání, později báryšni jako sudy!

Pak mi to ale došlo. Ovrósje!

Nedovolí nikomu ztloustnout nad míru. Taťána bude už pořád mladice krasavice, pružná jako proutek, i kdyby spořádala denně celou husu! Co by za tohle daly naše české ženy a dívky!?! To by bylo něco pro ně! Možná by upsaly duše čertům! Vždyť – jak jsem zaslechl kdysi v televizi – každá mívá největší přání – ne pořádného chlapa, ani nejdražší francouzskou kosmetiku, porsche v garáži a luxusní dovolenou na Jadranu, ale – »žrát a nepřibrat«!

„Chcete se vrátit na Zem?“ zeptala se mě na konec.

„Naznačili mi, že se vrátím,“ ujistil jsem ji. „Určitě tu měli už víc lidí ze Země a skutečnost, že tu jsme v současné době jen tři, jen svědčí o tom, že se ostatní postupně vrátili. Nebo pro to existuje jiné vysvětlení?“

„Máte na Zemi příbuzné?“ zeptala se mě.

Vypočítal jsem jí rodinu a další příslušníky příbuzenstva.

„Raději počítejte s tím, že je už nikdy neuvidíte,“ řekla smutnějším hlasem. „Já už bych se mohla na Zem vrátit, nikoho tam nemám, ale ani po tom netoužím. Ale vy... počítejte raději s tím, že se budete smět vrátit, až vymřou všichni, o kterých jste se mi tu zmínil. Ano, vrátilo se na Zem už víc lidí. Ale dovolují nám vrátit se pouze do jiné historické éry, než ze které jsme sem přišli. Tak, aby nás na Zemi už nikdo nepoznal.“

„Vážně?“ myslím, že jsem trochu zbledl.

„Vážně,“ přisvědčila. „Mají pro to důvody. Nikdo vám pak neuvěří, že jste déle než jeden lidský život strávil na Boxduroy, nikdo vám neuvěří ani že nějaká Boxduroy existuje. Dnes se svět mění více než jindy, takže až se vrátíte, vůbec nic tam nepoznáte. Lidi, úroveň civilizace... jako by do dnešního světa lovec mamutů přišel. K čemu mu je mistrovství při zpracování mamutoviny?“

„Když se ale naučím současnou zdejší vědu, nebudu si na Zemi připadat jako lovec mamutů!“ namítl jsem.

„A kolik z navrácených na Zemi zdejší vědu uplatnilo?“ zeptala se mě. „Problém je, že k tomu dnešní svět nemá nejmenší předpoklady. Není na co navázat. Boxduroy má zkrátka úplně jinou civilizaci, zdejší technika není s naší slučitelná. Výsledkem je, že všichni, kdo se na náš svět vrátili, dožili v lepším případě jako anonymní poustevníci. Nikdo je nezná. Vím o výjimce, kdy se navrátilec pokusil vzepřít a uplatnit zdejší vědu na Zemi i po návratu. Ale jak dopadl? Ano, stal se známým, ale nepodařilo se mu uskutečnit zhola nic. Lidé ho uznávali jako umělce, ne jako schopného technika. V technice na Zemi proslul spíš svými neúspěchy. Jeho pokusy se nedařily. Úroveň lidské vědy byla v té době příliš nízká, neměl na co navázat. Silová pole se nedají používat bez dostatečné energie, síla tažných zvířat na to nestačí a co mělo lidstvo? Plachty, větrné mlýny, dnes i elektřinu, parní a benzínové motory, ale ani to nestačí. Bez anihilátorů bojujeme s nedostatkem drahé energie. I atom, jak říkáte, využíváme přes obyčejnou páru! Dřív to bylo ještě ubožejší. Lidé jeho technické nadání obdivovali, ale to bylo všechno. Naštěstí se dal na dráhu uměleckou a v tom oboru se proslavil víc. Dodnes ho uznávají v Itálii aspoň jako umělce.“

„Známý?“ podivil jsem se. „Kdo by to měl být?“

„Leonardo da Vinci.“

*****

Přiznám se, Taťána mi nasadila pořádného brouka do hlavy! Takže zdejší sižulové dovolují lidem návrat na Zem až když to vlastně nemá smysl? Nač se potom učím jejich vědu, když mi po návratu nebude k ničemu?

Ano, ale ještě něco jiného mi ihned vyskočilo v hlavě. Leonardo da Vinci! Člověk, který předběhl dobu, ale právě proto se mu nepodařilo skoro nic. Něco mi na tom ale nehrálo. Vždyť i Leonardo měl při návratu na Zem ovrósje! Zemřel v neobvykle vysokém věku, ale neobvykle jen podle pozemských měřítek. Cožpak mu ovrósje přestalo sloužit? Umínil jsem si, že to musím za každou cenu zjistit! Kdyby ovrósje na Zemi selhaly, bylo by chybou se vracet! Ale teď to řešit nebudu, to počká, až se vrátím. Sižul Blizgůt mi to jistě vysvětlí a kdyby nechtěl, přemluvím sižula Dechnakara, aby mi nic nezatajil! Bude se to přece týkat jeho vědy a to žádný opravdový vědec neodolá!

Taťána viděla, jak jsem zvážněl a možná i proto, aby mi zvedla náladu, nabídla mi, že si budeme tykat. Rusové to znají, na rozdíl od anglosasů, a když máme podobný osud... a ona přece je natolik starší, že mi to snad může nabídnout.

Souhlasil jsem a zapili jsme to zdejším vínem. Potom jsem se jí ale zeptal, čím se tady na Boxduroy zabývá ona.

„Chceš to vidět?“ podívala se na mě šibalsky. A když jsem přikývl, navrhla mi menší výlet, kde se dozvím, co ji tu zaujalo.

Vstali jsme oba z divanů, Taťána je nechala rozplynout a požádala o jeden brual pro oba. Nastoupili jsme vedle sebe jako kdybychom seděli v autě, až na to, že před námi nebyla kovová kapota, ale průhledná bublina, odkud byl podstatně lepší výhled. Zajímavé! Sižul, který mě dovezl k Blizgůtovi, i Blizgůt, když mě učil používat brual, mě nikdy nenechali sedět vedle sebe. Vždy jsem seděl vzadu, ten první mi nevytvořil ani sedačku. A přitom to šlo, aby cestující v brualu seděli pěkně vedle sebe!

Svěřil jsem to Táně, ale podívala se na mě šelmovsky.

„Nevíš, že se rozměry brualu přizpůsobí tomu, co má přepravovat? Dva cestující mohou sedět za sebou nebo vedle sebe, jak se to hodí. Pro brual je výhodnější protáhlejší tvar, ale když chceš uspořádat hromadný výlet, nech lidi seřadit do dvojstupu a budeš potom řídit vzdušný autobus.“

„Jak ses to ale dozvěděla?“ ptal jsem.

„Od svého učitele, sižula Prinófda.“

„Ale proč to sižul Blizgůt neřekl mně?“

„Asi jsem měla galantnějšího učitele!“ mrkla na mě.

„Nesmysl, sižulové nejsou chlapi ani ženské,“ namítl jsem. „A víš, že se to teď rozmáhá i na Zemi?“

„To snad ne!“ mračila se. „Jak se to může rozmáhat, když my lidé třetí pohlaví nemáme!“

„To platilo v době, kdy jsi tam žila,“ usmál jsem se trochu trpce. „Dnes se rozmohla móda, že chlapi chtějí být ženskými a ženské chtějí být muži a dávají se předělat na opačné pohlaví, čímž vlastně vzniká pohlaví třetí a čtvrté. Staré národy to znaly odedávna, třetímu pohlaví říkaly »eunuch« a dělaly to také, jen mnohem jednodušeji.“

„To nechápu!“ zavrtěla hlavou. „Aby chlapi toužili stát se eunuchy? A co ženské? Jak ty se mohou stát chlapem?“

„Chirurgové dovedou hodně,“ pokrčil jsem rameny. „Bývá to někdy užitečné. Dokáží třeba vytvořit úplně nový obličej. Když člověk při nějaké nehodě přijde o celou tvář, kus kůže mu někde, kde to nevadí, třeba z břicha, odříznou, našijí to na obličej a vytvarují z toho třeba nos, tváře nebo rty. Takový člověk se pak nemusí schovávat před ostatními a žije si dál, jako kdyby se mu nic nestalo.“

„To bych pochopila,“ přikývla. „Ale měnit si pohlaví..? A mohou mít takoví ...předělaní... i po tomhle děti?“

„To sice ne, ale lékaři vyhoví i takovým přáním.“

„Čím se to ale liší od nechtěného zmrzačení?“

„Jen tím, že je to chtěné,“ vzdychl jsem si. „Ta operace je přitom drahá, ale kdo dobře zaplatí, má co chtěl.“

„Jenže to jsou vlastně mrzáčci a ještě za to platí!“ namítla. „U sižulů je třetí pohlaví normální, je jich většina, jenže u nich je to normální. Někteří se starají o děti, zbývající se mohou věnovat vědě... věnují se ti eunuši na Zemi aspoň něčemu užitečnému, když už se zbaví... toho...?“

„Nedávno vyhrála soutěž zpěvaček vousatá zpěvačka,“ řekl jsem. „Je to sice pořád ještě nezvyklé, ale – jde to.“

„Svět se mění k horšímu!“ vzdychla si. „Válek a jiného šílenství jste se nezbavili a jen další nesmysly k nim přidáváte?“

To už jsme doletěli na místo, bylo to jen půl kilometru, to by se dalo ujít i pěšky. Cílem byla vysoká skála a v ní jeskyně.

„Já sem pěšky chodím,“ přiznala. „Pěkně se sem projdu a není důvod spěchat. A teď – vítej v mé galerii!“

Pozvala mě do poměrně úzkého vchodu, kde se na naši počest rozsvítilo světlo, sotva jsme se přiblížili. Vstoupil jsem zvědavě. Pojem »galerie« ve mně budil očekávání, které se mi nějak nedařilo s Taťánou spojovat.

Ruská dělnice – a umění?

Jenže stačilo pár kroků a byl jsem rád, že jsem neřekl své pochybnosti ani v telepatii. Zůstal jsem stát s otevřenou pusou.

Jeskyně začínala krátkou chodbou, vytesanou do skály. Pak se rozšířila do velké prostory. Stejně jako u pravoúhlé vstupní chodby i tady bylo znát, že jeskyně není přírodní, ale uměle vytvořená. I tady byly všude pravé úhly, jen strop byl klenutý do oblouku. Stěny však byly rovné, kolmé – ale byly pokryté obrazy. Jenže – co obraz, to úžasné, mistrovské dílo!

„To jsi všechno malovala ty?“ obrátil jsem se na ni užasle.

„Všechno,“ potvrdila mi to. „Když začneš naproti, tam jsou moje nejstarší pokusy, to mi to ještě moc nešlo. Tady je to zhruba zprostředka a nejnovější obrazy jsou v následující místnosti. Tady už jsou všechny stěny plné, a raději jsem si udělala další galerii.“

Málo platné, zíral jsem. Obrazy v této katedrále umění byly typicky ruské. Některé zobrazovaly krajiny, step, lesíky bílých bříz, široké řeky, na jiných byly ruské dřevěné budovy, jaké tam na mnoha místech najdete dodnes, spatřil jsem tam i obrázek, který skvěle dokresloval Taťánino vyprávění – zasněženým lesem jede starodávná parní lokomotiva a osvětluje hustou chumelenici před sebou velkým reflektorem... a vpravo na skále opravdu na okamžik vyvstala nelidská tvář...

„Mít na hlavě klobouk, smeknu!“ ujistil jsem Táňu. „Kde ses to naučila? U kterého mistra?“

„Naučil mě to můj učitel Prinófed,“ řekla hrdě. „Sám má podobnou zálibu. Naučil mě, jak mám nastavovat barvy a šířku paprsku v brůňgemuži a jak s ním zacházet. Zkusila jsem to a taky se mi to zalíbilo. Nechceš se to taky naučit?“

„Radši ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „V předmětu kreslení jsem nikdy nevynikal, spíš naopak.“

„Já jsem tomu také přišla na chuť až tady,“ řekla. „Na Zemi jsem o brůňgemuži nikdy ani neslyšela. Jako dcerka kulaka jsem měla úplně jiné záliby a později jako dělnice jsem byla ráda, že i s Igorem žijeme z ruky do úst. Kdoví, jestli něco takového na Zemi existuje! Malíře jsem si vždycky představovala se štětci a prkénkem na barvy.“

„Tak to ale na Zemi je,“ ujistil jsem ji.

Zavedla mě do druhé galerie. Na konci první haly byla úzká chodbička a za ní druhá hala stejné velikosti. Tady bylo obrazů méně, byly jen napravo od vchodu a prozatím nepokrývaly ani celou stěnu.

Taťána mi ukázala malířský nástroj brůňgemuž. Uvědomil jsem si, že něco podobného se používá i na Zemi. Pistolový tvar je výhodný a neujal se jen u zbraní. Ten tvar mají i pozemské nástroje, různé páječky, elektrické šroubováky a vlastně i stříkací pistole, jednodušší pozemská verze brůňgemuže. Zdejší nástroj měl několik vylepšení, zato opravdu podstatných. Daly se na něm nastavovat nejen šířka stříkaného paprsku, ale i všechny možné odstíny barev, které nástroj sám vytvářel.

Barvy nevznikají chemickou, ale fyzikální cestou, podobně jako barvy křídel motýlů. Dáte-li dvě průhledné mikrodestičky na vypočítanou vzdálenost od sebe, odrážející světlo se zbarví na přesnou barvu – lépe řečeno, mezera mezi destičkami je fyzikálně naladěná na určitou vlnovou délku a odráží tedy jedinou barvu. Tak fungují i destičky na povrchu motýlích křídel. Má to jednu výhodu. Fyzikální barvy jsou neuvěřitelně stálé. Pozemské barvy časem oxidují, jejich barevný odstín se mění, proto jsou obrazy starých pozemských mistrů dnes tím tmavší, čím byly původně světlejší, neboť nejčastěji používaná běloba stářím černá. Zato barvy motýlích křídel zůstávají stálé po tisíciletí. Na Zemi se sice žádní motýli tak dlouho nezachovali, ale na Boxduroy mají celé muzeum motýlů. Nejstarší kus – mimochodem dávno vyhynulý – je asi sto osmdesát tisíc let starý. A vedlejší muzeum uchovává stejně staré obrazy. Měli bychom je co nejdřív navštívit, prý to stojí za výlet!

Brůňgemuž stříká na podklad průhledné pojivo a rozptýlené mikrodestičky. Ztuhlé pojivo má odolnost jantaru, obrazy mohou přečkat statisíce let jako nové. Takže ani v umění na obyvatele Boxduroye nemáme! Jsme zkrátka barbaři!

Taťána mi nadšeně vykládala, jak snadno se s tím nástrojem pracuje, ale já jsem si přitom uvědomoval, jaká strašná musí být pro malíře návrat na Zem. Když si tam nesmí vzít brůňgemuže, je vlastně bezruký. Pozemská věda a technika je na sestavení toho nástroje dodnes krátká a přeorientování na nedokonalé pozemské barvy a štětce je tak bolestivé, že přechod překoná jedině génius.

Proto byl Leonardo da Vinci tak ojedinělý!

Pochopil jsem, proč se Taťáně na Zem nechce...

*****

Nečekané poslání

Takto asi bylo Bohu – když svět stvořil

a když poznal, že jej stvořil – k utrpení...

(Jaroslav Vrchlický – Satanela)

Dlouho jsme se však malbami netěšili.

„Jsi ještě u Rusky?“ ozvalo se mi znenadání v hlavě. Poznal jsem telepatii sižula Blizgůta.

„Jsem,“ odpověděl jsem mu. Abchré telepatie je telepatické spojení na největší dálku, kam se na ni hrabou mobily!

„Počkej tam na mě,“ požádal mě telepaticky a rychle se ode mne odpojil.

Obrátil jsem se na Taťánu, ale předešla mě.

„Chtějí se mnou mluvit moji sižulové,“ oznámila mi. „Mám se i s tebou okamžitě vrátit domů.“

„Také mě právě telepaticky oslovili,“ sděloval jsem jí na oplátku. „Něco nám asi chtějí!“

„Tak pojďme!“ souhlasila. „Něco se děje, tohle jsem tu ještě nezažila.“

Prvním sálem galerie jsme proběhli klusem a zakrátko jsme vybíhali z jeskyně. Před ní Taťána požádala o brual, nasedli jsme a vyrazili. Bylo to jen půl kilometru, brual to zkrátil na pár vteřin. Přistáli jsme přímo do Taťániny bubliny fepriti, ale když Taťána brual zrušila, byli jsme v jejím prázdném obydlí. Taťána vytvořila dvě sedačky pro nás a dvě na kraji fepriti, střed zůstal volný.

Netrvalo dlouho a přímo stěnou do fepriti prolnula mléčná bublina. Prskla a zmizela a uprostřed stál vysoký sižul.

„Vítám tě, učiteli Prinófede!“ přivítala ho Taťána.

„Přiletí ještě Blizgůt,“ odvětil a sám se klidil stranou.

„Co se děje?“ zeptala se ho Taťána.

„Hned se to dozvíte!“ ujistil Prinófed ji i mě.

V té chvíli prolnula dovnitř další mléčná bublina a když zmizela, stál tu i sižul Blizgůt.

„Jsme tu všichni, začni!“ vybídl Blizgůt Prinófeda.

„Bude to pro vás asi šok,“ varoval nás Prinófed předem.

„Nestraš je a mluv!“ okřikl ho Blizgůt. „Čas letí!“

Oba, já i Taťána jsme zpozorněli. Nebude to nic obvyklého, vyjadřoval její napjatý pohled.

„Musíte se oba okamžitě předčasně vrátit do vašeho světa,“ pokračoval Prinófed.

„I když jsem vám přece říkala, že se vrátit nechci?“ namítla nesměle Taťána.

„Tentokrát vás potřebuje váš svět,“ pokračoval Prinófed. „Škoda, že jste tu jen tři. Bylo by vhodnější, kdyby vás bylo tisíc, tři je příliš málo.“

„Myslíte i Pierra?“ ptala se Taťána.

„Ani on nesmí zůstat stranou,“ ujistil ji Prinófed. „Abyste věděli příčinu, ve vašem světě nastala katastrofa. A co je horšího, pořád se to stupňuje. Proto vás tam pošleme. Naši průzkumníci se hromadně vracejí, jejich úkol ve vašem světě skončil, dále už to bude vaše věc.“

„Co se vlastně stalo?“ přerušila ho netrpělivě Taťána.

„Ve vašem světě nastala katastrofa,“ opakoval Prinófed. „Je to příliš závažné, než abychom to zvládli. Přišli jsme o tři čtvrtiny měničů hmoty a energie inakirídelů a o část inspektorů. Vrátíte se výjimečně s veškerou naší podporou s úkolem zachránit co nejvíc katastrofou postižených lidí.“

„Co se, proboha, stalo?“ žádala Taťána vysvětlení.

„Země se srazila s asteroidem,“ řekl místo Prinófeda naplno sižul Blizgůt. „Ve vašem světě je nepředstavitelný zmatek. Podle všech známek zahynula i polovina našich průzkumníků, ostatní jsme vybídli k návratu. Jejich přítomnost tam ztratila smysl. Teď to bude váš problém.“

„Vaše průzkumníky stahujete zpět na Boxduroy a nás tam klidně posíláte?“ vyčetla mu Taťána.

„Nebudeme vás posílat do centra zkázy, kde zahynuli naši inspektoři,“ ujistil nás Blizgůt. „Budete mít jiný úkol. Výjimečně vám ponecháme i naše prostředky a přidáme k nim řízení gehurů. Ano, budete si řídit i tunely. Vaším úkolem je přivézt ze Země na Boxduroy co nejvíc vašich krajanů. Životní podmínky se na Zemi neustále zhoršují, brzy tam nebude život možný. Musíte zachránit co nejvíc lidí ze Země. Kdyby se to nepodařilo, váš druh zmizí z vesmíru úplně.“

„Jak se to může ještě zhoršovat?“ namítl jsem. „Dobře, do Země narazil asteroid. Možná přitom zahynuly miliony, možná i pár miliard. Ale aby se to ještě zhoršovalo?“

„Odhadujete to špatně,“ řekl Blizgůt. „Ano, náraz asteroidu zahubil naráz miliardy, ale to není všechno, probudil i vulkány. Supervulkán Yellowstone a pokryl Severní Ameriku kobercem sopečného popela. Z toho kontinentu se už žádný náš průzkumník neozval. Bylo jich tam málo a všichni zahynuli. Na opačné straně světa vybuchl podobný supervulkán Aira u Japonska. Obrovská vlna smetla Čínu a západní pobřeží Ameriky, Japonsko zmizelo úplně. Ani odtud se nikdo z našich nevrátil.“

„A co Afrika?“ zeptal jsem se.

„Tam udeřil asteroid,“ pokračoval Blizgůt. „Právě tam je zkáza absolutní, nemá cenu zdržovat se hledáním. Uvědomte si, postačí zachránit sto tisíc jedinců, aby váš druh nevyhynul. Pokud jich zachráníte víc, tím lépe, ale zřejmě nedokážete zachránit ani zlomek těch, kdo jsou v této chvíli naživu. Nemá smysl ztrácet čas jednotlivci. Asteroid i vulkány vyvrhly do ovzduší obrovské množství prachu, který všude zacloní slunce. Na Zemi nastalo příšeří a kde ještě není, tam brzy bude. Pod prachem zahynou rostliny a s nimi všechno živé. A aby toho nebylo dost, lidé si to sami zkazili ještě víc.“

„Je vůbec možné to ještě víc zkazit?“ nevěřil jsem mu.

„Je,“ přikývl Blizgůt. „Vrchol zařídili barbaři, bylo jich na Zemi ještě příliš mnoho. Když se odmlčela velitelství armád, pochopili to někteří jako zahájení války a do té zkázy odpálili ještě stovky střel. Jednak zničily, co se dalo, navíc rozesely po celém světě zářící prvky. Záření je neviditelné a přitom smrtící.“

Uměl bych si to představit. Velitelé na ponorkách jsou vždycky odtržení od reality. Pak se ponorka vynoří, velitel zjistí, že se něco neočekávaného děje a že se nemůže dovolat velitelství. Rozlepí tedy obálku s instrukcemi připravenými pro případ války, nastaví střelám cíle, odpálí je a s pocitem dobře odvedené práce dá rozkaz k ponoření na dno. Dál jeho instrukce nesahají.

„Aha,“ vzdychl jsem si. „Nejdřív asteroid, pak sopky a nakonec termojaderná válka, to je opravdu smrtící koktejl. Máte aspoň nějaké odhady, kolik lidí je v této chvíli naživu a kolik se jich dá zachránit?“

„Severní Ameriku pohřbil vulkán Yellowstone,“ řekl Prinófed. „Austrálii s Čínou, Indií a ostrovy v Pacifiku spláchl vulkán Aira, Japonsko zmizelo a Afrika je na padrť. Lidé jsou naživu jen v Evropě, v Asii a Jižní Americe. Vy tři jste z Evropy, dostanete na starost kraje, kde to znáte. Pierre Francii, Španělsko a pokud ještě něco stihne, ať si sám vybere. Rusko je příliš veliké, než aby Taťána stihla i něco navíc. Zbývá střed Evropy. Situace je tam ztížená smrtícími zářícími prvky, v Evropě totiž vybuchlo nejvíc a právě těch nejničivějších střel.“

„Umíte ty... smrtící zářící prvky... zjišťovat?“ ptal jsem se.

„Trochu,“ ujistil mě Blizgůt. „V bublině brualu se jich obávat nemusíte, ale nebudete tam jen létat. Když chcete své lidi zachránit, musíte jim umožnit nastoupit k vám do brualu a v té chvíli si můžete vnést záření dovnitř.“

„Něco o tom vím,“ řekl jsem. „Co Jižní Amerika?“

„Je tam pár našich dobrovolníků,“ řekl Prinófed. „Mají ale proti vám nevýhodu. Nejsou tam doma, místní lidé je odliší a pak se před námi schovávají. Nemůžeme je tahat z kdejaké díry, na to není čas. Výhodou je, že je ten kontinent nejvíce stranou. Ničivá vlna od Japonska zničila Tichomořské pobřeží, ale nepřešla přes hory. Z opačné strany zametla pobřeží slabší vlna od Afriky. Nechte nám je na starosti, i Evropa je nad vaše síly.“

„Co s těmi lidmi máme dělat?“ zeptal jsem se. „Jestli nám ponecháte řízení tunelů, pochopil jsem to tak, že je máme posílat na Boxduroy? Co tady ale budou dělat?“

„Tady je ponechte nám,“ řekl Blizgůt. „Postaráme se o ně. Dokážete už pěstovat supujgódy cherypikie?“

„Myslíte abych jim rovnou dával telepatii?“ odhadoval jsem. „Ale to přece nejde tak rychle! Pět až šest za hodinu, víc nedokážu. Přitom jich budou potřebné miliony!“

„Já to neumím vůbec,“ přiznala Taťána.

„Budeme vám je pěstovat,“ slíbil Blizgůt. „Nás je na to víc. Ale musíte je lidem vnutit, aby se s námi domluvili. Stačí po jednom z každé skupiny.“

„Co s nimi chcete na Boxduroy dělat?“ zajímalo mě.

„Soustředíme je do velkých bublin,“ uvažoval Blizgůt. „Tam je dokážeme zásobovat. A pak se uvidí. Teď není čas na detaily, až se zkáza rozšíří, ukončíte zachraňování – zbytek zahyne jako miliardy jiných dosud. Jdete na to?“

„Teď je večer i na Zemi,“ starala se Taťána. „Ve tmě to má jen malý smysl!“

„Až do Evropy vtrhnou mraky sopečného popela, bude tam noc trvale, uvidíš,“ pokrčil rameny Prinófed.

„Dobře, začneme!“ souhlasila s povzdechem Taťána.

„Na první výpravu vás ještě doprovodíme,“ chlácholil ji Prinófed. „Ale jen na první. Překáželi bychom. Ani ne zabíráním místa v brualu, ale naše zkušenosti hovoří, že se nás lidé bojí. Průzkumníci se vždycky drželi v pozadí, ale to tady v brualech nepůjde, tady budou všem na očích.“

„Dobře, jdeme na to!“ rozhodl jsem. „Taťáno, setkáme se v šest večer po akci, ano?“

Taťána Švejka neznala, ale vyloudilo jí to na tváři úsměv.

Jdeme na to!

*****

Rozloučil jsem se s Taťánou povzbuzujícím úsměvem. Pak jsme s Blizgůtem vsedli do brualu, prolnuli stěnou Taťánina fepriti a vystřelili do odpolední oblohy. Brual řídil Blizgůt, ale tentokrát jsem se posadil vedle něho. Podíval se na mě udiveně, možná zvažoval, co si to dovoluji, ale pak to přijal a nic neříkal.

Brual vyletěl do výšky, kde obloha zčernala, zato jsme tam mohli letět nejrychleji. A opravdu, pokud jsem to mohl srovnávat, nechali bychom asi daleko vzadu nejen airbusy, ale i nejnovější interceptory. Neměl jsem tušení, kolik je to Machů. Brual neměl žádné přístroje, bez nichž si palubní desku pozemských letadel nedokážeme představit. Bohužel mě včas nenapadlo podívat se při startu na hodinky, abych mohl spočítat rychlost podle času. Náhle jsme prostě zpomalili, prudce klesli a to už jsem viděl, jak míříme přímo ke známému portálu na úpatí vysoké skály.

Otevření portálu zajišťoval, jak jinak, telepatický příkaz. Blizgůt mi ukazoval, jak jej použít z dálky. Portál nám zasvítil do očí světlounce zelenou září, hlásil připravenost. Pak Blizgůt vydal další povel a ústí portálu nám zmodralo.

„To je signál obsazenosti,“ ukazoval mi. „Znamená to, že jsme jediní, koho gehur pustí. Na druhé straně je fialový zákaz, aby se v portálu nesetkaly dva brualy.“

„Jak by taková srážka proběhla?“ zajímal jsem se.

„Asi nijak,“ odvětil nerozhodně. „Neslyšel jsem o žádném takovém případu.“

Nalétli jsme přímo proti portálu a rychlostí závodního auta vjeli do tunelu. Blik – a byli jsme na druhé straně.

A až teď jsem se patřičně zděsil...

*****

Tohle byl úplně jiný svět, než který jsem opustil!

Strávil jsem v Boxduroy celý rok. Uběhl jako voda a neměl bych ani poznat, že se vracím s jednoročním časovým odstupem. Tenkrát bylo léto, teď opět.

Jenže – tohle je úplně jiný svět, než který jsem opustil!

Má být léto – ale co ty závěje sněhu?

Až zblízka jsem poznal, že to není pravý sníh. Byl šedivý a pořád sypký. Tak se sníh nechová. Však to také není sníh – ale popílek. Vrstva má skoro všude kolem deseti centimetrů, ale bylo už znát, že listnaté stromy rychle usychají. Ani jehličnaté smrky nebyly v pořádku, i když popílek na nich tak nedržel. Jehličí bylo šedivější a rezavé. Popílek vytváří i na jehličí tenkou vrstvičku, která je dusí. Tohle přece žádný strom dlouho nevydrží!

Také potůček byl lemovaný tím zákeřným sněhem. Všiml jsem si, že voda nezmrzla a popílek odplavuje, jenže ho změnila v šedivé bahno, které se usazovalo všude kde to bylo možné. Bez popílku zůstal jen hlavní proud potůčku.

Neočekával jsem, že se ještě mohu vrátit k zaparkovanému automobilu. Klíče jsem měl ještě schované v bublině fepriti, ale nestačil jsem je vzít s sebou, ale nebyly by mi nic platné. Rok tu automobil nemohl vydržet. Jak to nejspíš probíhalo? Pátrací akce, když jsem se nevrátil. Pak našli opuštěné auto, neodvažuji se ani odhadovat, v jakém stavu. Nejspíš je vrátili mé ženě, jistě to byla hrozná scéna. Rok je právě tak doba pro prohlášení nezvěstného za mrtvého, i když se nenajde mrtvola. Jak to asi odhadla Policie? Úmyslné zmizení, nehodu anebo vraždu? Jsem si zcela jistý, že skutečná příčina mého zmizení nenapadla nikoho ani ve snu. Jak by také mohla?

Sižul Blizgůt mi předal řízení brualu, abych se sám rozhodl, kam dál. Vybírám si nejbližší vesnici.

Jsou tam ještě lidé? Vědí vůbec, co se vlastně děje?

Průhledná bublina brualu zvolna klesá na náves mezi staré selské domky. V některých se dokonce svítí, i když to nevypadá na klasické elektrické osvětlení, spíš na světlo svíček. Ale aspoň tam budou lidé! Přistáváme před domkem.

„Počkáš na mě v brualu?“ zeptám se Blizgůta.

„Ano, jen vzlétnu o pět až šest sáhů vzhůru, nechci tu budit rozruch,“ souhlasil.

Vyskočil jsem z bubliny, v ruce měřič záření. Naštěstí nesignalizoval nic, z čeho bych mohl mít obavy.

Jdu zaklepat na okno...

*****

Hospodář došel až ke vratům, aby se podíval, koho to sem čerti nesou.

„Nic nemáme, nic neprodáme!“ řekl místo pozdravu.

„Nic nekupuji, jen se musím něco dozvědět!“ odvětil jsem smířlivým tónem.

„Dotazníky nevyplňujeme!“ odrazil mě i v tomto bodě.

„Chci jen pár lidských slov!“ žadonil jsem dál. „A nemohl byste mi dát aspoň hrnek vody? Mám žízeň.“

Odepřít někomu vodu bylo na vesnici vždycky příznakem otevřeného nepřátelství. Městští lidé už to tak necítí, ale na vsích to respektují. V osmašedesátém roce za »internacionální pomoci« Brežněvových vojsk bylo heslo »Okupantům ani vodu!« výrazem nejhlubšího opovržení. Lidé na vsi to opravdu dodržovali. Média poslušně lokajsky vysílala o »vítání přátel« a zatím – ani vodu!

„Jestli jen to, pojďte dál. Venku by se člověk ukýchal.“

Pravda, kyselý sopečný popílek vyvolával kýchání a slzení očí, ale na analýzy jsem neměl čas ani chuť. Následoval jsem hospodáře do vesnické chalupy, do světnice plné dospělých i dětí.

„Vedu návštěvu!“ oznámil všem.

Pak mi představil všechny přítomné. Byl jsem tedy na čas hostem rodiny Procházků. Kromě Procházkových byly v domku dvě další rodiny. V nejtěžší chvíli, kdy se pozvolna hroutila celá česká a vlastně světová společnost, se některé rodiny spojovaly a doufaly, že nepříznivé období společně překonají. Netušili, že nemají nejmenší šanci. Pro mě to mělo výhodu – poberu všechny naráz. Procházkovi mladší měli dva malé kloučky předškoláky a Frýbortovi tři dcerky, dvě malé a jednu, co už chodila do školy.

„A co jste zač vy?“ obrátil se na mě pan Procházka, když skončil s představováním sebe i přítomných.

Představil jsem se také a pokračoval.

„Byl jsem teď rok v cizině a potřebuji se dozvědět, co se tady v Čechách za mé nepřítomnosti sběhlo. Vím, že se zde stala nějaká katastrofa, ale ne o moc víc.“

„Jo, mladej, vracíte se v nejhorší možný čas,“ politoval mě starý Procházka. Byl tu nejstarší a tak nějak samočinně se ujal úlohy mluvčího. „Ale máte recht. V nejisté době je každému lépe mezi vlastními než mezi cizími.“

„Říkáte – mladej?“ usmál jsem se.

„No jistě, víc byste si rozuměl tady s mladejma,“ ujišťoval mě. „To jste celí vy, mladí! Pořád byste cestovali do cizích krajů, místo abyste se pořádně usadili doma.“

„Kolik je vám let?“ zeptal jsem se ho. „Mám dojem, že jste mladší než já.“

„To vykládejte své babičce!“ zasmál se kysele otec rodu. „Vy že jste mladší? Vám je nanejvýš pětačtyřicet!“

Na okamžik mě tím zarazil, než jsem si uvědomil, že může mít pravdu. Ne že jsem mladší než on, ale vypadám tak. Taťána mě nazvala starším, neboť jsem byl na Boxduroy kratší dobu než ona, ale byl jsem tam už rok a celou tu dobu na mně zevnitř pracoval červík ovrósje. Nejsem marnivý, za celou tu dobu jsem nepotřeboval zrcadlo, ale všiml jsem si, že mi vousy přece jen narostly černější. Nedávno mi skoro najednou vypadaly zuby, ale jen proto, aby mi narostly nové třetí. Připadal jsem si jako malý klouček, jenže dětem vypadávají mléčné zuby jeden po druhém a ne všechny najednou. Skoro týden jsem jedl jen kašičky. Jenže pak se to usadilo a mám zase všechny zuby – a zdravé jako kdysi. Žádná plomba ani kaz! Díky, ovrósje!

„Nekoukejte se na mě, jak vypadám,“ mávl jsem rukou. „Raději mi řekněte, jak vidíte současné poměry v Čechách. Za ten rok, co jsem tu nebyl, se Čechy změnily, že to tu nepoznávám.“

„Až mi vysvětlíte, proč to chcete vědět,“ opáčil trochu nevrle pan Procházka. „Proč zrovna od nás. Neříkejte, že jste si toho všiml až tady, kde dávají lišky nejen dobrou noc, ale už i podávají pac. Proč jste se nezeptal někoho už dřív, cestou sem?“

„Obávám se, že mi pravdu neuvěříte,“ povzdychl jsem si. „Znáte kamenného Satanáše a Pekelnou bránu?“

„Ty jsou přece tady, v Podhájském lese!“ podivil se pan Procházka, odkud to mohu znát.

„Co mi řeknete, že jsem přišel právě tou bránou?“ vysypal jsem na ně pravdu jako uhlíř putnu uhlí. V současné situaci už je lepší začít s pravdou, bez kamufláží.

„Že to je blbost, ta je přece na skále jen naznačená!“ vložil se do hovoru Procházka mladší.

„Většinou máte pravdu,“ přikývl jsem mu na to.

„Většinou?“ chytil se toho nezvyklého obratu. „To jako že menšinou pravdu nemám?“

„Přesně tak,“ souhlasil jsem. „Většinou je ta brána pouze naznačená. Otevírá se výjimečně, tak jednou za rok, někdy ani to ne. Naposledy byla otevřená před hodinou, abych sem mohl přijít. A tak jsem tady.“

Očekával jsem, že to bude pro tyto lidičky šok, ale lépe když poznají pravdu hned než je vodit za nos.

„Pekelná brána otevřená?“ vyjekla stará Procházková.

„Do pekla?“ přidala se k ní mladá snacha. A všichni, až na děcka, se hromadně pokřižovali.

„Myslíte jako v té říkance?“ usmál jsem se. „Nebo už jste ji zapomněli?“

„Jakou říkanku myslíte?“ vyjel na mě pan Procházka.

„Tou, se kterou se buší na vrata,“ usmál jsem se.

Čerti, čerti, odneste si

svého ožralu do pekelného hradu

ať nás nesvádí, v pekle ať vyvádí!

„Odkud to znáte?“ vybuchl pan Procházka.

„Od strejce Karla,“ řekl jsem. „Bydlel v baráku za návsí ke kostelu, dnes už je i ten barák zbořený.“

„Starej houbař Karel?“ došlo panu Procházkovi. „Ale ten už je drahně let pod drnem!“

„Na ramenou jsem ho v rakvi nesl,“ ujistil jsem ho.

„To byste musel bejt jeho synovec, ale ten byl přece starší!“ skládal si konečně kamínky do mozaiky.

„Taky že jsem!“ kývl jsem hlavou. „Od pohřbu jsem tu byl jen jednou a navíc krátce. Když jsem zjistil, že strejdova chalupa je jen hromádka sutin, už jsem se sem ani nevracel. Nebylo proč. Býval jsem tady u strejdy na prázdninách.“

„Tak proto znáte kamennýho Satanáše!“

„Jo – a také barvení nosu červenou hlínou,“ přidal jsem mu další kamínek do mozaiky, to je také zdejší zvláštnost.

„Ale co to říkáte, že se Pekelná brána otevírá?“

„Otevírá,“ přikývl jsem. „Umím ji dokonce otevřít, ale do pekla nevede. Je tam mimoprostorový tunel k mimozemšťanům. A právě od nich se vracím. Proto jste vy první, na koho se mohu tady na Zemi obrátit.“

Tak – a další šok pro všechny kromě dětí! Ty jediné z toho ještě neměly rozum, seděly způsobně a mlčely. Chvíli jsem čekal, až se to všem v hlavě trochu rozleží, než jim způsobím další šoky podobného kalibru.

„Opravdu jsou nějací mimozemšťané?“ zeptala se mě Procházkova dcera.

„Ano, jsou,“ odpověděl jsem vážně. „Byl jsem u nich na návštěvě, ale teď mě poslali domů, že se tu děje něco zlého. Tak jsem tady a chci vědět, jak se vám vede? Povídejte! Na oplátku vám pak povím, co jsem zažil ve světě Boxduroy a nakonec se poradíme, co dál.“

„Moc skvělé to není,“ řekl pan Procházka.

*****

Rámcově jsem věděl nebo aspoň tušil, co se tu asi může dít, ale setkání se skutečností bylo šokem i pro mě.

Rodiny Procházkových trávily večery na modlitbách.

V poslední době nastala v Čechách neuvěřitelná renesance zbožnosti. Kostely byly plné a nedávní ateisté se usilovně modlili i doma. Zejména když se zhroutila elektrizační síť a s výjimkou několika větších měst, zoufale udržovaných při životě, se většina Čech ponořila do tmy.

Distribuční síť potravin zatím ještě fungovala, ale jen zatím a v tak nouzovém režimu, jaký bylo možné snést. Auta rozvážela zboží ze státních strategických rezerv, které se však vypařovaly jako sníh na jaře. Ubývalo všeho, potravin, zboží i paliva. A ceny stoupaly. Za této situace mohl pomoci snad jen zázrak.

Zázrak, který však nepřicházel.

„Skoro to vypadá, jako by měl opravdu nastat konec světa,“ zakončil své neveselé vyprávění pan Procházka.

„Máte bohužel pravdu,“ odvětil jsem mu vážně. „To bude konec našeho světa. Země přestává být vhodná k životu.“

„Ale měl by snad být ten... Armagedon, poslední boj andělů s démony, ne?“ protestoval Procházka proti kacířské myšlence, že to může být i jinak než jak si to představoval.

„Armagedon už proběhl,“ řekl jsem. „Sem se to nedostalo, ale velká rozloha pevnin je dnes radioaktivní.“

„Ale kdy bude ten... poslední soud?“ dorážel na mě.

„To opravdu nevím,“ usmál jsem se smutně. „Ale naděje tu je. Mimozemšťané jsou ochotní nám pomoci. Není v jejich silách napravit, co se stalo na Zemi, ale mohou nám lidem nabídnout útočiště u nich.“

„Kde?“ vytřeštila oči paní Procházková a všichni mi očima leželi na rtech.

„Ve světě Boxduroy,“ řekl jsem. „Je to nouzové řešení, ale právě nastala nouze nejvyšší. Je to malá pomoc, ale aspoň něco. Nebude to ani zdaleka pro všechny, miliardě mrtvých už to život nevrátí, ale aspoň něco.“

„Jakou miliardu mrtvých máte na mysli?“ zděsil se pan Procházka. „Miliarda... to snad ne!“

„Miliarda lidí zemřela okamžitě,“ ujistil jsem ho. „Pak ji následovaly další. Víte vy vůbec, co se stalo mimo Čechy?“

Ukázalo se, že skutečnou příčinu neznají a nikdo si ani neuměl představit rozsah té zkázy.

„Asteroid zničil celou Afriku,“ pokusil jsem se přiblížit jim rozsah zkázy. „Náraz vyvolal erupci supervulkánů. Yellowstone pohřbil Severní Ameriku, Aira smetla Japonsko, Čínu a Indii. Tam všude se oběti počítají na miliardy. Popel je až v Čechách, takže je všude. A do toho ještě Armagedon...“

„Ale to jsme nevěděli!“ zaúpěl pan Procházka.

„V ovzduší jsou miliony tun sopečného popela i prachu ze srážky s asteroidem. To zadusí rostliny a po nich zahynou všichni živočichové včetně lidí. To je skutečný konec světa,“ shrnul jsem to nevesele. „Naši přátelé mimozemšťané nám ale nabídli pomoc v nejvyšší nouzi. Zemi zachránit nemohou, to je i nad jejich síly, ale mohou nás ubytovat v jejich světě a zajistí nám i potraviny. Postačí to jen na záchranu člověka jako druhu, víc toho z našeho světa nezbude. Ale i malá pomoc je pomoc!“

„A jak to má vypadat?“ chtěla vědět mladá Procházková. „Co máme dělat?“

„Kdo má zájem, toho odvezu do Boxduroy,“ slíbil jsem. „Mám tu mimozemský airbus. V Boxduroy se našich lidí ujmou mimozemšťané. Ale budu potřebovat vaši pomoc. Dokážu odvézt miliony, ale nevím, jak ty lidi shromáždit.“

„Kde máte ten airbus?“ zeptal se mě pan Procházka.

„Je to mimozemské letadlo,“ upozornil jsem ho. „Není tak nápadné, nemá křídla a největší odlišností je, že se samo zvětšuje podle počtu pasažérů. Brzy to sami poznáte. Ale potřebuji i vaši pomoc. Sám nestačím shromáždit všechny lidi. Kdo z vás by teď hned dokázal sehnat lidi ze vsi? Odvezu všechny najednou.“

„Oběhám sousedy,“ nabídla se paní Procházková starší. „Ale na dolní konec by měl jít někdo jiný.“

„Já tam skočím,“ nabídl se Procházka mladší.

„A co si ti lidé mají vzít s sebou?“ starala se i mladá paní Frýbortová, dcera Procházků starších.

„Nic,“ řekl jsem. „Co byste tam tahali? Všechno potřebné tam dostanete. Hlavně tu nenechte děti.“

„A můžu si vzít Daníčka?“ přihlásila se malá školačka.

„Panenky a hračky si vezmi,“ řekl jsem blahosklonně. „Ale jen ty co bez problémů uneseš v batůžku.“

„Daníček je náš pes!“ upozornila mě holčička.

„Pes?“ zarazil jsem se. „S domácími zvířaty tam nepočítají. Budeme rádi, když zachráníme lidi.“

„Já bez Daníčka nepůjdu!“ postavila si dívenka hlavu.

„Kde ho máš?“ zeptal jsem se jí.

Ukázalo se, že je to štěně, spící v přepravce.

„Když jí ho ponesete, přimhouřím nad tím oči,“ slíbil jsem rodičům. „Sama ho tahat nemůže. Ale teď vás musím požádat o tu spolupráci.“

„Už běžíme!“ zvedla se paní Procházková.

„Počkejte!“ zarazil jsem ji. „Něco vám musím dát, než se mi rozběhnete po vsi.“

Oba dobrovolníci – stará paní Procházková a mladý pan Procházka – byli už na odchodu.

„Vezměte si nejprve tohle!“ podal jsem oběma vajíčko supujgóda telepatie. „A vám jako hlavě rodu to dám také,“ nabídl jsem třetí vajíčko panu Procházkovi. „Nesmí se to rozkousat, jen spolknout.“

„Co to je?“ zeptal se pan Procházka starší za všechny.

„Dárek od mimozemšťanů,“ ujistil jsem ho. „Pomůže vám to překonat některé potíže. Ale nemám jich dost pro všechny, přednost mají ti, kdo sami chtějí pomoci.“

Kupodivu nikdo už neprotestoval a všichni tři spolkli svá vajíčka bez zaváhání. Dárek od mimozemšťanů očividně přijali. Kdybych jim to objasnil blíž, nebyli by asi tak bezstarostní.

Chtěli vyrazit do vsi, ale musel jsem jim nejprve aktivovat telepatii, proto jsem je ještě pozdržel. Potřeboval jsem získat čas pro červíky cherypikie. Vylíhnou se, jakmile se zelené vajíčko dostane do kontaktu se žaludečními šťávami, ale pár minut – tak dvě až tři – trvá, než se krví dostanou do mozku a zahnízdí se.

Konečně jsem mohl všechny tři nechat v duchu počítat. Jakmile červík rozpozná číslovku »čtyři«, zapne telepatii. Později to bude dělat myšlenkový pokyn, ten ale nové telepaty naučím při první učební seanci.

Všichni tři se mi ale v hlavě ozvali, první problém byl tedy za námi. Byli z toho překvapení, ale rychle jsem jim vysvětlil, že telepatická řeč, kterou právě dostali, jim bude užitečná už tady a nejvíc na Boxduroy, kde se s jeho obyvateli bez ní nedorozumí. Pak teprve paní Procházková se synem opustili sednici a vydali se zmobilizovat sousedy.

„My si zatím půjdeme nastoupit,“ vyzval jsem ostatní.

*****

Úzké hrdlo

Mnou vchází se do trýznivého města,

mnou vchází se do věčné bolesti,

mnou vchází se k těm, co Bůh věčně trestá,

mnou dal Pán průchod spravedlnosti...

(Dante Alighieri – Brána Pekel)

K prvnímu nutnému dálkovému použití telepatie došlo hned první den. Paní Vendula Procházková se na mě hned toho večera obrátila s prosbou o radu. Dědek Richard Hadr z dolního konce vesnice jí neuvěřil, odmítl přijít na náves a jen jí sprostě vynadal.

„Nechce? Nechte ho být!“ dal jsem jí radu. „Nemáme čas zdržovat se kverulanty.“

„Ale vždyť tady zemře!“ namítala.

„Řekla jste mu to takhle?“

„Řekla, ale nevěří mi! Co s ním mám dělat?“

„Nic. Jděte jinam. Opakuji, nesmíme se zdržovat těmi, kdo pomoc odmítnou. Neposlechne ani když si před něho kleknete, nejenže ho nezachráníte, ale jeho zdržování bude stát život stovku jiných. Kolik lidí vám ještě zbývá?“

„Ještě Novákovi,“ odpověděla.

„Jděte tedy za nimi a až se od nich budete vracet, ještě to jednou zkuste. Ale ne déle než minutu!“

To už se na návsi shromáždil s rodinou Procházků i shluk dalších sousedů. Zvědavě nás pozorovali. Požádal jsem Blizgůta, aby slétl níž a když brual zastavil metr ode mne, pobídl jsem pana Procházku, aby nastoupil dovnitř na sedadlo do druhé řady.

„Neměl bych nastupovat jako poslední?“ namítl. „Nesluší se, aby kapitán opouštěl loď jako první!“

„To vás šlechtí, ale kapitán jsem tady já,“ opáčil jsem suše. „Vy dejte své rodině i těm okolo příklad.“

Přestal protestovat a zvědavě vstoupil do bubliny. Po něm nastupovali i ostatní, dospělí pomáhali dětem a brali si je na klín. Přepravka se spícím štěnětem zůstala pod nohama pana Frýborta, Monička se pořád starala, aby na štěně nezapomněli.

Pomáhal jsem jim překonat utajované obavy, když měli projít průhlednou blánou. Jak nasedali další, brual se prodlužoval a na konci vyvstávaly další sedačky. Postupně se přidávali další vesničané. Další, tentokrát už větší děti si vedly na vodítku pejska a jiné nesly přepravky, z nichž se ozývalo teskné mňoukání. Když jsem povolil jedněm štěně, musel jsem přimhuřovat oči i potom.

Náves se konečně vyprázdnila. S posledními opozdilci se vrátili i moji telepati, mohli jsme tedy odletět.

Pan Hadr podruhé vyhodil paní Procházkovou, nebylo mu zřejmě pomoci. Byla to klasická ukázka, jak může jediné špatné rozhodnutí zmařit lidský život. Nemohli jsme ale jednat jinak.

Pomohl jsem nasednout i paní Procházkové, doběhla také mezi posledními a sotva popadala dech. Nasedala na rozdíl od ostatních vepředu, kde jí manžel držel místo, stejně jako mladá Procházková držela vedle sebe místo svému choti.

„Myslím, že je nás akorát – jedeme!“ zavelel jsem.

Sižul Blizgůt vzletěl s monstrem, které opravdu mělo blízko k rozměrům airbusu. Nejprve kolmo vzhůru, pak je otočil k lesu a zakrátko jsme spatřili známou skálu Pekelné brány. Svítila nám zeleně a pak modře. Měl jsem chvilku obavy, jak se do brány při té délce strefíme, přímo před ní stály stromy a brual byl opravdu delší než airbus. Ve velkých letadlech sedí lidé v širokých řadách, tady jen ve dvojicích, ale brual ukázal svou další přednost. Přímo před branou se prohnul jako užovka, vyhnul se stromům a vletěl do úzkého tunelu, jako do tunelů vjíždějí lokomotivy s dlouhými soupravami.

První vesnice v Boxduroy!

*****

„Se zvířaty to myslíte vážně?“ zeptal se mě Blizgůt, když s námi přistával přímo do bubliny velikosti sportovní haly. Brual prolnul boční stěnou a položil se podél ní. Před ním stál druhý, už skoro prázdný a zkracoval se, jak z něho vystupovali Rusové. Vpředu jsem zahlédl Taťánu, stihla to tedy rychleji než já.

„Neměl jsem srdce zbavit lidi zvířecích miláčků,“ řekl jsem Blizgůtovi. „Snad se pro pár zvířátek místo najde.“

„Nejde o místo,“ upozorňoval mě Blizgůt. „Když sem od některého druhu přitáhnete jen pár jedinců, vyhynou tak jako tak. Zachování druhu je možné až od většího počtu, jinak zdegenerují a ani ovrósje nepomohou. Kdyby bylo málo lidí, vyhynuli byste i vy, tak neztrácejte čas.“

Předal jsem mu své chráněnce a jim jsem vysvětlil, že právě tohle bude »hodný strýček mimozemšťan«, který se o ně postará.

„Myslel jsem si, že ty své lidi povezeš někam poblíž svého bytu!“ oslovil jsem telepaticky Taťánu.

„Vyskytly se nějaké organizační potíže,“ řekla.

Telepaticky jsme se mohli domlouvat jen tady nebo jen na Zemi, tam jsme ale na hovory neměli čas.

„Jaké potíže?“ zajímalo mě.

„Sižulové předpokládali, že jedno přijímací centrum stačí,“ vysvětlovala mi. „Když jsem jim připomněla, že je to sem daleko a cestování bude nepříjemně zdržovat, uznali to, ale nestačili už vytvořit druhou halu. První dvě skupiny proto dovezu sem. Pak se to snad vyřeší lépe.“

„Jak to vypadá v Rusku?“ optal jsem se.

„Celkem to jde,“ vzdychla si. „Až na zataženou oblohu s tmavými mraky jako před bouří. Na některých místech z nich padá jemný prach.“

„Sopečný popílek,“ napověděl jsem jí. „V Čechách ho už leží místy čtvrt metru. Dusí rostliny.“

„Rusko to čeká také,“ řekla smutně. „Nu což, snaž se jako já. Přeji ti hodně štěstí!“

„I tobě hodně štěstí!“ popřál jsem jí.

Taťána nasedla a odstartovala. Nejprve prošla brualem skrz bublinu, pak se zvedla do výšky a obrátila se směrem na Rusko.

„Vzal bych si z nich pana Procházku mladšího,“ navrhl jsem Blizgůtovi. „Telepatii má a může mi pomoci. Nebude to na dlouho, k rodině se připojí po návratu z druhé cesty.“

„Vezmi si klidně všechny, kterým jsi dal telepatii,“ řekl Blizgůt. „Beztak ji teď musím vnutit všem.“

„Manžele Procházkovy ti tu ponechám,“ vrtěl jsem hlavou. „Mají mezi lidmi největší autoritu, snadno přesvědčí ostatní, aby ti věřili. A kromě toho jsou starší. Pan Pavel Procházka je z nich nejrychlejší.“

Blizgůt neprotestoval a já jsem vyzval mladého Pavla, aby svěřil rodinu ženě a otci, poletí se mnou. Neprotestoval, spíš se na cestu těšil. Jen krátce objal Jiřinu a děti a nasedl vedle mne už zase do krátkého brualu. Také já jsem nejprve prolnul skrz stěnu stadionové bubliny, ale pak jsem se otočil ke skále s tunelem gehur. Koutkem oka jsem ještě spatřil, jak mi z houfu dětí mává několik medvídků i jen holé ruce.

Bude nás tu brzy mnohem víc...

*****

Prosmýkli jsme se branou a vznesli se nad špičky stromů, abychom získali rozhled.

„Kde to znáš nejlépe?“ zeptal jsem se Pavla Procházky mladšího. A když mi jmenoval vesnici, kterou jsem neznal, zeptal jsem se ho na směr. Bohužel znal mladý Procházka cestu podle silnice, takže jsme ji museli shora sledovat, což v zaváté krajině nebylo snadné. Žádná auta tu nejezdila a jak Pavel říkal, benzín je tak drahý, že na ježdění nikdo nemá. A i kdyby byl benzín levný, nikomu se ani jezdit nechce. Kdo jezdit nemusí, zalezl kam to šlo.

Do vsi jsme dorazili, přistáli na jejím konci, Pavel vystoupil a začal obíhat domky. Domluvili jsme se, že budu čekat ve středu vesnice u kostela, byl to vynikající orientační bod. Přistál jsem před hřbitovním vchodem a chystal se začít od blízkých stavení, jenže když brual zmizel, zaslechl jsem z kostela zvuk varhan. Nejspíš tam byla mše, v tom jsem se nevyznal, ale mohla tam být shromážděna většina obce a byla by to vynikající příležitost.

Místo do vsi jsem se otočil do kostelních dveří. Uvnitř bylo natřískáno. Chrám byl plný mužů, žen i odrostlejších dětí. Bez velkých okolků jsem vstoupil a zamířil dopředu.

„...a svatý Prokop oral pole s čertem jako s dobytčetem... Bible říká, že se Zlému máme vyhýbati, jenže svatý Prokop se mohl odvážit ďábla pokořit. Většinou je to naopak, ďábel používá jako tažný dobytek lidi, ale svatému Prokopu neodolal...“

„Svatý otče – na okamžik!“ oslovil jsem kněze, ještě jsem ani nedošel k oltáři. „Nechte mě promluvit!“

„Rušit mši je nestoudné!“ pokáral mě. „Vyveďte ho, pro rušitele není v tomto chrámu místo!“

Dva – tři – deset chlapů vystoupilo z lavic, aby mě mohli co nejrychleji vyhodit z chrámu. Měl jsem jen dvě možnosti. Nechat se potupně vyhodit, což by se rovnalo naprostému fiasku a smrti všech, protože by mě to donutilo naložit Pavla a zamířit do jiné vesnice, nebo... okamžitě vymyslet něco, co mi zjedná respekt. I když to nebude pravda. Ale pokud vím, »milosrdná lež« se tak přísně neposuzuje jako lež, která má někomu uškodit. Zvolil jsem proto druhou možnost a obalil se bublinou brualu, tentokrát zcela průhlednou, takže ji v kostelním šeru nikdo nepostřehl. Vznesl jsem se nad hlavy davu, zachváceného zděšením.

„Nerouhejte se, svatý otče! Nemístnou pýchou hřešíte!“ napomenul jsem kněze, vyšinutého jako ostatní. „Z domu mého otce mě nikdo vyvádět nebude!“

Není nad to, když »anděl« promluví hlasem »nebeským«. Nejenže jsem telepatií překřičel lomoz davu, ale i kněze.

„Anděl!“ ozvalo se z davu. „Zázrak!“

Padali na kolena všichni. Ženy v kostelních lavicích, muži, ještě před okamžikem odhodlaní vynést mě i v zubech, dokonce i kněz a jeho ministranti. Ještě že jsem měl na sobě bílý overal z Boxduroye, bílá mi hodně pomohla. Ale ještě víc telepatie.

„Svět se v peklo obrací,“ pokračoval jsem. „Není čas na rituály. Rozejděte se domů, popadněte co nejrychleji děti, nikoho doma nezapomeňte a vraťte se před hřbitov!“

„Co zamýšlíte?“ zvedl ke mně hlavu kněz.

„Vyvezu všechny do bezpečí,“ odvětil jsem. „I pro vás se místo najde, pojďte s námi, svatý otče!“

„Jak – všechny?“ staral se kněz. „Chcete zachraňovat hříšné stejně jako nevinné?“

„V této vsi není nikdo tak zatvrzelý, aby zasluhovat smrt,“ řekl jsem. „Berte, dokud je ruka Páně otevřená!“

To už se lidé hrnuli ven z kostela jako velká voda. Průvod uzavíral kněz se svými ministranty. Pochopili, že pokračovat ve mši je v této chvíli marné. Ale i já jsem raději dosedl na pevnou zem a připojil se k posledním opozdilcům.

„Musíme zachránit Bibli a zlatý kříž!“ napadlo najednou kněze a obrátil se zpět.

„Nechte tam zlato být!“ napomenul jsem ho. „Zlato patří do pekla, i když má tvar kříže!“

Zarazil se. Zjevně jsem ho zviklal.

„Tak aspoň Bibli!“ vyhrkl a přece se otočil.

Nechal jsem ho. Stihne to dřív než se lidé vrátí z odlehlých stavení. Důležité bylo, že sami lidé poběží zachraňovat ty, kdo zůstali doma – děti a starší ročníky. Napadlo mě jak toho využít. V příští vesnici rozhoupám kostelní zvon a lidé sami přiběhnou. Dnes nastala renesance křesťanské víry, proč ji nevyužít?

„Vy nikoho doma nemáte?“ oslovil jsem hlouček věřících, kteří se nerozprchli po okolních staveních.

„Ne,“ zaslechl jsem několikrát jako s ozvěnou.

„A neznáte sousedy, kteří nechodí do kostela?“

„Ty ať vezme čert!“ ozvalo se z hloučku. A přesně to jsem nechtěl. Nemám nic proti víře, pokud někomu nechce úmyslně škodit. Ale nechat část lidí zahynout jen protože nevěří? Křesťané by snad měli pomáhat i hříšníkům!

„Cítíte se dokonale bez hříchu?“ obrátil jsem se na hlouček přísně. „Nepomohl by i vám na poslední chvíli nezištný dobrý skutek? Pohrdnete i tou poslední možností?“

„A je vůbec správné zachraňovat nevěřící?“ přišla mi nevrlá odpověď. Odpověď, která mě donutila přehodnotit myšlenku na využití kostelních zvonů. Odpověď, která by se dala i pozměnit: Je vůbec dobré zachraňovat – fanatiky, kteří jiným přejí smrt?

„Opravdu si troufáte ručit za to, co si jiní myslí?“ řekl jsem ostřeji. „Kdo nechodí do kostela, nemusí být nevěřící! Spousta lidí se v minulém nevěřícím století naučila věřit doma v skrytu, aby se vyhnula potížím. Dnes by s tím mohli přestat, ale zvyk je železná košile! Opravdu se cítíte být tak dobrými soudci a už teď soudit své bližní?“

Hlouček se konečně rozprskl, zůstali tu jen dva vesničané a kněz s těžkou Biblí v ruce. Opovrhnout v takové chvíli dobrým skutkem dokáže málokdo. I když – i takoví se našli.

Připravil jsem brual a požádal těch pár shromážděných, aby nastoupili. Z nejbližších stavení přibíhali lidé s malými dětmi. Mrňata vytržená ze spánku plakala, starší děti se tvářily zaraženě. Změnil jsem několik sedadel v postele, kam by se daly nejmenší děti uložit. Některé po ulehnutí ihned usnuly, větší se dívaly sice ospale, ale zvědavě. Aby ne, tohle přece ještě nikdy nezažily!

Brual se postupně plnil a prodlužoval.

Vesnice měla bratru tři sta lidí, víc než minulá. Z první vsi jsme jich odvezli méně, řekněme že průměr je dvě stě padesát lidí za jednu výpravu. To není špatné!

Jenže každá cesta trvá déle než hodinu, spíš dvě. Znamená to pět set lidí za čtyři hodiny, v noci ještě pomaleji. A v hlavě mi vyvstala neúprosná rovnice. Když záchrana pokračuje rychlostí sto lidí za hodinu, jak dlouho potrvá dostat na Boxduroy všech deset milionů Čechů? Jestli se nemýlím, sto tisíc hodin. Den jich má čtyřiadvacet, budu tedy potřebovat kolem čtyř tisíc dní. Jenže to je – ať to počítám jak chci, je to ostatně jen pitomá trojčlenka – něco přes poctivých deset let.

Tolik času ale není a nebude. Tunel do Boxduroy je vlastně strašně úzké hrdlo, skrz které toho proteče zanedbatelně málo.

Počítáme obráceně. Za den odvezu čtyřikrát pět set lidí, to jsou dva tisíce. Za měsíc – šedesát tisíc, to je jedno menší město. Současné podmínky v Čechách jsou ale smrtící. Rostliny zajdou a už nevyrostou a zásoby mohou vystačit na půl roku, nejvýš na rok. Za rok odvozím při současném tempu sedm set tisíc. Zbytek do deseti milionů zahyne. To úzké hrdlo bude zabíjet!

I trojčlenka umí být nemilosrdná.

*****

Rozkaz z trojčlenky

Cesta s druhou skupinou vesničanů proběhla jinak než s tou první. Bezesporu to bylo tím, že šlo většinou o silně věřící v čele s farářem. Podařilo se mi povzbudit jejich smysl pro sounáležitost i s nevěřícími, ale ti se do této komunity příliš nezařadili.

Když se brual s vesničany vznesl kolmo vzhůru, začali lidé uvnitř zpívat. Vedl je farář a byl to nějaký náboženský chorál, hodně se v něm opakovalo slovo »alelujá«. Proč ne, řekl jsem si. Pak se ale let změnil ve vodorovný a »alelujá« zmlklo a zašlo na úbytě. Zřejmě si všichni představovali, že poletíme výš a výš až do nebe a vodorovný směr jim do této představy nezapadal. A už vůbec ne, když pak brual změnil směr směrem dolů, až vletěl jako kroutící se užovka do skály. Vnitřkem brualu se rozlehlo zoufalé kvílení. Ve večerním šeru si skalních vrat nikdo nevšiml, takže se báli nárazu do skály víc než tunelu do pekla, i když v závěrečné fázi brual letěl sotva rychlostí vlaštovky.

„Klid, nic se neděje!“ pokusil jsem se všechny uklidnit. Ale víc je asi uklidnilo, když jsme na opačném konci vylétli z tunelu a opět získali trochu výšky. To už se objevila přímo před námi obrovská bublina – náš cíl.

Ale ani úspěšné přistání skrz stěnu bubliny nemohlo změnit zklamání většiny cestujících. Nebe to nebylo. Mělo by je utěšit, že to nevypadalo ani na peklo, ale vzhled sižulů tomu dal korunu. Měli přece jen blíž k ďáblům než k andělům. Někteří vesničané místo očekávaného jásání nad záchranou spřátelenou civilizací začali naopak remcat, že si to představovali úplně jinak.

Předal jsem druhou várku Blizgůtovi, měl už k ruce několik chlapů z první vsi, převzetí a rozmisťování lidí to urychlilo. Mohl jsem s klidným svědomím odletět do další vesnice, kde to měla komplikovat noc a tma.

V době, kdy jsem odletěl s třetí záchrannou výpravu na Zem s Pavlem Procházkou a dalším dobrovolníkem, vypukla pod kupolí stadiónové bubliny vzpoura. Vzbouřenci se srotili zhruba uprostřed kupole, odmítli poslouchat rady sižulů i jejich lidských pomocníků a odpor vyvrcholil při mém dalším příletu.

Josef Procházka, otec Pavla, mě už netrpělivě vyhlížel. Jen co jsem přistál, přiběhl k přední části brualu, kde jsem měl být, a vyvolával mě ven. Díky telepatii to proběhlo zcela nenápadně – pan Procházka se naštěstí správně soustředil na mě, takže to byl i v obklopení davem soukromý rozhovor mezi čtyřma očima.

„Představ si to!“ sděloval mi se zaostřením jen na mě. „Oni si usmyslili, že chtějí zpět!“

„Kdo?“ vytřeštil jsem oči. „Zpět? Vážně se zbláznili?“

„Vede to farář!“ hlásil mi pan Procházka. „Trvá na tom, že to není žádná záchrana, protože zdejší ďáblové mohou zachránit tělo, ale zatratí duši, a povinností pravých křesťanů je odmítnout takovou »pseudozáchranu« a požadovat návrat do našeho světa, kde je určitě zachrání praví andělé a ne tyhle stvůry!“

„Takže se chtějí vrátit?“ shrnul jsem to. „Ježkovy voči, jsou konečně v bezpečném světě a místo aby se radovali, chtějí zpátky do toho pekla na Zemi?“

„Přesně tak,“ přikývl Josef Procházka.

„Uvědomují si, že Země přestává být obyvatelná a pobyt na ní bude životu nebezpečný?“

„Trvají na tom, že je zachrání praví andělé,“ opakoval pan Procházka. „A že to bude brzy. Ďáblové začali svádět lidi, andělé jistě nebudou zahálet.“

„Fanatici!“ zavrčel jsem. „Pojďme nimi jednat!“

Zatímco někteří vesničané ze strejdovy vesnice, mezitím vybavení telepatií, pomáhali shromáždit a rozmístit lidi ze třetí skupiny, já s Josefem jsme zamířili k rebelům.

„Slyšel jsem, že nejste spokojeni se zdejším přijetím,“ začal jsem, jakmile jsem k nim došel.

„Podvedl jste nás!“ osočil mě farář. „Vydával jste se za anděla a zatím jste sluha ďáblů!“

„To tedy nejsem!“ odrazil jsem ho. „Boxduroy není peklo, ale svět s přátelskou civilizací. Zdejší lidé nejsou ani andělé, ani ďáblové, jsou prostě jiní než my. Nás postihlo neštěstí a zdejší se rozhodli pomoci nám v nejvyšší nouzi. Co proti tomu máte?“

„To není pomoc, to je záhuba!“ namítl farář. „Chceme se jako věrní křesťané vrátit a vymodlit si pravou záchranu duší.“

„Jenže odmítnout pomoc není příliš inteligentní,“ řekl jsem. „A co když jiná záchrana nebude? Pak všechny tyhle lidi zabijete. A s tak černým svědomím chcete umírat?“

„To služebník ďáblů nemůže posoudit!“ řekl farář, zřejmě opět s pocitem nadřazenosti. „Nevěříme vám už ani slovo!“

V jednom měl pravdu. Podvedl jsem je, vydával jsem se za anděla a přišel jsem u nich o věrohodnost. I milosrdná lež je lží a kdo jednou zalže, i když z milosrdných úmyslů, tomu už nikdo z podvedených nevěří. Mám tedy na vybranou. Buď je zadržet na Boxduroy proti jejich vůli – a nemusí to být násilím, beze mne se zpátky nedostanou, nebo jim vyhovět a zabít je. V tom případě je totiž zařadím na konec kandidátů na záchranu a než na ně přijde řada podruhé, sami poznají krutou pravdu – jenže s ní i svou smrt. Když je tu budu držet, budou nejprve reptat, pak škodit, až to skončí občanskou či spíš náboženskou válkou. Obě tyto možnosti představují zlo. Teď jde o to, zvolit si to menší.

„Máte mezi sebou děti,“ zkusil jsem to jinak. „Zemřou jako první. Chcete se bezmocně dívat, jak umírají? Pomoc civilizace Boxduroy je omezená. Sižulové, zdejší lidé, mají nesrovnatelně vyšší úroveň než my, ale nejsou všemocní. Nejsou schopní vrátit poměry na Zemi do stavu před katastrofou ani zachránit všechny. Budeme šťastní, když se nám podaří vytáhnout z toho pekla víc než milion lidí, tedy sotva desetinu obyvatel Čech. A vy chcete raději hrdinně zemřít než přijmout záchranu od sižulů. Jenže – mám přísný zákaz zachraňovat někoho proti jeho vůli. Budete-li trvat na návratu, jsem povinen vám to umožnit. Ale protože tak jako tak nedokážeme zachránit všechny lidi, nemám povinnost zachraňovat vás podruhé. Chcete-li se vrátit, vezmu vás zpět, ale pak už mě neuvidíte. Uvidíte jen, jak umírá náš svět. Nejprve vyhynou rostliny, pak zvířata a lidé. Uvidíte bez pomoci umírat nejslabší, děti a staré. A tady na tomto místě vám říkám, bude to ležet jako těžký balvan na vašem svědomí.“

„A vy budete mít svědomí čisté?“ opáčil farář jízlivě.

„Já?“ usmál jsem se trpce. „Doufám. Udělám všechno, co je v mých silách, abych zachránil co nejvíc lidí a dopravil je sem, do bezpečí. Vy děláte opak – ženete ty lidi z bezpečí do pekla. Vaše svědomí bych opravdu nechtěl mít!“

„Ponechme si tedy každý své!“ navrhl kněz. „Já se na rozdíl od vás starám o záchranu duší, ne těla. A to si snadno zodpovím nejen před svým svědomím, ale i před Pánem!“

„Chcete se tedy vrátit?“ zeptal jsem se ho naposledy.

„Ano – a všichni moji farníci se mnou!“

„Mluvte za sebe!“ okřikl jsem ho. „Musel bych to chápat jako psychický nátlak. Každý ať se rozhodne sám!“

„Všichni se sami rozhodli pro návrat!“ opakoval.

„O vašem úmyslu nepochybuji,“ řekl jsem. „Nastupte si, vrátím vás před kostel! Neobsazujte mi první čtyři místa vpředu – ta jsou služební.“

Zvětšil jsem brual o deset míst. Kněz nastoupil, pořád se svou Biblí v ruce, ale hned se ohlížel po svých ovečkách.

„Rozhodovat se musíte po jednom, každý za sebe,“ dal jsem zbývajícím podmínku. „Nejprve nejstarší a bezdětní!“

Chvíli se strkali, pak vystoupili tři nejstarší. Pamatoval jsem si je ještě z kostela, to byli ti, co mě chtěli vyhodit za rušení obřadů. Poslouchali svého pastýře na slovo a když jim nařídí skočit do propasti, skočí tam. Kdo chce kam...

„Jeden po druhém!“ vyzval jsem je. „Nikomu nebudu bránit v sebevraždě. Chcete se vrátit?“

„Chci!“ – „Chci!“ – „Chci!“ odkývali mi odpověď.

„Dobrá, nastupte si!“ vyzval jsem je. „Další ať se připraví! Máte možnost jediným slovem zahodit vlastní život.“

Počkal jsem, až nasednou další tři. Další byla dvojice, která si před sebou strkala dva chlapce – tak osm a deset let. Těch mi bude nejvíc líto, ale když je tam vtáhnou rodiče?

„Budete litovat, až budete oplakávat ty děti!“ politoval jsem je. „Jsou příliš malé, než aby se vám vzepřely – svým vrahům! Vaše svědomí budou tížit! Náš svět umírá. Už se tam nedá žít jinak než ze zásob, jenže ty nejsou bezedné. Pak zemřete hladem a pláč umírajících dětí bude tlačit vaše svědomí jako kámen i ve chvíli vaší smrti!“

„Opravdu si to myslíte?“ vyjela si na mě matka kluků.

„Nejenže si to myslím, já to vím,“ ujistil jsem ji. „Na Zemi už zahynulo šest miliard lidí! Afrika je celá na padrť, Čínu, Indii a Japonsko spláchla tsunami, Ameriku zasypal vulkán. Evropu ty rány minuly, ale nemine ji sopečný popel v ovzduší. Obešel Zemi jen jednou – a viděli jste sami, leží všude. Obejde Zemi ještě několikrát a zadusí všechny rostliny. Po nich vyhynou zvířata i lidé. Vy si budete nad svými mrtvými dětmi vyčítat jejich smrt.“

„A co zůstat tady, než se nejhorší přežene?“ navrhl manžel rozumně své ženě.

„Vrátíte nás tam třeba později?“ obrátil se pak na mě.

„Kdykoliv to bude v mých silách!“ slíbil jsem jim.

„Nepočkáme raději tady?“ přemlouval muž ženu.

„Snad by to šlo,“ začala ustupovat, zatímco hladila rukama hlavičky svých kloučků.

„Dobrá, můžete tady zatím počkat,“ ustoupil jsem, i když to bylo přesně to, co jsem chtěl.

„Chce ještě někdo zpáteční cestu?“ zeptal jsem se.

„Vrátíme se, nemáme už co ztratit,“ vystoupili z váhajícího hloučku dva hodně staří manželé.

„Vy nemáte děti?“ zeptal jsem se jich.

„Máme, ale... od velkého zemětřesení se nám neohlásily,“ odpověděla mi stará paní.

„Může to být tím, že nefungují telefony,“ navrhl jsem jim možné vysvětlení. „Víte aspoň, kde bydlí?“

„Jo, víme, v Praze!“

„A pomohli byste mi najít je?“ zkusil jsem to jinak. „Víte, my nejspíš nestačíme zachránit ani polovičku lidí z Prahy, ale některé můžeme vzít přednostně, aby se tu setkali s příbuznými. Nechcete mi pomoci? Mohli byste je přece najít!“

„Tak to radši ano,“ ucouvli staří manželé.

„Dobře, vrátím ty, kdo se rozhodli jít hned,“ ukončil jsem rozhodování zbytku rebelů. „Můžete si to zatím lépe rozmyslet. O návrat můžete požádat kdykoliv se budu vracet na Zem pro další, beztak tam létám s prázdným letadlem!“

Otočil jsem se a nastoupil na místo vpředu. Brual by se dal řídit i zprostředka, ale vepředu má řidič – či spíš pilot – nejlepší rozhled. Přisedl ke mně Pavel Procházka a další dobrovolníci, které jsem znal jako Filipa a Markétku.

„Sedněte si!“ poručil jsem, ačkoliv už všichni seděli.

„Ještě nejsme všichni!“ upozornil mě farář.

„Zbylým jsem dal dodatečnou lhůtu na rozmyšlenou,“ řekl jsem. „Někteří poletí příště, jiní až podle toho, jak se to vyvine.“

„Ale to je podraz!“ pochopil to kněz. „Vy jste do nich beze mne hučel tak dlouho, až podlehli!“

„Jen jsem s nimi dohodl odklad,“ opáčil jsem. „Kdo se chce vrátit, může kdykoliv. V sebevraždě nikomu bránit nebudu.“

„Zůstat – je sebevražda duše!“ trval kněz uraženě na svém.

„Vždyť říkám, je to jen odklad,“ opakoval jsem.

„Ale beze mne... co když couvnou?“ namítl.

„Oni si to rozmyslí, uvidíte!“ pokrčil jsem rameny.

Brual se vznesl, prolnul stěnou stadiónové bubliny, ale pak zamířil ke známé skále.

*****

Vyklopil jsem fanatiky podle slibu před kostelem, ale ne na silnici. Pěkně symbolicky – na hřbitov! Povrch brualu se rozsvítil a osvětloval je, jak opatrně vystupovali. Až se zvedneme, budou potmě, ale – to už bude jejich starost.

„Můžete s klidným svědomím použít všechny zásoby, co tu kdo má,“ poradil jsem jim. „Ti na Boxduroy, je už nepotřebují. Nesahejte na zásoby těch, kdo se mohou vrátit – připomínám, že návrat jen odložili. Ale já se sem už nevrátím. Zahynete vlastní vinou. Kdybyste si to ale rozmysleli, přesuňte se do některé jiné vesnice, kde jsem ještě nebyl. Neodmítám návštěvníky ani cizí.“

Pak jsem nasedl a vznesl se. V Čechách je šest tisíc vesnic, to máme co dělat! A to nepočítám města!

„Nechceš si zkusit řízení brualu?“ obrátil jsem se na Pavla vedle sebe. „Nic to není, řízení je snadnější než u auta. Budeš to možná potřebovat.“

„Myslíš, že bych mohl létat s jinou... bublinou?“ trochu mu zajiskřily oči.

„Vyzkoušej si to!“ pobídl jsem ho. „Telepatii ovládáš, zkus si to. Když budeme létat dva, odvezeme dvojnásobek lidí. Kdyby nás bylo tisíc...“

Došlo mi to.

I trojčlenka umí být nemilosrdná. Ale matematika není ani škodolibá. Je prostě taková, jaká je, lidské city jsou jí cizí, záleží jen na tom, co chcete spočítat. I pouhá trojčlenka může dát naději, geometrická řada je neuvěřitelně mohutná funkce! Jeden člověk by potřeboval na odvoz lidí z Čech deset let. Deset lidí – rok. Ale jestli se nám podaří získat stovku dalších dobrovolníků, můžeme kromě Čech pobrat i nějaké sousedy. Jen mě to mělo napadnout dřív! Ale – zatím jsem toho prošvihl tak málo, že se to snad dá dohnat. Klika je, že mě to napadlo už první den! Vlastně noc...

„Leť doprava, vidím tam vesnici!“ vybídl jsem Pavla.

Vesnice – pár světélek. Lidé si svítili vším, co měli po ruce, i obyčejnými svíčkami. Ve tmě je světlo svíčky vidět na kilometr.

Jdeme na to!

*****

Lavina

Všichni čtyři jsme rychle pochopili, že zachraňovat lidi v noci je nadlidské. Obcházet vesnici dům od domu ve dne ještě jakž takž šlo, zato v noci to bylo úmorné. Budit rozespalé lidi, vysvětlovat jim, že by měli vyskočit jako srnky a klusem utíkat – raději už ne ke kostelu, ale k obecnímu úřadu nebo k hospodě, diskutovat s nimi, neboť pochopitelně v té tmě nevěřili nikomu, to prostě nešlo. Na pomoc místních jsme se spoléhat nemohli a právě to bylo naprosto nutné, neměli jsme ani tušení, kde všude se skrývají domky. Když všichni spí, tmavý domek splyne s tmou kolem. Říká se: potmě všechny kočky černé. A navíc jsme v noci častěji než ve dne narazili na bdělé hlídače – psy. Přes den byli uvázaní u bud, v noci hlídali. Boxduroyské overaly byly pevnější než běžný textil, nedaly se roztrhnout ani prokousnout, nicméně když Markétku popadla v černé tmě za nohu doga, ztratila hlavu a všichni tři jsme jí museli ve tmě spěchat na pomoc. Přišli jsme pozdě, dogu její majitel zatím uklidnil, jen jsme se tím zdrželi.

Obíhali jsme tentokrát ves všichni čtyři, ale po hodině nám bylo jasné, že to opravdu nemá smysl.

„Vrátíme se!“ svolal jsem je telepaticky. „Přerušíme to, vyspíme se a ráno začneme za šera.“

„To můžeme kdykoliv, náčelníku, šero je teď po celý den!“ připomněl mi Filip, ale já jsem neměl náladu na vtípky. A titul »náčelník« mi taky moc nevoněl.

„Tak všichni zpátky k hospodě, pobereme lidi co přijdou a vracíme se!“ opakoval jsem.

Před hospodou ale už bylo živo. Míhaly se tam baterky, pár mladých se tam pošťuchovalo, staří stáli mlčky. Někteří ale měli s sebou rance, i když jsme je varovali, aby si s sebou nic nebrali.

„To jsou naše rodinné památky!“ tvrdila mi jedna rázná mladá paní, která měla všechno na ručním vozíku.

„Kam to ale chcete dát?“ zeptal jsem se jí.

„No... řeklo se, že jedeme nějakým autobusem!“ trochu se zarazila, protože tu žádný autobus neviděla.

„Jo – ale mimozemským!“ opravil jsem ji a vytvořil jsem brual s tmavohnědými neprůhlednými sedadly, aby bylo na první pohled vidět, že pod nimi chybí zavazadlový prostor. Svítící povrch brualu osvětlil dvacítku tváří, malé děti tu nebyly vůbec, i když jsem osobně budil rodinu v domku, kde jsem viděl dětský kočárek. Jenže – popadnout mimino asi nebude snadné. I když jsem matku varoval, že je každá minuta drahá, určitě teď balí věci pro děcko. A kdoví, jestli nepřijedou i s tím kočárkem!

„Přijme mimozemšťan radu zachraňovaného?“ oslovil mě jeden mladší. „Já si totiž myslím, že na to jdete špatně.“

„Dobrá rada je vítaná,“ přikývl jsem. „Povídejte – beztak čekáme na opozdilce!“

„Když přijdete znenadání v noci jako lupiči, těžko se vám podaří lidi vzbudit a navíc ukecat,“ začal. „Měli byste je na to předem připravit.“

„Na to nemáme čas,“ upozornil jsem ho. „Dnes jsme s tím začali, chybí nám zkušenosti.“

„To by leccos vysvětlovalo,“ přikývl. „Podívejte se! Mám v domku benzínový agregát. Když už ho tady musím nechat, ještě bych ho mohl využít.“

„K čemu?“ zeptal jsem se ho.

„Zapnu si počítač a vytisknu si balík letáků,“ rozvíjel svůj nápad. „Na každý stačí doplnit jméno obce, datum a čas, vylepím je na obecní nástěnky a lidi už na vás budou čekat. Mám motorku kawasaki a mohl objet okolní vesnice.“

Okamžitě mi bylo jasné, že to není marný nápad.

„Udivujete mě, mladý muži!“ řekl jsem uznale. „To vypadá použitelně, chce to jen domyslet pár detailů. Co když váš počítač i s agregátem a tiskárnou odvezeme k mimozemšťanům? V klidu sestavíte text, vytisknete letáky a jak se to říká – doladíme to?“

„Já věděl, že mě pochopíte!“ rozzářil se. „Máte zkušenosti s počítači, že? Když už jsme ve stejném věku...“

„V tom posledním bodě se mýlíte,“ usmál jsem se. „Znáte úsloví »neraď, není ti šedesát a v Rusku jsi taky nebyl«? Tak já už radit mohu, nedávno jsem navštívil Taťánu Pavlovnu, takže i v tom Rusku jsem byl...“

„Cože?“ podíval se na mě vyjeveně.

„Seznámím vás s ní,“ slíbil jsem mu. „Ale ne abyste ji posuzoval podle vzhledu! Vypadá mladší než vy, i když jí je něco přes sto let!“

„...a vypadá mladší než já?“ nechtěl tomu věřit.

„Přesně tak,“ přikývl jsem.

„No jo – u mimozemšťanů to bude možný!“ došlo mu, že může počítat i s tím, co je na Zemi hodně neobvyklé.

„Potřeboval bych pomoc pěti chlapů!“ obrátil se k těm, kdo ještě nenastoupili. „Kdo jde se mnou k nám?“

Podej čertu prst, chramstne celou ruku. Ale ty letáky nebyl marný nápad. Hoch má i benzínový agregát, počítač rozchodí i na Boxduroy. Začal jsem mu fandit.

A nabídneme to i Taťáně.

*****

Od chvíle, kdy na Boxduroy na souřadnicích Ruska vzniklo další »přijímací středisko«, Taťána se již v Čechách neobjevila. Měla plné ruce práce v Rusku. Hned první noci ale, stejně jako my, zjistila že v noci je evakuace nemožná. Rozhodla se jako my pro odpočinek a to byla chvíle, kdy jsem ji telepaticky zachytil.

„Táňo, jak je to u tebe?“ zeptal jsem se jí.

„Těžko!“ odvětila. „Temná noc znemožní evakuaci. Vzdala jsem to a ukládáme se k spánku.“

„Mám pro tebe dvě zprávy!“ začal jsem.

A pak jsem jí vyklopil dvě, podle mě zcela základní změny. První – je třeba zacvičit další piloty brualů a pověřit je evakuací lidí, které by sama nestihla. A druhý nápad byl s letákovou akcí.

„S rozmnožením pilotů máš pravdu, ale přišla jsem na to i sama, létáme už dva a školíme další,“ odvětila. „Chtěla jsem ti to navrhnout, ale přišel jsi na to také, to mi říká, že uvažujeme oba správně. Ale s těmi letáky máš pravdu. Jistě se i v Rusku pár počítačových nadšenců najde. Hned se jdu poptat zachráněných. Mimochodem, dostali jsme k usídlení osm tisíc hektarů, pomáhají nám stavět fepritiová sídliště. Vejdeme se, jen jsme museli dát smutné sbohem ruským širým lánům a hlubokým lesům. Na to není na Boxduroy místo. Naši venkované si musí zvyknout na život ve městech. Bude to ještě fuška a bojí se toho i sižulové.“

„To budeme řešit i u nás,“ uklidňoval jsem ji. „Jen nás je méně a to se ví, dostaneme i méně prostoru.“

„Můžeme být rádi za cokoliv,“ řekla.

„A víš, že si toho někteří lidé neváží?“ sdělil jsem jí případ skupiny věřících, kteří se vrátili na Zem, aby čekali na záchranu od »pravých andělů«.

„Jo, to znám,“ souhlasila. „Pamatuji si ještě ze Země, jak nám politruk v továrně vykládal, proč popy a vlastně jakékoliv kněze nesmí brát do armády. Každý pop rychle rozvrátí morálku jednotky, do které se dostane. Neplatí to jen pro Rudou armádu! Ruští popi odmítají záchranu jako ti vaši, nechávám je tedy být.“

„Sižul Blizgůt mi také kladl na srdce nebrat nikoho proti jeho vůli,“ souhlasil jsem. „Ale je mi těch lidí líto.“

„A přitom jsi kvůli nim ztrácel čas, vracel se do vesnice, které už ses měl vyhnout... kdoví, zda to nezaplatí životem i jiní. Ale pořiď si víc pilotů. Nás ráno poletí už sedm a další je budou následovat.“

„Tak hodně štěstí a v šest večer po akci!“ přál jsem jí.

„Nápodobně!“ stihla to jedním slovem.

*****

Letáková akce měla úspěch.

Roman Bukový, vlastník počítačové jednotky, se stal ve stadionové bublině rázem známou osobností. Tiskl letáky nejen nám, ale i v azbuce pro Taťánu, která to s povděkem přijala. Sižul Blizgůt ho potěšil, když si vypůjčil spotřební materiál a zajistil mu, aby o to mohl kdykoliv požádat. Bylo to jen pár položek: tonery a papír do laserové tiskárny a menší kanystr s benzínem pro motorgenerátor, který musel Roman vyvézt ven z bubliny a dovnitř natáhnout jen přívodní kabel, aby uvnitř nekazil vzduch výfukem. Roman ale nezahálel ani po vytištění letáků. Přivezl si k počítači i projektor a měl plno filmů, které na přání promítal.

Když mu Jaroslav Rozporka žertem řekl, že to je pirátské promítání a pohrozil, že na něho vletí někdo z Ochranného svazu autorů a napaří mu tak velkou pokutu, že ji v životě nesplatí, Roman na mě přes celou halu zahulákal.

„Hele, ne aby vás napadlo pašovat sem exekutory a vyžírky z OSA! To bysme nebyli kamarádi!“

Bát se jich ale nemusel. I kdyby se sem dostali, byli by tu jen jako soukromé osoby. Státní úřady zůstaly v Čechách, tady byli všichni »utečenci«. Úředníci se ke své profesi neodvažovali ani přiznat. Rozmáhala se postupně jen jedna nová profese a od začátku měla obrovský respekt.

Piloti brualů.

*****

Vracet se na Zem, to všichni považovali za odvážnou misi, zachraňující lidi z pekla. Vracet se na Zem z čistě ideologických důvodů – a náboženství jsou ideologie – obdivované nebylo. Část rebelů, která si to včas rozmyslela, se tím nechlubila. Nebylo čím.

Proto mě překvapila postarší, šedovlasá paní, která se mnou chtěla hned ráno mluvit a začala velice netradičně.

„Chci se ještě vrátit na Zem!“ řekla odhodlaně.

Přiznám se, zkoprněl jsem.

„Chcete tam zemřít?“ zeptal jsem se jí. „Nebo si myslíte, že vás zachrání andělé?“

„To si nemyslím,“ odvětila. „Ale neděláme dobře, když utíkáme obrazně řečeno s holou zadnicí.“

„A chcete to změnit? Jak?“

„Víte, jsem bývalá knihovnice,“ vysvětlovala mi. „Myslím, že je chyba utéci jen s tím, co má člověk na sobě. Omluvitelné to je, když máte za sebou civilizaci, která se postará o všechno další. Ale když za vámi nic není, je to přinejmenším nezodpovědné. Chtěla bych – a pevně doufám, že mě podpoříte – vyvézt ze Země alespoň pár knih. Možná i nějakou lepší beletrii, ale především knihy odborné, ve kterých je vědění i umění lidstva. I když věřím, že civilizace zdejších obyvatel je na vyšší úrovni, je chyba jen tak zahodit všechno, co kdy naši předci vymysleli.“

„Chcete se tedy vrátit do některé knihovny a přivézt knihy jako dokumenty naší civilizace, chápu to správně?“

„Velice správně,“ řekla. „Potřebuji na to jen jednoho pilota s tou průhlednou létající housenkou, a hromadu prázdných krabic. Jestli to správně chápu, dají se vyčarovat až na místě.“

„Správně to chápete,“ řekl jsem. „Pilota vám dám a brual si vytvoří podle potřeby. Máte pravdu, je třeba aspoň něco z našeho vědění zachovat. Chcete-li, vezměte s sebou pár dobrovolníků na odnášení krabic. Máte už telepatii?“

Přisvědčila.

„Dobrovolníky si můžu vybrat sama?“

„Jistě,“ přikývl jsem. „Nejlépe takové, které znáte, aby vám nejlépe rozuměli. Kam půjdete?“

„Nejlepší bude vybrat ústřední archiv v Praze,“ řekla. „Je ale otázka, jestli není hlídaný. V tom případě bych byla pro menší okresní knihovnu, kde to dobře znám a vím, že to tam v dnešní těžké době nikdo nehlídá.“

„Nebudu vám klást překážky,“ ujistil jsem ji. „Dám vám ale jen jednoho z nových pilotů. Vám to postačí, jistě si ho navedete na cíl, máte jen jeden. Zkušenější piloty potřebuji pro záchranné výpravy za lidmi.“

„To jistě,“ přikývla. „Lidské životy mají přednost, ale když nezachráníme sebranou moudrost lidstva, zachráníme opravdu jen ty holé zadky. A to by bylo málo.“

„Je vám jasné, že proti sižulům budeme i tak parta Nanuků z Horní Dolní?“

„Je,“ přikývla. „Ale i ta parta Nanuků má sbírku moudrosti, sbíranou trpělivě celá tisíciletí. Nevíme, co by se z toho mohlo hodit i našim zachráncům. Hlavně bychom měli zachránit aspoň něco z našeho umění. Nástroje, noty. A nějaké umělce, kteří by to mohli tady šířit.“

„Jestli nám zbude čas, dám na to klidně i několik brualů i s posádkami, ale teď mají přednost lidé,“ řekl jsem. „Jeďte na Zem zachraňovat knihy, těch bude třeba hodně, začněte s tím co nejdřív. Ale my jdeme vozit lidi.“

Řekl bych, že víc udělat nešlo. Většina uměleckých děl zachránit prostě nepůjde. Z některých uměleckých oborů se na Boxduroy nedostane vůbec nic, Architektura, sochařství, ale ani malířství, možná až na pár miniatur. Praha a její architektonické skvosty, Čechům tak drahé, zůstanou pod popelem... a propadnou zkáze. Zachráníme jen zlomky.

Umění – i lidí.

*****

Nápad se zvýšením počtu pilotů byl dobrý a měl přijít dřív, ale brzy se začal projevovat. Také Roman Bukový, majitel jediné počítačové sestavy na Boxduroy, se od svého počítače ani nehnul. Nebyl to ale pouhý uživatel, některé nové aplikace dokázal i sám naprogramovat. Zobrazil na promítacím plátně mapu Čech, kam zanášel obce, jejíž obyvatelé už byli na Boxduroy. Z dřívějška měl v počítači mapy Čech a v nich s každou zachráněnou obcí její katastr vyčervenil. Bylo tím krásně vidět, jak záchranné akce pokračují. Jenže současně bylo znát, že se záchrana podezřele vyhýbá velkým městům. Dalo se to pochopit od pilotů-vesničanů, ale moc se mi to nezamlouvalo, vypadalo to příliš diskriminačně. Několik skvrn bylo i v Praze, ale jen v objektu Národní knihovny, kde nešlo ani tak o lidi, jako o knihy.

Učil jsem právě další piloty. Školení bylo stručné jako na vojně, ale dokázali si pak vytvořit vlastní brual, naučili se s ním manévrovat a když jsem si byl jistý, že se strefí i do tunelu, zařadil jsem je mezi záchranáře. Pak jsem se výjimečně rozhodl myslet konečně i na vlastní rodinu, děti a vnuky a zamířil jsem do Prahy za dětmi. Byl už večer a když ve dne vládlo příšeří, večer už byla teprve tma, ale nechtěl jsem to odkládat na ráno.

Praha jako jeden z mála ostrůvků světla měla elektřinu, ale v noci svítila jen některá okna domů, ulice byly tmavé a pouliční osvětlení bylo tmavé. Nu což, snad budou zvonit aspoň zvonky.

Přistál jsem na dvorku starého činžáku a zadním vchodem vešel na schodiště. Nechtěl jsem zvonit na zvonky u venkovních dveří, usmyslil jsem si, že větší překvapení bude, když zazvoním přímo u bytu.

Na schodišti byla tma. Nerozsvěcel jsem, vystačil jsem si s matným bílým světlem kombinézy. Stačilo to i na přečtení vizitek na dveřích a zvoncích. Konečně jsem zazvonil na správný zvonek. Čekal jsem rozechvěle, už jsem dceru a vnoučky neviděl déle než rok, kdoví jestli kluky ještě poznám. A natož oni mě!

Ozvalo se opatrné odemykání. Předtím se nezamykali, ale dnes je horší doba. Dveře se jen trochu pootevřely, ten řetěz tam přece taky neměli...

„Kdo je to?“ ozval se hlas, naštěstí jsem ho poznal.

„Nepoznáš tátu, Blanko?“ odpověděl jsem.

Neodpověděla. Místo toho se tam ozval zvláštní hluk, takový krátký... a dveře se zavřely a zaklaply.

„No tak, Blaničko!“ napomenul jsem ji. „Nepustíš tátu dál? Co je to za novinky?“

Chvilku bylo ticho, pak se ozval dětský vřískot, cosi se tam mlelo, jako kdyby něco táhli po zemi... pak to utichlo, ale to ticho mi připadalo ještě horší než předtím.

Ztratil jsem trpělivost a zazvonil jsem ještě jednou.

„Moment!“ ozval se zevnitř hlas. Zeťáka jsem poznal, ale nepřipadal mi nadšený, spíš naopak. Nepřišel jsem přece agitovat pro nějakou náboženskou sektu ani nabízet »výhodné kšefty« se šmejdovým zbožím!

Konečně se ozval zvuk domovního řetězu a dveře se náhle otevřely. Ve světle předsíně stál zeť – a mířil na mě pistolí.

„To snad není pravda!“ vyhrkl jsem.

Ucouvl jsem o krok a poručil si brual. Neviditelná bublina se sotva vešla do prostoru mezi dveřmi bytů a schodištěm, ale obklopila mě a dala mi větší jistotu. To neviditelné pole vydrží rychlost vyšší než zvuk a na rozdíl od pozemských letadel snese i nárazy drobných předmětů. Když pozemské letadlo vletí do hejna ptáků, je to vždycky větší pohroma pro ty ptáky, ale jejich tělíčka často prorazí povrch křídel a vyřadí motory. Silové pole brualu je odmrští, sklouznou po něm beze škody pro brual a jeho posádku. I když – pravda, při větší rychlosti to odmrštěné ptáky tak jako tak zabije zrychlením. Nikdo zatím silové pole brualu nezkoušel v odolnosti proti střelným zbraním, ale věřil jsem mu.

„Pěkně mě vítáš!“ napomenul jsem zetě. Musel jsem telepaticky, zvuk by se k němu silovým polem neprokousal.

Díval se na mě vyděšeně, ale pistoli sklonil. Zrušil jsem tedy brual, abych slyšel, co říká.

„Proboha!“ zaslechl jsem. „Co je tohle zač?“

„Nepoznáváš mě?“ oslovil jsem ho už opět hlasem.

„Tati?“ byla to víc otázka než výraz poznání.

„Jo, to jsem já,“ přisvědčil jsem.

„Proč nás chceš strašit?“ vysoukal ze sebe vyčítavě.

„Nejdu vás strašit, jdu na návštěvu!“ opravil jsem ho.

„Odkdy chodí duchové na návštěvy?“ zeptal se tiše.

„Já přece nejsem duch!“ odpálil jsem ho. „Snad si to vážně nemyslíš? Zavolej mi dceru, ta mě snad pozná!“

Jenže v té chvíli mi došlo, že by si to myslet mohl. Byl jsem déle než rok v Boxduroy, tady mě možná nějakou dobu hledali, pak mě nenašli a nejspíš prohlásili za mrtvého. Teď jsem zarostlý ve svítícím bílém obleku, co se divím, že mě považují za ducha?

„Blanka za dveřmi omdlela!“ opáčil zeťák nepřátelsky. „Její táta je už přes rok mrtvý! To se rozumí, že ji to hned u dveří složilo. A kdo jste vlastně vy, pane?“

Zeťákův hlas ztvrdl a opět mi zamířil pistoli do žaludku. Jenže už jsem to čekal a obnovil jsem kolem sebe silové pole brualu. Jak se říká, jistota je jistota. Musel jsem ovšem uznat, je to neobvyklý příchod. Že já vůl jsem si na chodbě nerozsvítil! A neuvědomil jsem si, že by překvapení mohlo představovat pro dceru takový psychický šok.

„Vážně mě nepoznáváš?“ optal jsem se ho telepaticky.

„Ne, pane!“ odvětil Milan nahněvaně.

„Poslyš, Milane, nedělej tady šaškárny!“ napomenul jsem ho. „Ano, jsem to já, táta Blanky. Jsem živý a nepřišel jsem vás strašit, ale zachránit. A polož tu pistoli, nebo si pomyslím, že se mě snad chceš zbavit! A Blanka, místo aby měla radost...“

„Ale... táta takhle nemluvil!“ namítl, ale hlaveň pistole se sklonila dolů a opět jsem mohl zrušit brual. Asi myslel telepatii, která mi dovolovala mluvit s ním skrz silové pole.

„Taky jsi na mě nikdy nemířil,“ odsekl jsem opět vlastním hlasem. „Odlož to a budu mluvit normálně. Takové uvítání jsem od vás vážně nečekal!“

„Ty nejsi mrtvý?“ zeptal se mě nejistě. „Loni tě prohlásili za mrtvého!“

„Trochu předčasně,“ přikývl jsem. „Až ti povím, co se mi přihodilo, nebudeš mi věřit. Poslyš, ani mě nepozveš dál?“

„Vypadáš jako džihádista!“ namítl ještě zaraženě.

„Jdi do háje i s Alláhem!“ odsekl jsem. „Jo, mám fousy jako jejich potrhlý prorok! Neměl jsem tam možnost holit se! Za rok bez holení bys vypadal taky tak, nemysli si!“

„Řekni – Alláh je vůl!“ požadoval pro jistotu.

„Jo, je vůl i s Mohamedem!“ souhlasil jsem.

„Tak pojď dál,“ uvolnil mi cestu do předsíně. „Ale radši počkej, musím Blanku připravit, aby zase neomdlela, až tě uvidí. Bylo to na ni trochu silné.“

Zavřel za mnou venkovní dveře bytu a pečlivě zamkl.

„Po Praze chodí lupiči,“ vysvětloval, než odběhl do pokoje, odkud jsem zahlédl zvědavou dětskou hlavičku.

„Matýsku, Mirečku!“ zavolal jsem je co nejmírnějším hlasem. „Nepřivítáte dědu?“

„To je děda!“ ozval se klukovský hlásek.

„Ale ten to bejt nemůže,“ uvažoval druhý. „Děda zemřel! Tohle je někdo jiný!“

Kluci se stáhli ode dveří a byli zticha. Není to špatná reakce na neznámého člověka. Jestli po Praze chodí lupiči, pak je dobře, že se děti nehrnou k neznámým lidem. Ale jak to, že po Praze chodí lupiči? Co dělá Policie? Že si i takový zarytý pacifista jako je zeťák opatřil pistoli! Na druhou stranu jsem si oddychl. Jsou tu všichni, dcera, zeť i oba kluci, nikomu se nic nestalo. Vezmu je do Boxduroy a budu klidnější. Cestou se stavím u synovy rodiny a pak spolu zaletíme za mou ženskou. Ale to abych za ní raději poslal napřed děti, aby ji na můj příchod šetrně připravily, aby to s ní neseklo jako s Blaničkou!

Konečně se dveře otevřely. Blanka mě vyšla uvítat, ale byla ještě jako křída.

„Tati, ty vážně žiješ?“ oslovila mě.

„Nevidíš mě snad?“ opáčil jsem.

„Ale cos to měl na sobě na tý chodbě?“ vyčetla mi.

Byla to moje chyba. Zapomněl jsem, že boxduroyské svítící kombinézy na Zem nepatří.

„To se teď nosí na Boxduroy, co bydlím,“ řekl jsem.

„Na čem?“ nechápala. „Promiň, tati, ale... viděla jsem něco hroznýho... něco příšernýho...“

Samotného mě zajímalo, co příšerného viděla na chodbě, kde mohla vidět jen mě. Nezvyklá na mě byla kombinéza, kterou mi Blizgůt nabídl místo mého potrhaného obleku. Brzy po mém příchodu na Boxduroy se totiž začalo mé oblečení rozpadat. První se začaly trhat knoflíky, byly samozřejmě jen naznačené, kde si je majitel má přišít, začaly se uvolňovat nitě a oblek se postupně rozešíval. Laciné čínské věci se tak chovají a kdo se o ně nestará, musí si brzy kupovat jiné, to je dnes běžné. Když nad tím trochu přemýšlíte, uvědomíte si, že je to schválně. Vědecky se to nazývá »řízená spolehlivost«, česky »kurvítka«. Na Boxduroy jsem jehlu ani nit nesehnal, ostatně šití nebyl nikdy můj koníček, v naší rodině se o to starala má choť. Kombinéza měla jednu vadu: nedalo se v ní čůrat vstoje. Chyběl jí poklopec či něco takového. Na Boxduroy nebyly pisoáry, na záchod se zásadně sedá a jak známo, člověk si časem zvykne na všechno, sadisti to říkají i o šibenici.

„A proč jsi tak příšerně zarostlý?“ vynadala mi. „Venku by si tě mohli splést s džihádistou a na ty se, jestli to nevíš, střílí! Jen proto je v naší čtvrti klid. Ale na Žižkově – hanba mluvit!“

„Leda by mi někdo zapůjčil holící strojek,“ řekl jsem. „Tam co jsem byl, lidem vousy nerostou, proto tam nemají holení. Na mě si zvykli, ale taky bych to radši shodil.“

„Půjčím ti svůj,“ nabídl se mi Milan. „I když se říká, že holící strojek, fajfka a manželka se nepůjčují...“

„Stačil by mi strojek na žiletky,“ odvětil jsem. „Byl by pro Boxduroy vhodnější. Jsou tam problémy s elektřinou.“

„Jo, to tady taky,“ přikývl Milan. „Jde o to, jestli nějaké držátko na žiletky najdu. Žiletky jsem si letos v lednu kupoval na odškrabání dálniční známky, ale se strojkem to bude horší. Jdu přehrabat krabice v koupelně.“

Odešel a Blančí mě odvedla do pokoje. Vypadal pořád tak, jak jsem si to pamatoval. Ze dveří opět vykoukly dvě klukovské střapaté hlavičky. Kluci budou zdejší největší změna, to mi bylo jasné. Ale zatím se drželi za dveřmi.

„Jsme už po večeři, ale mohla bych ti uvařit brambory,“ nabídla mi. „Zatím jich máme dost...“

„Nic jiného nemáte?“ zarazil jsem se.

„A to jsme rádi, že máme aspoň ty,“ podívala se na mě omluvně. „Občas pozveme sousedku, ta už nemá nic... lístky jsou hubené a někdy ani na ně nic neseženeš...“

„Jaké lístky?“ zeptal jsem se zamračeně.

„No přídělové přece,“ podivila se, jak to že je neznám. Přiznám se, slyšel jsem o nich od svých prarodičů, povídali mi jako malému, jaké to bylo za války na příděl těžké, ale že bych je spatřil na vlastní oči, to by mě ani ve snu nenapadlo.

„Takže jste měli k večeři jen brambory?“ ujišťoval jsem se. „To si tu nežijete jako lordi!“

„Na černý trh nemáme peníze,“ ujistila mě. „Začátkem měsíce vykopli Milana z práce a pro lidi na podpoře jsou příděly nejhubenější – i pro děti. Sousedka má jen důchod, to je opravdu na umření. Důchodci teď taky nejvíc umírají.“

Zamyslel jsem se jen krátce. Blizgůt říkal, že na Zemi je pořád v chodu pár anihilačních stanic inakirídel. Proto se tam dá ještě létat, ale se syntézou hmoty je to slabší. Ale co, není nás milion, tolik toho zase nespotřebujeme.

„Podej zatím talíře pro kluky, po těch bramborách mají jistě ještě hlad!“ řekl jsem. „Pohostím vás.“

„Vždyť s sebou nic nemáš!“ upozornila mě.

„Nenosím s sebou nic,“ přiznal jsem. „Ale pohostím vás. Můžeš pozvat sousedy? Třeba tu sousedku, co hladoví.“

„Pozvala bych, kdyby bylo na co,“ vzdychla si.

„Nestarej se, mám všeho dost!“

Podala tedy opatrně a vyčkávavě na stůl talíře. Pak ovšem nestačila zírat. Na talířích se znenadání objevilo cosi neznámého. Pro začátek jsem zvolil boxduroyské chtakra s mašatcou, což asi odpovídá českému vepřo-knedlo-zelo, jenže chtakra zastupuje knedlíky i se zelím a mašatca je maso, ale se sladkokyselou chutí jako szegedinský guláš, jenže fialové barvy. Těžko se to popisuje, když je to nesrovnatelné.

„Kluci!“ zavolal jsem ke dveřím, odkud vykukovaly dvě střapaté hlavy. „Ke stolu! Bude večeře!“

Vůně, ještě více podobná vůni szegedínu, byla silnější než rodičovský zákaz přibližovat se k neznámým cizincům. Zejména když to byl dědeček. Sice možná mrtvý, ale vůně převážila. Kluci se opatrně přišourali a když je maminka ani neokřikla, zapluli za stůl na židle. Pak už jen ukazovali, jak umí zacházet s příborem, jen jim lupalo za ušima.

Vůně přilákala i zetě. Holicí strojek nenašel, ale ochotně se usadil na své místo. Blanka hbitě podala talíře a příbory a oba se hladově pustili do dalších dvou porcí, ani už se nepodivovali nad tím, jak se to z ničeho nic objevovalo přímo na talířích.

Pozoroval jsem jejich apetit a v duchu je litoval. Vzpomněl jsem si na povídku, ve které rodina seděla nad nakreslenou večeří a otec jim za trest – či co to bylo – večeři vygumoval. Tihle žili o bramborách a to si ještě dovolili zvát na ně starou sousedku, která měla ještě méně. Nejvyšší čas, aby už byli na Boxduroy. Tam nikdo hladem netrpěl.

„Jé, dědo, ty jíst nebudeš?“ zeptal se mladší Matýsek.

„Já už jsem po večeři,“ ujistil jsem ho.

„A kde jsi večeřel?“ chtěl vědět klučík.

„To je dlouhé povídání, ale nemine mě to tak jako tak, takže rovnou začnu,“ řekl jsem. Zatímco všichni jedli a s plnou pusou neměli možnost mě přerušovat, poměrně stručně jsem jim vykládal, jak jsem se ocitl ve světě Boxduroy. Kde žijí trochu jiní lidé než tady, ale chtějí se s námi domluvit a teď nám dokonce nabízejí pomoc v neštěstí.

„Neštěstí? Jaké neštěstí?“ chtěl vědět Milan, ačkoliv se mu s plnou pusou špatně mluvilo. „Co o tom víš? Žijeme tu jako na pustém ostrově, nikdo nic neví.“

„Ani nevíte, že do Země udeřila planetka?“ ptal jsem se jen pro jistotu. A podle vytřeštěných očí jsem pochopil, že je to pro ně úplná novinka. Říkají tomu »velké zemětřesení«, otřásla se i pevná Evropská centrální pevninská deska, takže se i v Praze zřítilo několik desítek domů, ale že se v té chvíli otřásl celý svět, to tady nikomu nedošlo.

Asteroid totiž působil jako gigantický kosmický prak. Část satelitů cestou srazil, část katapultoval do vesmíru, jiné přibrzdil, takže vzápětí shořely. Rázem a provždy vyčistil okolí Země od veškerého kosmického smetí, dlouho lidmi trpělivě vynášeného a stabilizovaného na nízké i stacionární oběžné dráhy. Okamžitě přestala fungovat satelitní navigace i všechny satelitní televize. Tím se přestaly šířit celosvětové zprávy a když se k tomu přidaly erupce Yellowstonu a Airy, zůstal svět úplně bez informací. Co ale Blizgůt říkal o další vlně zkázy, kterou si lidé způsobili sami? V Čechách žádná atomová exploze nebyla. Lidi tu straší popílek, vydávaný za mrak z Islandu. Což o to, možné to je, i sopky na Islandu se mohly probudit, když zemské jádro dostalo tu řachu. Ale nikdo zřejmě nezpozoroval mnohem větší oblak, šířící se od Yellowstonu a od Airy na opačné straně zeměkoule. Průzkumníci z Boxduroy si zase ve světle hlavních průšvihů nevšímali těch drobnějších, jako jsou krtince na Islandu.

V Čechách všechno jelo dál, i když jen setrvačností. Úřady buzerovaly občany nesmyslnými nařízeními, aniž by někdo přišel a řekl lidem pravdu. Je to možné, že by ji nikdo neznal? Nemáme v Čechách hvězdáře, nedostaly se sem ani zprávy odjinud? Anebo je někdo okamžitě zcenzuroval, aby nevypukla panika? Ta Čechy čeká tak jako tak, jenže o něco později a nejspíš i za horšího stavu.

Máme nejvyšší čas vytahat odsud co nejvíc lidí, dokud nám to panika neztěžuje. I když cenzuru nesnáším, asi nám pomůže. Začali jsme od vesnic, to bylo jen dobře, zatím si naší akce nikdo kompetentní nevšiml, nedělá nám problémy a nezdržuje. To bylo správné, ale teď je třeba začít i ve městech. Boxduroy všechny snadno spolkne, panika hrozí jen tady.

„Pozvete na večeři sousedy?“ zeptal jsem se.

„Můžeš... i pro ně?“ zeptala se opatrně dcera.

„Řekl bych, že do hmotnosti půl tuny... mohu,“ slíbil jsem jí. „To snad inakirídely snesou.“

„Pozvala bych starou paní Vránovou, pak ještě Dvořákovy odvedle, Novotných z prvního patra a Brdlíkovy ze čtvrtého. Ale byla bych opatrná se Steinovými. Šeptá se tady v baráku, že pan Stein je v nějaké bandě či co je to za divný spolek. Není zdravé ukazovat jim, že něco máme, co by stálo za přepadení... a tak...“

„A sakra!“ ujelo mi. „Na ty abychom si dávali pozor?“

„Je to přinejmenším jistější,“ dodal Milan. „Steinovi beztak hladem netrpí, mají dost peněz pro černý trh. Snad v tom i sami jedou či co...“

„Dobře,“ přijal jsem to. „Takže kromě Steinových bych mohl pohostit všechny?“

„Uděláš dobrý skutek,“ řekla Blanka.

„Dobrá, můžeš je všechny oběhnout? Talířů a příborů máte dost, nebo by si měli přinést svoje?“

„Když si přinesou svoje, tak si je pak sami umejou,“ zavrčel Milan. „Kdo to má mejt?“

„Nádobí umývat nebudete,“ řekl jsem rozhodně. „Po večeři nasednete do mého letadla a odletíme do Boxduroy. Tady v té bídě vás nenechám ani hodinu a když vezmeme pár slušných lidí navíc, bude to jen dobře.“

„Letadlo? Kde máš jaké letadlo?“ vytřeštila oči Blanka. „Slyšela jsem, že od zemětřesení žádná letadla nelétají.“

Měla pravdu, to jsem slyšel i od Blizgůta. Popel přišpendlil letadla na letištích jako motýly ve vitrínách sbírek.

„Setkal jsem se s mimozemšťany, mám jejich mimozemské letadlo,“ usmál jsem se na ni, aby se nedivila. „Mají úplně jinou technologii než my. Odvezu vás odsud. Po Praze se prý toulají lupiči, kdoví jestli nemáte jednoho z nich přímo v domě. Kdyby nic jiného, na Boxduroy není taková nouze.“

„To abych začala balit kufry?“ podívala se tázavě.

„Nic nebal,“ zastavil jsem ji. „Vezměte si, co máte na sobě, tam dostanete všechno.“

„Říkal jsi, že i tam mají potíže s elektřinou!“ vzpomněl si Milan. „Taky vám ji občas vypínají?“

„Ani ne,“ mávl jsem rukou. „Roman Bukový si naštěstí přivezl ze země benzínový agregát, takže má elektřiny dost.“

„On si musel přivézt vlastní...“ zadrhl se Milanovi hlas.

„Jo, protože tam naši elektřinu nepoužívají,“ dodal jsem. „Proto tam byly problémy, ale týkaly se pozemských počítačů. Romanův agregát navíc čmoudil, nemohli jsme ho mít v domě, Roman si ho musel dát ven a táhnout dovnitř kabel. Ale vadilo to jen jemu. Kdo nemá pozemské počítače, nemá problémy.“

„Jo ták... takže kdybych si tam vzal notebook, taky by mě to neminulo? Vidíš – já bych ho jinak vzal, máme v něm všechny rodinné fotky.“

„Vezmi si je i s notebookem, najdeme jistě způsob, jak je zachovat,“ poradil jsem mu. „Ale nemá smysl tahat tam nic, co tam dostanete v lepším provedení. Nezapomeňte na děti, případně na starší lidi, kdo je má na starosti... rodinné památky mají pro každou rodinu cenu vzpomínek a je dobré vzít je. Na vesnicích si lidé berou i zvířata, psy a kočky, ale to je spíš výjimka.“

„Brdlíkovi mají kočku,“ vzpomněla si Blanka.

„A ještě ji nesnědli!“ dodal Mireček hrdě.

„Tak je jdi pozvat,“ navrhl jsem jí. „Buď ať si vezmou jídelní náčiní, nebo budou jíst po mimozemském způsobu.“

„A to je jak?“ zeptala se rychle Blanka.

„Rukama,“ odvětil jsem. „Má to jednu výhodu, nic se při tom neumývá.“

„Čuňata!“ komentoval to Milan.

„Budeš se divit, ale oni si to myslí o nás,“ usmál jsem se. „A budeš se divit ještě víc, já už si to myslím také.“

„To myslíš vážně?“ vytřeštil na mě oči.

„Jo, vážně,“ přikývl jsem.

*****

Exodus

Všichni pozvaní sousedé si nakonec talíře i příbory přinesli, mimozemský způsob stolování se jim nezdál. Jídlo ale chutnalo všem. Zpočátku jedli všichni hltavě, začali si to vychutnávat až po utišení prvního hladu, ale nikdo se nad jídlem neošklíbal, ani děti nad fialovým masem.

Brdlíkovi ze čtvrtého patra měli kromě kočky Micinky i dvě děti, starší než kluky naší Blanky. Občas se spolu potkávali na dětském hřišti, dokud bylo venku bezpečno a lidé se o děti nebáli. To poslední dobou neplatilo, dětské hřiště zelo prázdnotou a všechny drobnosti, houpadla, malé kolotoče a prolézačky někdo rozbil. Muselo to dát práci, ale vandalové mívají síly nadbytek.

Po jídle jsem všem nabídl odvoz do Boxduroy. Nebylo ale divu, že to všechny zaskočilo. Co si vzít s sebou (mé doporučení znělo: kromě památek, dětí a kočky nic), otázek měli proto víc, ale musel jsem naléhat, čas pracuje proti nám a jiní měli na rozmyšlenou ještě méně.

„Pozveme i Steinovy,“ řekl jsem na závěr.

„Ti nebudou chtít!“ varoval mě pan Brdlík. „Mají peněz dost, nemusí šetřit, nevědí co je nouze.“

„Uvidíme!“ řekl jsem.

Všechny rodiny se rychle vytratily, se Steinovými se tu nechtěly sejít. Milanovi ani Blance se to nelíbilo, ale ujistil jsem je, že ještě dnes odletíme a kdyby Steinovi chtěli dělat problémy, necháme je prostě tady.

„Ti se budou mít vždycky dobře!“ řekla Blanka.

„Nebyl bych si tím jistý,“ věštil jsem. „Kdyby tady zůstali, nemají šanci.“

„Tihle mají peněz dost, aby všechno přežili,“ přidal se Milan. „I kdyby všichni hladověli, tihle si budou užívat.“

„Jak dlouho?“ pokrčil jsem rameny.

*****

Blanka šla pozvat Steinovy s nechutí, jen protože jsem na tom trval. Vrátila se ale jen s panem Steinem.

„Tak poslouchejte, vy holoto!“ spustil holohlavý hulvát pan Stein ještě na chodbě mezi dveřmi. „Vy tak na to máte! A čím nás chcete hostit? Starými bandorami? Já myslel, že prasknu smíchy! Ale jestli máte na rozhazování, pořiďte si pancéřové dveře jako mám já! Vy na ně ale nemáte, tak si tolik nevyskakujte!“

„Není všechno jen o penězích,“ namítl jsem mu.

„A ty mlč, dědku! Máš už aspoň zakoupenou urnu? Tu už budeš brzy potřebovat!“

„Mohl bych odpovědět, že si to povíme za padesát let, ale byla by to ode mne jízlivost, tady se toho nedožijete.“

„Určitě spíš než ty, dědku! Myslíš, že si tě nepamatuji, jak jsi vypadal, než sis začal barvit vlasy a fousy?“

Aha, všiml si toho, ale přičítá to barvení, došlo mi. Ať si to tedy myslí.

„Takže o pomoc nestojíte?“ pokrčil jsem rameny.

„Jakou pomoc?“ vyštěkl. „Sám se starám! Pomoc potřebují jen ti slabí!“

„Když si to myslíte...“ opět jsem pokrčil rameny.

„A vy už se o nás nestarejte, máte jistě svých problémů nad hlavu!“ kohoutil se Stein.

Pak se otočil a vítězně seběhl po schodech dolů.

„Kdo chce kam...“ vzdychl jsem si za ním...

*****

Odletěli jsme ještě před půlnocí bez Steinových. U vchodu jsme jim na domovní nástěnce nechali vzkaz, že jsou v celém domě sami a všechno, co v opuštěných bytech najdou, je jejich. Možná se jim bude hodit i ten z poloviny plný pytel brambor, co měli naši mladí ve špajzce.

Pak jsme všichni vyšli na balkon u Brdlíků, měl totiž nad sebou už jen oblohu, a pozvolna nasedali do brualu. Dali jsme si k zábradlí aspoň židli, aby se dalo nastoupit jakž takž pohodlně a nevyžadovalo to akrobatické vlohy. Bylo to pro všechny nezvyklé nasedat přes zábradlí do průhledné svítící bubliny, která se postupně prodlužovala, takže ti, kdo nasedli jako první, brzy viseli nad zahradou a při pohledu dolů se drželi čeho mohli.

Nasedl jsem jako poslední, zhasl brual a vznesl se do výšky pomalu jako balon. Pak jsem zamířil k bydlišti syna s rodinou. V poslední době se rodiny syna a dcery moc neviděly, chodit po ulicích nebylo bezpečné. I telefony fungovaly jen občas, nemohli jsme se předem ohlásit. Syn naštěstí bydlel v přízemí a postačilo, když jsem brual posadil do závěje popela na zahradě.

Požádal jsem dceru, aby tam šla se mnou. Mohli by se mě polekat v domnění, že jsem duch, jak mi to předvedla i Blanka. Málo platné, v lidech je představa oživlých mrtvol pořád nějak zakořeněná, že při spatření mé osoby uvěří, že je jdu strašit a ne že zprávy o mé smrti byly značně nadsazené. A konečně, i když mi Milan chtěl zapůjčit holící strojek, nechtěl jsem se zdržovat holením a vypadal jsem pořád jako pravověrný muslim, na které se za šera občas i střílelo. A většinou bylo i proč.

Dům byl úplně tmavý, ale nebylo to tím, že už spali. Nešlo totiž rozsvítit ani světlo na chodbě. Pomohl jsem si rozsvícením kombinézy – Blanka se až naježila, když to opět viděla, ale teď už věděla, že to není nic strašného a snesla to bez mrknutí oka. Horší bylo, že nešly ani zvonky. Dům byl podle všeho úplně bez proudu a vzhledem k tomu, že byly tmavé i domy okolo, byla to nějaká větší závada. Po delším klepání a pak i silnějším bouchání se dveře otevřely a stál za nimi syn Olda.

„Jé, Blaní, co tu děláš?“ rozzářil se na sestru.

„Přišel si pro nás táta,“ odpověděla mu.

Panebože, jak to mohla říci takhle! Vždyť Olda žije už rok v domnění, že jeho táta – tedy já – je po smrti a ta slova se dala vyložit spíš tak, že nadešla jejich poslední hodinka a Blanka už to má také za sebou... Olda ovšem zbledl jako křída, naštěstí hned neomdlel jako Blanka a dal si vysvětlit, že jsem živý.

Tím radostněji nás pozval dál a ještě raději byl, když jsem mu řekl, že chci všechny odvézt k mimozemšťanům, u kterých jsem byl, zatímco mě považovali za mrtvého.

„Tati, ty jsi přímo deus ex machina!“ objal mě. „My už ani nevíme kudy kam.“

Byli v podobné situaci jako rodina Blanky, jenže neměli ani ten spásný pytel brambor, který si Milan opatřil s obrovským štěstím. Olda to štěstí prostě neměl, rodina byla se zásobami na dně a žila opravdu jen z přídělů na lístky, což nikomu nestačilo. Který byrokrat tohle vymyslel, napadlo mě. Nejspíš vzal za vzor přídělové lístky pro Židy za Protektorátu. Později je Češi těsně před odsunem dali odsouvaným Němcům a ti si uraženě stěžovali u Červeného kříže na »nelidské zacházení« ze strany Čechů. Jako kdyby oni byli lepší a ty hladové příděly sami neurčili pro Židy.

Pro ty to ale bylo podle nich dobré...

V první chvíli jsem chtěl uspořádat hostinu jako prve, ale rozmyslel jsem si to. Na Boxduroy dostanou jídla kolik snědí, tady by to zdržovalo. Chtěl jsem ještě zaletět za svou chotí a už teď byla noc. Prostě jsem jim vyklopil, aby se sbalili, že poletíme k mimozemšťanům. K mému údivu to přijali bez námitek.

„Nemohli byste oběhat sousedy z domu?“ zeptal jsem se. „Vzali bychom je také, místa je tam dost.“

Nebyli proti. Vysvětlil jsem jim, aby nezapomněli na děti, vracet se nebudeme, s sebou ať vezmou rodinné fotografie a jiné památky, ale nic zbytečného.

Vyrazili tedy za sousedy a během půl hodiny se začali trousit sousedé s rozespalými dětmi a s kufry.

„Nemohlo by to počkat aspoň do zítřka?“ obrátil se na mě nabručený soused. „Tohle je příliš náhlé.“

„Máte pravdu, ale kdybychom na každého čekali do zítřka, neodvezli bychom ani desetinu lidí. Nač vlastně chcete čekat? Tam se vyspíte také a lépe.“

„Jen bych se stavil v bance,“ vysvětloval mi.

„Kašlete na banku, tady jde o život!“ poradil jsem mu.

„To tam máme jít chudí jako kostelní myši?“ namítl.

„Budou tam na tom všichni stejně,“ ujistil jsem ho. „Snad byste nechtěl, aby tam platily pozemské peníze?“

„Peníze... snad ne, ale... mám v trezoru cennosti,“ vylezlo z něho jako z chlupaté deky.

„Uznávanými cennostmi jsou tam jen rodinné památky, nejčastěji fotografie,“ ujistil jsem ho.

„Zlato ne?“ zeptal se opatrně.

„Zlato ne,“ odvětil jsem.

„Tam ani zlato neplatí?“ vypadal už hodně zděšeně.

„Ani zlato, ani diamanty,“ ujistil jsem ho. „Cenu tam mají vzpomínky, fotografie a takové památky. Hlavně tu nezapomeňte ženu a děti.“

„Děti nemáme,“ řekl. „Manželka si nacpala kufr svými voňavkami, ale ty tam asi těžko prodá...“

„Těžko,“ souhlasil jsem. „Nikdo je kupovat nebude. Nikdo tam nemá peníze.“

„To tam budeme všichni žebráci?“ rozčílil se chlap.

„V tom případě tam raději nepůjdeme!“ přidala se k němu jeho paní.

„Na Zemi nebudete žít dlouho,“ varoval jsem je. „Tady se to bude ještě zhoršovat. A už teď je to vidět. Násilím tam nikoho vzít nesmím, ale varovat vás musím.“

„Než žít někde jako žebráci, to tady raději zůstaneme,“ otočila se žena k odchodu. Chlap ještě okamžik váhal, ale pak ji odhodlaně následoval.

„Spíš projde velbloud uchem jehly než bohatý do království nebeského,“ vzpomněl jsem si na citát z Bible a poslal jsem ho do tmy za nimi. „Se mnou nejdete do nebe, jen k mimozemšťanům, ale tady bude brzy peklo!“

Nereagovali. Jejich škoda.

*****

Brual pozvolna vystoupal nad střechy domů, otočil se a vyrazil jako závodní kůň.

„Jedeme za mámou,“ informoval jsem Oldu vedle sebe.

„Jo, tati... to bude problém,“ vzpomněl si Olda. „Ty to asi nevíš a zapomněli jsme ti to říct, ale... máma se podruhé vdala!“

„Cože?“ obrátil jsem se na něho a pak dozadu do útrob brualu. „Blanko, to jste mi nemohli říct dřív?“

„Nevzpomněli jsme si na to,“ pípla vzadu provinile Blanka.

„To bude problém,“ souhlasil jsem kysele. „Bydlí aspoň máma tam co dřív?“

Ujistili mě oba, že ano, jenomže... ale neměl bych se na ni zlobit, rok poctivě truchlila a až potom...

„To vyřešíme na Boxduroy,“ rozhodl jsem.

Jenže v té chvíli jsem zaslechl telepatický hlas. Volal mě Blizgůt a zřejmě to bylo naléhavé.

„Máme nové zprávy, ale asi tě nepotěší,“ sděloval mi, když jsem se mu ozval na potvrzení, že ho vnímám.

„Povídej!“ vyzval jsem ho.

„Dávejte pozor na zářící prach!“ varoval mě. „Točí se nad Francií ve vírech tornád, ale pomalu se posunuje nad Německo. Pierre musel ukončit převážení svých krajanů, příliš by riskoval i sám. Až to přiletí k vám, nechte všeho a vraťte se! Nemůžeme dopustit, aby se ten prach dostal skrz gehur k nám. Kdybyste to nestihli, gehur se už neotevře a pak se pokuste letět do Ruska. Taťána si vás navede na její, ten snad ještě nějakou dobu vydrží.“

„Kolik lidí převezl Pierre?“ zeptal jsem se.

„Asi pět tisíc,“ odvětil Blizgůt. „Vaše skupina už má skoro deset tisíc a Taťána má kolem sta tisíc Rusů.“

„Jak to tak rychle stihla?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ opáčil Blizgůt. „Zeptej se jí.“

Pak se ode mne odtrhl. Zkusil jsem dálkově volat Taťánu, ale nehlásila se. Nejspíš je na Boxduroy, zavolám jí, až to půjde. Tohle ovšem prudce mění situaci. K horšímu.

Brual letěl rychleji než vichřice a zakrátko se už snášel k osamělému vesnickému domku, který jsem tak dobře znal.

„Tak – jdeme na to!“ vzdychl jsem si po přistání. Při délce, dané obsazeností, by se už brual nevešel na dvorek, sotva se vešel na zahradu za domem.

Požádali jsme cestující, aby setrvali na svých místech. Tato zastávka bude nejkratší, protože ostatní domky vesnice jsou příliš roztroušené a nebudeme brát nikoho dalšího. Všechno proběhne rychle a pak poletíme směrem do spřáteleného světa Boxduroy.

„Pojď tam se mnou, Blanko!“ požádal jsem dceru, aby mi pomohla s vyjednáváním.

Byla noc, ale moje svítící kombinéza nám osvětlovala okolí dost, abychom neklopýtali. Konečně jsme se dostali ke dveřím, na které jsem zaklepal.

„Koho sem čerti nesou?“ ozval se zevnitř hluboký mužský hlas. „Kdo tam?“

„Návštěva!“ odsekl jsem. „Kdyby to nebylo nutné, přišel bych jindy, ale spěchá to. Je doma Hanka?“

„Vy ji znáte?“ nedůvěřoval mi ten uvnitř. „Takhle by sem mohl přijít každý!“

„Ale pane Danieli, mě snad znáte!“ vložila se mezi nás Blanka. „To jsem já, Blanka! Je doma máma?“

„A kdo je to s tebou?“ chtěl vědět.

„To je jedno!“ odsekla mu i Blanka. „Zavolejte mi ji!“

Chvilku tam bylo ticho. Pak se ozval hlas Hanky.

„To jsi ty, Blančí? Proč jsi nepřišla s Milanem?A kdo je to s tebou?“

„Milan drží na klíně děti v autobusu,“ řekla Blanka.

„V jakém autobusu?“ zpozorněla Hanka.

„V autobusu!“ odsekla Blanka. „Pusť nás dovnitř, snad se nechceš vybavovat přes dveře!“

Ozvalo se odemykání, dveře se jen trochu pootevřely.

„Tak pojď, ale sama!“ vyzvala Blanku má choť. „Jinak bude Dan střílet!“

„To snad ne!“ zachmuřila se Blanka.

„Tady ve vsi už byly tři rodiny přepadené!“ sdělila jí Hana opatrně. „Nechceme skončit taky tak!“

„Mě snad znáš, ne?“ opáčila Blanka.

„Tebe ano, ale kdo je to s tebou?“ nedůvěřovala Hana ani dceři. „Kdyby tě drželi jako rukojmí...“

„Nevyšiluj, mami!“ přerušila ji Blanka. „Nechte už toho podezírání, není na to čas!“

„Pojď sama a basta!“ vyzvala ji Hana. „Otevřela bych ti, ale Dan má flintu! Jestli to je past, bude střílet!“

„Jestli bude střílet, je tu s námi plný autobus svědků a to by už u soudu neobhájil!“ varovala ho přes dveře Blanka.

„Ty potvory taky jezdí auty,“ opáčila Hana. „Musí jich být přesila, jinak si netroufají. Přijď sama, to ti nic neudělá!“

„Jak myslíš, mami!“ ustoupila Blanka a protáhla se úzkou škvírou jen trochu pootevřených dveří do předsíně.

„Hele, Blanko, buď přiveď oba, nebo aspoň mámu,“ radil jsem jí mezi dveřmi. „Kdyby ani ona nechtěla, vrať se aspoň sama! A spěchej! Hoří to!“

Dveře zaklaply a ozvalo se zamykání.

Nejde všechno snadno...

*****

Vrátil jsem se do brualu, ale nevydržel jsem čekat.

„Oldo, půjdeš tam ty!“ obrátil jsem se na syna. „Oni se příliš bojí přepadení a jak jste říkali, já vypadám podezřele! Na tebe snad střílet nebudou. Ale pohněte s tím, měli jsme se tu zdržet jen minimálně!“

„Proč vlastně spěcháme?“ zeptal se mě.

„Protože ráno letím zachraňovat další lidi a čím víc se tady zdržíme, tím méně jich přivezu!“ vysvětloval jsem. „V Čechách je deset milionů lidí, aspoň polovinu jsem chtěl dostat do bezpečí. Jenže se zdá, že ani to nestihneme.“

„Co tě tak honí?“ chtěl vědět.

„Radioaktivní mrak nad Francií,“ řekl jsem. „Právě jsem o něm dostal hlášení. Záchrana ve Francii skončila, do radiace nikdo nesmí. Pamatuješ si, kolik obyvatel měla Francie? Opravím ti to. Francouzů zbývá posledních pět tisíc, ostatní umírají na radioaktivitu. Naše parta přestěhovala zatím jen kolem deseti tisíc lidí, lítá nás tu víc, ale i to je málo. Až vítr zažene radiaci do Čech, končíme!“

„To v tom zůstanou i děti?“ zděsil se Olda.

„Co stihneme, to stihneme,“ řekl jsem tvrdě. „Kdyby nám ten mrak odřízl cestu na Boxduroy, museli bychom letět přes Rusko. Závisí to na větru. Na dohadování není čas, popožeň je! Za deset minut odlétám. S vámi nebo bez vás.“

„Proč ses teda s námi tak zdržoval?“ nechápal to.

„Protože jsem to hlášení dostal až teď!“ odsekl jsem.

„Vždyť tu nemáš vysílačku, dokonce ani mobil!“

„Bavíme se telepaticky! Proboha, nediv se už a mazej!“

Oldovi konečně doskočilo, že si nevymýšlím a že je to opravdu horké. Vyskočil z brualu a utíkal za Blankou.

Netrvalo to ani pět minut z domku vyšlo celé procesí. Olda, Blanka, Hana s Danielem, ale kromě nich ještě další, které jsem neznal. Představili mi je jen zběžně, na víc nebyl čas. Danielova dcera z prvního manželství Ester s mužem Benem a rozespalými dětmi Šimonkem a Martičkou. Oddychl jsem si až když seděli všichni uvnitř brualu na sedadlech a mohl jsem vzletět.

Dopovíme si to na Boxduroy...

Brual opět překonal rychlost zvuku a u tunelu byl během několika minut. Byl ještě v provozu, ale svítil nám fialový zákaz, někdo letěl proti nám. Přibrzdil jsem a sledoval, jak z ústí gehuru vyletěla malá průhledná koule. Brual byl při zpáteční cestě na Zem podobný kouli, na Boxduroy byl protáhlý jako anakonda. Mezitím však zasvítila zelená a pak modrá, nesměl jsem zbytečně ztrácet čas. Náš brual se zavlnil a vlétl do tunelu. Krátce poté jsem prolnul stěnou »stadionu«.

Konečně v bezpečí!

*****

Rodinné trable

Hnala mě zvědavost, chtěl jsem se poradit se svým učitelem Blizgůtem. Tušil jsem – ne, najisto jsem věděl, že sižulové vědí mnohem víc a Blizgůt mě na Zem jistě nešel pobídnout zbytečně. A muselo to být naléhavé, když nečekal až se vrátím a přišel osobně tunelem na Zem, aby mohl použít telepatii.

Ale nejprve jsem musel vyřešit vlastní rodinu. U rodin dětí to bylo snadné. Uspořádali jsme si »potlach«, předal jsem všem vajíčka červíků supujgódů, nejprve cherypiki, vlastně telepatie, pak ovrósje, ještě jsem všechny zacvičil v zacházení s telepatií a svěřil jsem je výboru pro přijímání utečenců, který na Boxduroy vznikl z prvních zachráněných. Zatímco jsem se staral o školení pilotů a zachraňování, sižulové zachráněné zacvičovali, aby se vyznali v používání nové civilizace. Nováčci nemohli zvládnout za pár dní, co jsem se učil víc než rok, dostali jen nejnutnější vědomosti a to ostatní se musí doučit později, jinak to ale nešlo.

Druhého odděleného sezení se účastnili Olda, Blanka, dále moje žena Hana s novým manželem Danielem. Vlastně by to ani neměl být manžel, Hana přece nebyla rozvedená, ale mé oficiální úřední prohlášení za mrtvého mělo podobný účinek jako rozvod.

Ocenil jsem, že Hanička skoro rok pro mě poctivě truchlila. Ne jako clav Havel, který zahýbal své nemocné ženě už za jejího života. Status quo byl jednoznačný. Pan Daniel si Hanku vzal jako úředně potvrzenou vdovu, považoval se tedy za jejího manžela. Bigamie je v Čechách trestná jen když k ní dojde vinou některé strany, tady to ale nebylo úmyslné. Co s tím? Pravdou je, že se pan Daniel na mě díval vražedným pohledem. Chápal jsem ho. Byl to problém, jako když v rámci restituce zabaví majetek někomu, kdo si ho poctivě koupil v dobré víře, že je to na prodej, zvelebí si to a pak přijde původní vlastník a bez náhrady mu všechno zabaví. Tak »vrátili« voršilkám i novou budovu Národního divadla, postavenou na místě ruiny jejich kláštera. Voršilky ale nevěděly co s budovou, i prodaly ji hbitě Němcům. Kurvy! To byl přece podraz!

Napravovat křivdy ještě většími křivdami je české zlo, familiérně nazývané »odezdikezdizmus«. Komunisté kdysi mému dědovi zabavili hospodu. Nechali ji zpustnout a než se zřítila, prodali ji za cenu pozemku. Nový majitel ji zboural a na jejím místě postavil nový moderní dům. Děda už byl po smrti, ale kdybych byl velká svině, zažádal bych o restituci. Nesměl bych se ale divit, kdyby mi okradený usiloval o život. Dědovi se stala křivda, ale dala by se napravit jen větší křivdou. Raději mlčet a nechat to být. Nejsem přece svině voršilka!

Tohle byl sice jiný případ, manželka není hospoda, ale když jsem Hance a Danielovi za přítomnosti našich dětí jako svědků navrhl nápravu v podobě dodatečného rozvodu pod podmínkou, že mé a Hančiny děti budou i nadále považovat za rodiče nás dva, přijali to všichni – až na mě – ulehčeně.

Poškozeným jsem byl jen já, stejně jako u té hospody utrpěl škodu jen děda. Ale bylo to nejméně bolestné pro ostatní. Kdyby stejně rozhodoval soud, bylo by to nespravedlivé. Prakticky jsem byl jediný, kdo to vůbec mohl navrhnout. Ale když se někdo dobrovolně vzdá čehokoliv, je to jakž takž přijatelné.

I když jsem to rozhodně nečekal.

*****

Na Hanku bych teď beztak neměl čas, měl jsem důležitější zájmy. Snad časem... jenže než budu volný, hroty se olámou a nebude to tolik bolet. Když jsem přijal jejího nového manžela, dal jsem vajíčka supujgódů i jim, dceři, zeťovi i dětem. Jsme teď holt rodina, vzal to čert, jak to vzniklo.

Sižul Blizgůt byl teď pro mě důležitější. Když jsem dořešil rodinné problémy, obrátil jsem se telepaticky přímo na něho. Ukázalo se, že už na mě čeká, jen mě nechal vyřešit mé soukromé trable. Poděkoval bych mu, ale zvědavost byla silnější, takže jsem šel rovnou k věci.

„Jak vlastně víte o tom radioaktivním mraku?“ vypálil jsem na něho, sotva jsme proti sobě dosedli v jedné uzavřené buňce – místnost jsem té bublině neříkal, i když Blizgůt její stěny dal po našem příchodu pomocí komgi zneprůhlednět.

„Máme tam tisíce liziklitů,“ řekl mi.

„Ty by musely ovládat tisíce sižulů, ne?“ namítl jsem. „Říkal jsi, že sižuly naopak ze Země stahujete.“

„Už jsme je stáhli,“ doplnil mě Blizgůt. „Nejsou tam, všechno závisí na liziklitech. Abychom je mohli řídit, natáhli jsme jedním tunelem zvuchoji.“

Když ale viděl, že to nechápu, vysvětlil mi to.

„Zvuchoji je umělý tvor,“ začal. „Používáme ho výjimečně, proto jsi o něm neslyšel. Je to dlouhý červ, podobný vaší žížale, natažený tunelem gehur a přenášející telepatii z jednoho vesmíru do druhého. Používáme ho když začínáme průzkum, potřebujeme vícenásobné spojení dvou vesmírů a je to nebezpečné. Ten případ nastal, když zahynula část našich průzkumníků. Liziklitů máme víc, nejsou to myslící tvorové a dají se ovládat na dálku. Ti, kdo je řídí, jsou přitom v bezpečí na Boxduroy.“

„Nemohli byste nám to umožnit také?“ navrhl jsem mu trochu vyčítavě. „Přenos telepatie ze Země na Boxduroy by nám také pomohl!“

„Vyhradíme vám pro vaše potřeby jedno až dvě vlákna brótha,“ slíbil mi. „Vám to stačí, není čas na zacvičování všech. Zaučíme Taťánu, ta všechno řídí z Boxduroy a sama na váš svět nelétá. Až ti na Zem zavolá, zapamatuj si změněnou rezonanci a můžeš ji volat i ze Země. Ale budete mít jen dvě pro všechny, používejte to jen v odůvodněných případech, ne zbytečně.“

„A kde všude máte liziklity?“ zajímal jsem se.

„Prakticky po všech pevninách,“ řekl jako kdyby o nic nešlo. „Energii dostávají z místních inakirídel, na Boxduroy se při jejich řízení střídá až deset tisíc sižulů. Ale často jen potvrzují, co už víme. Afrika je obrovský otevřený vřed. Jáma se uzavřela, ale je to prakticky jedna obrovská sopka. Nechrlí popel, ale je to obrovský kypící kotel ohně. Sever Ameriky pokrývá dvoumetrová vrstva žhavého popela, jestli je pod ním něco živého, pak už to dlouho živé nebude. Jižní Ameriku evakuujeme my, jenže je tam příliš mnoho násilí. Značnou část lidí proto odmítáme a ještě víc nás považuje za nepřátele a schovává se před námi. Máme jich padesát tisíc, jenže se začali mezi sebou vraždit i na Boxduroy a upřímně řečeno – nevíme si s nimi rady. Rusové i Češi se na Boxduroy chovají až nečekaně rozumně, je znát, že je lépe vybíráte a násilníky tam necháváte.“

„A to z celé Afriky nezůstalo vůbec nic?“

„Zůstal široký pás na severu,“ odvětil Blizgůt. „To je štěstí pro Evropu, kdyby ten kotel rozežhavené lávy sahal až do Středozemního moře, bylo by to ještě horší. Mnoho lidí tam ale nezůstalo. Při dopadu asteroidu se okraje Afriky zvedly do výšky místy až sta metrů a zase klesly. Byl to tak prudký náraz, že ve vteřině rozmetal i pyramidy v Egyptě a rozdrtil všechno živé, rostliny, živočichy i lidi. Stometrová vlna tsunami pak spláchla i protilehlé pobřeží. Itálie, Řecko, Jugoslávie... až do Maďarska. Moc lidí ji nepřežilo.“

„A co Indie a Čína?“

„Spláchly je dvě obrovské vlny. Z Indického oceánu přišla první, vyvolaná dopadem asteroidu. Z opačné strany přišla druhá vlna supervulkánu Aira. Z Číny a Indie zůstaly jen holé skály, Japonsko a většina ostrovů zmizely a odnesla to i Austrálie a Tichomořské pobřeží Ameriky. Možná to pár jedinců přežilo, ale nemá smysl se jimi zdržovat. Smysl to má jedině v Jižní Americe, v Evropě a na severu Asie.“

„A máte aspoň nějaké tušení, odkud se vzal ten zářící mrak nad Evropou?“

„Ty mraky jsou dva,“ odvětil Blizgůt. „Nad Francií se táhne od Anglie po Německo, druhý podobně migruje od Kazachstánu po Irán. Několik ničivých výbuchů smetlo i osm měst v Rusku, i když se Rusům podařilo většinu střel zneškodnit. Naneštěstí i sestřelené střely vybuchují, i když tak vysoko, že nemají úplně devastující účinky. Většina střel šla na Rusko od severu a od jihozápadu. Na severu to bylo od ponorek, předpokládám že od amerických. Ať vás ani nenapadne brát posádky na Boxduroy! Jsou ale daleko od břehů a nejspíš se k nim nedostanete. Druhý zákaz by se týkal celého Arabského poloostrova a Turecka, i když ta oblast je rovněž mimo váš dosah. Odtud startovaly zářící střely proti Rusku a proti Francii.“

„Proti Francii? To mi nedává smysl!“ divil jsem se.

„Nám také ne,“ odvětil Blizgůt.

Zavzpomínal jsem si. Kdo měl zájem na zkáze Evropy? Rusové? Ti se přece obávali Američanů, kteří byli od erupce Yellowstonu mimo hru. Většina střel šla na Rusko od severu a od jihozápadu. Od severu od amerických ponorek. Souhlasí, od těch se to dalo čekat. Víc bych očekával útok na Rusko od Tichého oceánu, jenže erupce Airy všechny ponorky v té oblasti rozdrtila, ať byly americké, ruské nebo čínské. Ale od jihozápadu?

Vzpomněl jsem si ale na vyhrožování jednoho izraelského politika: Izrael má dost atomových hlavic, aby srovnal se zemí všechna města Evropy... A pak jsem si představil, jak se půda pod Izraelem rozhoupala po nárazu asteroidu, ne o pár decimetrů, jako při nejničivějších zemětřeseních, ale rovnou o metr až o dva. Pro takovou sílu nestačí ani Richterova stupnice. Většina budov šla v té vteřině k zemi jako domečky z karet. Rozmetalo to přece i pyramidy v Egyptě! To musel být všude strašlivý masakr! Jenže atomová sila jsou většinou lépe chráněná než lidé. Jejich obsluhy katastrofu přežily, jenže už nezvládly zjišťovat příčinu. V hlavách jim svítila červená. Jsme napadeni! Rychle odvetný úder! Nikdo neví na koho, pro jistotu na všechny! To velkohubé prohlášení – Kdyby se něco stalo Izraeli, odnese to celý svět! – nemuselo být vůbec velkohubé, ale reálné. A teď se naplňuje. Dva radioaktivní víry, nad Francií a Kazachstánem, představují vyhubení zbytků lidstva. I když už jen těch, kdo přežili první katastrofu.

Proto si musíme pospíšit!

Ale pozor, nic nesmíme opomenout. Ani to, že Taťána má sto tisíc zachráněných Rusů, zatímco naše parta má jen deset tisíc Čechů, tedy desetkrát méně. To znamená jen jedno. Něco děláme špatně. Než něco začnu, musím zavolat Taťánu a vytáhnout z ní, jak to dělají, že jim to tak jde.

A převzít jejich nápady.

*****

Taťána se ozvala okamžitě, jakmile jsem jen ťukl o její rezonanci. Jakoby na mě čekala, zjevně v dobré náladě. Bylo už po ránu, v Rusku je tady jako na Zemi o dvě hodiny víc.

„Musím se tě na něco zeptat,“ začal jsem vážně.

„Já tebe taky,“ opáčila. „Ale začni ty!“

„Máme problém,“ začal jsem tedy. Málem jsem začal jako američtí astronauti – »Houstone, máme problém« – ale včas jsem si uvědomil, že tento obrat Taťána nejspíš nezná.

„Pověz mi, jak to děláte, že máte zachráněných už sto tisíc, zatímco my jsme se dostali sotva přes desetinu!“

„Sižulové jich mají padesát tisíc,“ podotkla Taťána. „Jenže je nakládají jako lopatou, trhají rodiny, nezabavují jim zbraně a berou jednoho přes druhého. Ubytovali pohromadě nepřátelské gangy, gangsteři to ale pochopili jako příležitost k pomstě, stovky se jich navzájem postřílely dokonce i tady na Boxduroy, je to zkrátka příliš živelné.“

„Jak to ale děláte vy?“ chtěl jsem vědět.

„Jednoduše,“ usmála se, bylo to znát i v telepatii. „Podle vaší metody, jen jsme je ještě vylepšili. Předně začínáme letáky, ale nelákáme lidi na cestu do Boxduroy, jen na příjezd pojízdné vyvařovny, která bude zdarma rozdávat boršč pro chudé, hustou mléčnou kaši dětem, ošetření nemocných a starých a konzervy pro nejhorší doby, ovšem jen omezený počet na osobu, to vyloučí překupníky. Pak skutečně přivezeme pár set porcí boršče i dětské kaše, připravené na Boxduroy, na Zemi už inakirídly slábnou. Na místě pak spustíme nábor pro vyvařovnu. Za jídlo zdarma a dobrý pocit pomoci potřebným.“

„A to má takový úspěch?“ podivil jsem se.

„Rekord máme dva tisíce lidí v jednom brualu,“ odvětila. „To už nejsou letadla, ale obří létající špagety. Ale mají výhodu. Vozíme hlavně lidi ochotné pomáhat jiným jen za ubytování a stravu. A takoví se už mezi sebou na Boxduroy nevraždí.“

„Dobrý nápad!“ kvitoval jsem to. „Převezmeme!“

„A ještě jeden osvědčený nápad,“ pokračovala. „V Moskvě a v Pitěrburgu ještě běží televizní vysílače. Dali jsme do vysílání podobnou reklamu. Hledáme pracovníky pro pomoc potřebným, jen za ubytovnu a stravu, je to však vhodné pro rodiny s dětmi, v ubytování zajištěno soukromí i společenské klubovny, stačí aby zaměstnání přijal jeden rodič. V rámci pomoci jiným se staráme i o staré prarodiče, vezměte také! A pak můžeme zájemce nabírat jako lopatou a nehoníme je po pralese, jako v Jižní Americe.“

„Tu reklamu vám odvysílali jen tak?“ podivil jsem se. „Jak jste to udělali? Televize neplacené reklamy nevysílají!“

„Zaplatili jsme ji,“ usmála se. „Získali jsme od jednoho oligarchy zlatou cihličku, ti boháči nikam bez zlata nejdou – což je dobře. Sižulové ji vložili do nabídky inakirídlů pod jménem »zoloto«, zapamatuj si to, může se ti to hodit. A jak těm v televizi zasvítila očička, když jsme jim nabídli zlato! Na Boxduroy nemá žádnou cenu, když požádáš o dvě tuny, dostaneš je, jen nevím, co s ním budeš dělat, platit se tím nedá, když to může mít každý. Mimochodem, když tamten boháč viděl, že tady může mít každý otrhánek zlata kolik chce, zpanikařil a okamžitě chtěl zpátky na Zem. Že tady na Boxduroy nebude ani hodinu!“

„Vyhověli jste mu?“ zeptal jsem se pro jistotu, neboť jsem skoro najisto tušil odpověď.

„Jistě!“ nezklamala mě. „Komu se tu nelíbí, ať si šosy políbí! Vrátili jsme ho nejbližším brualem do jeho bytu, dali jsme mu za jeho službu navíc pět zlatých cihliček – na Zemi v Moskvě mají pořád obrovskou cenu – a rozešli jsme se k oboustranné spokojenosti. On na tom ale bude hůř.“

„Také jsem vrátil na Zem jen pár náboženských fanatiků,“ pochlubil jsem se. „Taky se jim na Boxduroy nelíbilo.“

„My to vylepšujeme tím, že na poslední chvíli před odletem varujeme všechny cestující. Kdo má kněžské svěcení, přijde o ně, protože tam kam poletíme nic takového neplatí. Komu vadí, že tam nebude knězem, ať vystoupí. Ani bys nevěřil, jak to funguje. Ještě nám nepřišel ani jeden pop. A velice ti doporučuji tvrdit, že na Boxduroy není Alláh a nedá se tam k němu modlit.“

„I tenhle nápad převezmu,“ liboval jsem si.

„A to bude asi tak všechno,“ zamyslela se. „Slyšela jsem, že lítáš na Zem v čele své eskadry. Já jsem tam byla jen jednou, poprvé a naposledy, pak jsem si vyškolila piloty a už tam nejdu, raději se věnuji organizování na Boxduroy. Je to stejně potřebné, ale mohu lépe usměrňovat piloty, koho mají brát přednostně a tak podobně, řeším drastickým stylem spory a vůbec se chovám jako imperátor, jenže si myslím, že to jinak nejde. A hlavně, jednám se sižuly. Pochopitelně nejvíc se svým učitelem Prinófedem, zná mě nejdéle a má pro mě největší pochopení.“

„Také mám učitele Blizgůta, také se mi věnuje nejvíc,“ podotkl jsem.

„Poradím ti, nech cesty na Zem svým pilotům a začni to pořádně organizovat na Boxduroy,“ poradila mi. „Tak si možná lépe uvědomíš, které lidi musíš brát a kterým se raději vyhnout. Už jsi na to přišel i sám, ale ty to musíš naučit všechny, jinak ti tvoji piloti na Boxduroy klidně přivezou i gangstery jako sižulové z Jižní Ameriky.“

„Zatím se to – snad – nestalo,“ odvětil jsem.

„Až se to stane, těžko to napravíš,“ varovala mě. „Každý návrat darebáků na Zem chtějí sižulové zdůvodnit, zdá se jim to podezřelé a vlastně mají pravdu, od trestu smrti se to liší jen tím, že si to darebáci sami přejí. Ale starej se, aby se tady lidem líbilo! Sižulové jsou ochotní postavit ze svých bublin i mrakodrapy, a věř mi, to lidi odcizí. Vyžaduj jen menší osady, do přidělené enklávy se vejdou. Ty bubliny se snadno likvidují a postaví jinde, ale zvyk je železná košile. Ať neskončíte v jediném mrakodrapu, kde nikdo nikoho nezná! A ještě něco! Doporučuj lidem brát sem psy a kočky, máme tu i chovy králíků, slepic, ovcí a koz. Ne na maso, ani na mléko a vejce, jen abychom tu měli něco ze Země.“

„Už tu máme také sbírku psů a koček,“ souhlasil jsem.

„Přidejte k nim králíky, ovce, kozy a slepice, můžeme si je pak vyměňovat, aby nezdegenerovali,“ radila mi. „Sižuly už jsem zlomila, původně byli proti, pak to uznali. Nepovolili nám jen krávy a koně, jsou už podle nich moc velcí. Nemohl by ses Blizgůtovi zmínit o užitečnosti rehabilitační jízdy na koních? Až to sižulové dostanou z více stran, třeba povolí.“

„Zkusím to!“ slíbil jsem.

„To je snad ze služebních záležitostí všechno,“ řekla. „Teď něco z jiného jaščiku... nebo soudku... slyšela jsem, že sis přivezl rodinu, ale tvá supruga... teda manželka... si zatím stihla pořídit jiného chlapa, je to pravda? Jak to chceš řešit?“

Nezbylo mi než to potvrdit. Pak jsem jí chvilku dával na příkladu dědečkovy hospody vysvětlení, proč je nemravné řešit jednu křivdu ještě horší křivdou a jak jsme to rozsoudili.

„Jo, to znám,“ souhlasila. „Jedni říkají: oko za oko, zub za zub, druzí: oko za oko, až budou všichni slepí... Klín se vytlouká klínem, ale křivda se jinou křivdou nenapraví. Ale chci ti to ulehčit. Nechceš mě za ženu?“

*****

Duchovní potrava

Některé záležitosti se na dálku řešit prostě nedají.

Svěřil jsem záchranné akce Pavlu Procházkovi, prvnímu, jen letmo zaškolenému pilotovi, který se na Zemi s bryulem sžil. Slíbil jsem, že se co nejdřív vrátím – a vyrazil jsem za Taťánou.

Přivítala mě ve »svém paláci« – dvoubublině, kde jedna »místnost« byla její ložnice-pracovna-koupelna-trucovna, druhá zastupovala obývák-pracovnu-přijímací-salonek-trůnní-sál, kde se občas scházelo i více než dvacet lidí a musela být přiměřeně větší. Dalo by se to řešit i proměnlivými rozměry, ale příliš časté změny nebyly tak pohodlné jako trvale větší sál.

Její sídlo sousedilo s bublinami spolupracovníků. Jevgenij Iljič Kulikov tady měl svůj plně funkční pozemský počítač stejně jako náš Roman, zajišťoval jím zájemcům přeměnu dat. Vedle byl Michail Jefremovič Levčenko, ten se ve své bublině zdržoval zřídka, většinu času trávil na příjmu nových obyvatel. Zapisoval jména, porovnával, navrhoval ubytování, takže nahradil evidenci obyvatel, bytovou komisi i matriku. Měl jedinečný přehled, kdo kde bydlí, kdo, s kým a jak je příbuzný a tvrdil, že v tom musí být od začátku dokonalý pořádek, aby se zabránilo degeneraci vlivem příbuzenských sňatků.

Další sousedkou byla Jevgenije Michailovna Treťja, dříve ředitelka větší školy, měla na starosti učitele a školní záležitosti. Taťána ji žertem nazývala »ministryně školství«, vlastně tomu tak bylo, i když zdejší ruská enkláva neměla legitimně ustanovené ani zástupce, natož vládu. Celkově ale byli v tomto směru Rusové dál než my. Musíme od nich převzít všechno dobré, co se převzít dá, umiňoval jsem si. Rusové od nás také přebírají všechno, co nám pomáhá. A co pomáhá Rusům, pomůže i nám.

Po seznámení se stavem ruské enklávy mě Taťána zavedla do své obytné bubliny. Nabídla mi zákusky, ale dlouho neotálela.

„Překvapila tě moje nabídka?“ zeptala se a zadívala se mi přímo do očí. „Jsi teď volný a nesmíš se divit, je o tebe zájem.“

„Divím se,“ řekl jsem. „Ne že by mi vadilo prožít podzim svého života s nějakou ženskou – a máš pravdu, ke své bejvalce se vracet nebudu, už jsem ti vysvětlil proč, ale nepočítal jsem, že o tak starého dědka bude nějaká ženská stát.“

„Leda stoletá babice, co?“ usmála se na mě.

Ježkovy voči, došlo mi, vždyť Táně je už dávno sto! Stovku osaměle oslavila roku dva tisíce! Náhle mi došlo, že na Boxduroy budou v tomto směru jiná měřítka. Ta stoletá bába přece vypadá úžasně! Ruská krasavice na vdávání, se stoletými zkušenostmi, přitom neznehodnocenými stařeckou demencí... Ale spokojí se ta úžasná kočka starcem jako já?

„Poslyš, ještě si připadáš tak starý jako když ses sem na Boxduroy dostal?“ nenechala mě vzpamatovat se.

Jako by mi četla myšlenky. Pokud mi to nemyslelo nahlas.

„Vlastně...“ začal jsem koktat. „Ale...“

„Já vím,“ nenechala mě dokončit větu. „Cítíš zodpovědnost za Čechy, jako já za Rusy, že?“

„Asi...“ no koktal jsem jako študentík.

„Ale nebylo by ti to úplně proti mysli, že ne?“ usmála se na mě. „Poslyš, vím, že to poslední dobou není obvyklé, ale co bys řekl, kdybychom se spolu – zasnoubili?“

„To se opravdu poslední dobou nedělá,“ vyhrkl jsem.

„Ale ten zvyk by se měl obnovit,“ řekla Taťána. „Všechno staré není špatné. Takové víno – čím starší, tím cennější. Tak co? Chceš mě? Nebo už máš jinou?“

„Jak bych mohl?“ ohradil jsem se. „Donedávna jsem měl za manželku Hanku, ale...“

„...tu jsi pustil k vodě, což ale nebyla ani její, ani tvoje vina, že?“ rychle dokončila, co jsem začal, i když jinak než bych to dořekl já.

„Tak nějak...“ přijal jsem její pojetí.

„Já jsem měla taky muže,“ připustila. „Sebrala mi ho válka a Stalin. Nevidím vůbec nic špatného, když si postarší, ale pořád atraktivní chlap namluví stejně starší a atraktivní vdovu.“

„Nakonec – vzít bychom se mohli,“ přistoupil jsem na její návrhy. „Když jsme oba volní a oba svolní...“

„Až na to, že oba cítíme zodpovědnost za spoustu lidí, kteří na nás závisí,“ zchladila mě. „I na svatbu dojde, ale zatím stačí zasnoubení. Slib věrnosti a příslib pozdější svatby. A co svatba hned po ukončení evakuace Země? Jsi pro?“

Ne, nebyla nedočkavým zajíčkem. Měla to ale promyšlené. Slib věrnosti, abych se jí nešťastnou náhodou nezakoukal do jiné a příslib pozdější svatby, až dokončíme, co jsme oba začali. Jak se říká, napřed povinnost, potom to ostatní. I když je možné, že to nebude jenom zábava.

„Jsem pro,“ přikývl jsem.

*****

Věřili byste, že si chlap se ženou slíbí věrnost, naplánují si svatbu, a pak se rozejdou každý po své práci, aniž by se jednou milenecky objali?

Věřili byste, že jediné políbení provázející zasnoubení je políbení ruky dámě?

A věřili byste, že nám to oběma zjevně stačilo?

Během zpátečního letu jsem uvažoval, jestli jsem Táňu v tomto směru nezklamal. Neočekávala přece jen něco víc? Ale čím déle jsem o tom přemýšlel, tím víc mi vycházelo, že jsem nic neudělal špatně. Přece jen nejsme oba zajíčci. Víme co chceme a nemusíme být do všeho hrrr. Ale když slib, tak slib. Nemám ve zvyku ohlížet se po mladých holkách, zejména když i moje dcera už má dvě děti, ale teď už aspoň vím, proč se dál ohlížet nebudu.

Ale přece jen se musím na sebe kriticky podívat. Vím už, že mi narostl plnovous a není šedivý, ale – na Boxduroy nepoužívají zrcadla? Nejspíš ne! Neznají marnivost! To je u nich normální, třetí pohlaví nemá snahu zalíbit se. Nemá komu a nemá proč. Nebude třeba dovézt ze Země aspoň nějaká zrcadla?

Zatím by to dá vyřešit jinak. Až přiletím domů, požádám o liziklit, otočím ho proti sobě a nechám se zvětšit na velkou obrazovku. To půjde taky. Něco jako když si mladí fotí selfíčka. Mobily tady nefungují a telepatie je plně nahradí, ale spousta mladých ještě nějaké má a nemůže se od nich odloučit, i kdyby na nich hráli akorát tetris – nebo co je v nich za hry. Dá se jimi fotit, jenže – a to je to »ale«, není na čem si fotky prohlížet. Obrazovka mobilů je vhodná nanejvýš na fotografie do pasu a na řidičák. Což jsou tady dokumenty s hodnotou výhradně vzpomínkovou.

Nechám se tedy překvapit.

Ale dříve než jsem doletěl, jsem se telepaticky pokusil spojit s Pavlem Procházkou. Byl naštěstí ještě na Boxduroy, i když se chystal na další záchrannou výpravu.

„Až se vrátíš, ohlas se mi,“ požádal jsem ho.

„Jistě, šéfe!“ přikývl.

„Kdo to na Boxduroy řídí, když jsi pryč?“ chtěl jsem vědět.

„Teď nikdo,“ odvětil. „Jede to samo.“

Taťána měla pravdu. Bude to potřeba zorganizovat. Změnit letákovou akci i vůbec celkový přístup k zachraňovaným... a zase jsem se nepodíval na hodinky, abych si spočítal, jakou rychlost vyvine brual na trase mezi Moskvou a Čechami...

Brual zahájil sestupný manévr. A jsem skoro doma.

Tánička má pravdu. Máme zodpovědnost, kterou z nás nikdo nesejme. A těžko nás dva někdo nahradí.

Víme toho nejvíc...

*****

Bývalá knihovnice Jana Mráčková přivezla do Boxduroy několik plných brualů knih. Skládala je prozatím do bublin fepriti tak jak je přivezla – plné krabice narovnané odspodu až nahoru. Pak získala za spolupracovnici knihovnici Národní knihovny. Od ní se dozvěděla, že snadnější a přitom účinnější než tahat balíky knih by bylo odvézt bezpečnostní kopie digitalizovaných knih. Je jich na objem i na váhu méně. Přivezla spolu s nimi i aparaturu pro jejich zobrazování, ačkoliv se ukázalo, že by na to stačil počítač Romana Bukového.

Rozdělily si úlohy. Paní Mráčková sháněla knihy papírové, paní Nepovímová digitalizované. Paní Mráčková mohla vynechat všechny běžné knihy, které jistě budou dostupné v digitalizované podobě, a mohla se soustředit na vzácnosti. Balila a stěhovala středověké rukopisy, vzácné nejen obsahem, ale i středověkým materiálem. Díky tomu se podařilo přetahat na Boxduroy nejen zálohu digitalizované knihovny, ale i množství starých tisků.

Kromě toho si nějaké knihy přinášeli i zachraňovaní.

Ačkoliv všichni piloti lidem zdůrazňovali, ať na Zemi nechají veškerý movitý i nemovitý majetek, spoustě lidí bylo líto ponechat svůj majetek zkáze. Někteří ještě zachraňovali domácí zvířata – což jsme v případě psů, koček, slepic, ale i koz a králíků nejenže tolerovali, ale všemožně podporovali. Ostatní zvířata ale milost nezískala. Když chtěl zachraňovaný na Boxduroy pašovat jedovaté hady, pavouky sklípkany, myši a další podobnou havěť, bez milosti jsme mu je pozabíjeli a když protestoval, nabídli jsme mu bezplatný návrat na Zem i s jeho zvěřincem.

A nebyla to necitelnost, jak nám uraženě tvrdil! Kdyby na Boxduroy utekl pár jedovatých plazů, ale i obyčejných myší, brzy by zamořily celý svět. Podmínka sižulů byla omezit se výhradně na neškodné druhy. Australská zkušenost s králíky přece říká, že rizikem jsou i ta neškodná, milá zvířátka.

Stejným rizikem ale byly i knihy – a zbraně.

Na příjmu nováčků dostali příkaz ptát se každého na obsah zavazadla, hledat a zabavovat knihy. Kdo je nechtěl vydat, dostal potvrzení, že knihu odevzdal ke zdokumentování.

Bylo to logicky přijatelné vysvětlení. Knih je na Boxduroy málo, proto je třeba každou zdokumentovat, to znamená scanovat a uložit v digitální podobě.

Což se ale nedělo. Knihy přebíraly pomocné knihovnice, zkontrolovaly, zda už je ten titul v databázi digitalizovaných knih a scanovaly by jen kdyby nebyl, což se většinou nedělo. Knihu pak vhodily do záchodu, kde proběhla její anihilace, případně ji předem překrojily, kdyby vcelku neprošla záchodovým otvorem. Měly na to silný lis s nožem, který by naráz překrojil i sloupek knih. Výjimkou měly být pouze knihy s poznámkami majitele po okrajích stránek. Ty už mohly mít pro majitele cenu. Ale ani tyto knihy se nevracely hned, ale odkládaly do skladu.

Zvláštní kategorií byly ideologické knihy. Ty znamenaly i nepříjemný pohovor s majitelem a tyto knihy se likvidovaly bez ohledu na případné poznámky po okraji.

„Je Boxduroy tak slabý svět, že se bojí i obyčejných knih?“ dostal jsem při jednom pohovoru škodolibou otázku.

„Sižulové se knih nebojí,“ reagoval jsem. „Jsou silnější než aby se dali ohrozit knihou, i kdyby to byla Bible, Korán nebo Mein Kampf. Obávají se slabých lidí, kteří knihám podlehnou. Tolerují nám knihy, obsahující vědění a kulturu, ale ne knihy plné nenávisti. Jsou v archivu digitalizovaných, ale nechci, aby měli fanatici vlastní teroristické příručky.“

Neočekával jsem, že by se těch knih objevilo příliš mnoho. Už protože na Boxduroy přicházeli lidé ochotní pomáhat nezištně druhým. Ale objevovaly se, stejně jako zbraně. Na rozdíl od knih je majitelé ukrývali, neboť věděli, že jsou na Boxduroy zakázané a že je považujeme za zločin. Poslední varování a možnost vydat zbraň ke zničení dostali při nástupu do brualu. Provinilcům jsme za pašování zbraní hrozili návratem zpátky na Zem.

Na Boxduroy pro ně zkrátka nebude místo.

*****

Letáková akce o zdarma potravinách pro děti působila další lavinovitý růst přestěhovaných. Výhodou bylo, že jsme začali od dětí a rodiče i prarodiče jsme k tomu přibrali jen bokem. Úspěšně jsme překročili psychologickou hranici sto tisíc zachráněných a pak i dvěstětisícovku s nejlepším výběrem – mladými rodinami s dětmi a prarodiči.

Při pokusu o podání inzerátu v České televizi jsme ale tvrdě narazili. V bance zjistili, že zlato získané od oligarchy v Rusku je profesionálně zfalšované. Navenek se tvářilo jako pravé se všemi značkami švýcarských bank, ve skutečnosti to bylo jen olovo potažené tenkým zlatým plíškem.

Na Milana Frýborta zavolali bankovní úředníci policisty a ti byli na místě nečekaně brzy. Milana zatkli a odvedli v želízkách. Milan naštěstí nezpanikařil. Zavolal mi telepaticky, popsal situaci a navrhl varovat Taťánu, neboť veškeré »zoloto« je určitě vadné. Ujistil jsem ho, že ho v tom nenecháme, a volal jsem Taťánu.

„Díky za varování,“ řekla. „Seženeme někde pravější a vzor nahradíme.“

Milana několik hodin »dusili« u výslechu. Kde zlato sehnal, od koho, kolik za ně dal, jestli ví, že mu za padělání hrozí dvanáct let vězení a pořád dokola. Milan je ale nebral vážně. Odpovídal ochotně, tvrdil jim, že zlato získal od rusky mluvícího cizince, který asi bude těžko postižitelný. Jistěže nevěděl, že je padělané – vypadalo příliš věrohodně. To se ví, že ho to mrzí, ale padělání se nedopustil a nenapadlo ho, že by zlato nebylo pravé. Dvanáct let vězení ať si soudci strčí za klobouk, za dvanáct let v Evropě nebude naživu nikdo. Teď vědí všechno a víc jim neřekne, neboť ani sám nic víc neví.

Pochopili, že z něho víc nedostanou a přestali ho vyslýchat. Vstrčili ho do cely, ale po několika hodinách ho vyvedli na malý vězeňský dvorek na procházku a dokonce mu ani nedali želízka. Milan čekal jen na to. Jakmile byl metr od svých strážců, poručil si brual a odlétl kolmo vzhůru.

Policisté zůstali jen vyjeveně koukat.

*****

Když se pak Milan vrátil na Boxduroy, zavolal jsem si ho a posadil si ho proti sobě.

„Milý zeťáčku, se Zemí máš ode dneška šmytec!“ uvítal jsem ho nejhorší jobovkou. „Teď už z Boxduroye nevytáhneš ani paty. Já vím, každého pilota je tam zapotřebí, ale na tebe vyjde mezinárodní zatykač a nebyl by sis jistý ani životem. Na Zemi se poslední dobou čím dál častěji střílí.“

„Já bych to riskl,“ kasal se.

„Věřím ti, ale ber to jako zákaz,“ zpřísnil jsem hlas. „Jestli chceš opravdu využít znalostí létání, svěřím ti tady na Boxduroy leteckou školu a budeš školit nováčky. Ale mám i jinou možnost. Pomůžeš mi organizovat.“

„Vždyť se tolik nestalo,“ zlehčoval to.

„Nestalo?“ povytáhl jsem obočí. „Ty si neuvědomuješ, že jsi spáchal druhý nejtěžší zločin na světě?“

„No to snad ne!“ hájil se. „Je zaručeně spousta těžších zločinů. Nikoho jsem nezabil, neznásilnil...“

„To se krutě mýlíš,“ usmál jsem se na něho. „Nečetl jsi Orwella? Pro každý režim je nejtěžším zločinem ideozločin, ten ohrožuje samu jeho podstatu. Druhý nejtěžší zločin je finanční zločin – padělání, daňové úniky, někdy i machinace s valutami a tak... ten zase ohrožuje finanční stabilitu. Až na třetím místě je vražda, ta už papalášům tak nevadí, ale musí ji stíhat, jinak by si sami nebyli jistí životem. Gangstera Al Caponeho nezavřeli za vraždy, ale do vězení šel za daně.“

„Takže chceš, abych si tu otevřel pilotní autoškolu?“

„Buď to, nebo – budou potřební organizátoři, rozumíš? Lítání si jistě také užiješ, ale jen tady, ne na Zemi.“

„Kdybych to věděl, do té banky bych nešel,“ zavrčel.

„Je spousta věcí, které jsem předem nevěděl,“ usmál jsem se chápavě. „Inteligenta změna plánů nezaskočí.“

„Děkuji aspoň za uznání,“ řekl. „Vezmu tedy tu autoškolu, zacvičím pár školitelů a pak mě tu máš, souhlas?“

„Souhlas!“ plácli jsme si.

*****

Taťána mi téhož odpoledne zavolala zajímavou novinku. Měla na Boxduroy bývalého zaměstnance banky, dostal se tam díky tomu, že ho nedávno propustili, v nouzi využil akce »mléčná kaše dětem« a přijal nabídku »práce za stravu a ubytování«.

Poslala ho v Moskvě s penězi do jedné banky zakoupit jinou zlatou destičku, na místě ji vložit do pamětí inakirídel, ale pak ji překrojit nůžkami na plech, zda je skutečně pravá.

V bance pochopitelně vznikl poprask, neboť destička pravá nebyla. Byl to také kus olova pokrytý tenkým zlatým plíškem, tak profesionálně, že to oklamalo i zkušené bankovní znalce.

Přinesli jinou destičku, jenže u té se to opakovalo přesně stejným způsobem. Také falešná. Dalšímu zkoumání asistovala i přivolaná policie. Ne aby na místě zajistila pachatele, každému bylo jasné, že to nebude snadné, ale aby zamezila úniku zprávy o falešném zlatu mezi lidi, což mohlo ve městě vyvolat paniku.

„Nebudeš mi asi věřit,“ volala mi telepaticky do Čech, „ale ukázalo se, že moskevské banky mají to falešné zlato ve všech trezorech. Všechny destičky co pocházejí ze švýcarské banky. A netýká se to jen zlatých destiček, ale všeho zlatého materiálu. Jedině ruské zlaté cihly jsou pravé.“

„Takže by se to mohlo týkat i Čech?“ napadlo mě.

„Nedá se to vyloučit,“ nevyvracela mi to. „Obrátila jsem se na sižuly a navrhli mi řešení – jednoduchou substituci olova za zlato přímo v pamětech inakirídlů. Říkají tomu »týglyky«, pro ně je to snadná operace, pro nás velké uklidnění. Je ale možné, že to otřese bankovním systémem. Nejen v Rusku, ale i v Evropě.“

Ejhle, pradávný sen alchymistů našeho světa! Kámen mudrců umožňující transmutaci kovů, výrobu zlata z olova! Tady se to jmenuje »týglyky« a je to běžná věc.

„Na Boxduroy to vliv nemá, že?“

„Tady to nikdo nepovažuje za důvod k panice,“ ujistila mě. „A nejen k panice, většinu sižulů to vůbec nezajímá.“

„Tím lépe,“ řekl jsem.

*****

Nedávno jakýsi holič přitáhl na Boxduroy vynikající holicí strojky. Nepřenesl by přes srdce nechat na Zemi zničit tak fajnové nářadí a když mu navrhli, aby všechno naházel do záchodu, vzbouřil se, až mě nakonec zavolali jako arbitra.

„Tohle si zaslouží zachovat,“ rozhodl jsem. „Nechte mu ten vercajk, ale ať se ihned hlásí u Romana Bukového!“

„Co ten má s tím společného?“ kohoutil se holič.

„Ty strojky jsou přece akumulátorové,“ ukazoval jsem mu na ně. „Pochybuji, že mají nabité baterky a bez řádného nabití nebudou fungovat. A Roman Bukový je může nabít!“

„Tady nejde proud?“ zarazil se holič.

„Roman má jediný zdejší motorgenerátor,“ řekl jsem mu klidně. „Požádejte ho mým jménem, ať ty strojky naplno nabije a vloží je do seznamu pozemských předmětů – nedávno už to dělal, takže to umí.“

„Ale já je nikomu nedám!“ protestoval holič. „Přinesl jsem je sem, ale je to moje nářadí!“

„Roman vám je neodcizí,“ řekl jsem. „Jen je uvede do perfektně nabitého stavu, dá do seznamu pozemských předmětů a odtud si je kdykoliv vytáhnete!“

„A kdo zajistí, že si je mezitím nevezme někdo jiný?“

„Budou tam pro každého,“ ujistil jsem ho. „Taky je budu potřebovat, už se na ně těším.“

„A to tedy ne!“ postavil se holič na odpor. „Nevydám je, leda přes mou mrtvolu! To by se vám hodilo!“

„Hodit se to bude všem,“ ujistil jsem ho. „Vám přece také. Vy jste sem nepřišel pomáhat potřebným?“

„Ale ne že někomu nacpu do chřtánu mé vlastní nářadí a sám se na to budu jen dívat!“ vybuchl a už začal rudnout.

„Tím se přece vaše nářadí nepoškodí!“ chlácholil jsem ho. „Zjevně nechápete! Vložení do seznamu pozemských předmětů znamená, že si ty předměty může objednat každý, ale tím se vaše možnosti nezmenší! Naopak, tam se uchovají ve stavu v době vložení! Kdykoliv si je dáte znovu vytvořit, budou naplno nabité a s ostrými břity jako jsou dnes. Vy – i každý jiný, rozumíte?“

„Znovu vytvořit?“ zarazil se holič.

„No ovšem!“ ujistil jsem ho. „Vy jste vlastně obstaral vzor pro zdejší inakirídly, podle něhož budou vytvářet nové a nové kusy, když si je někdo objedná. A to se rozumí, že i vy!“

„To jako – dám tam strojek a pak si podle něho nechám udělat jiný?“ chtěl se ubezpečit, jestli to správně pochopil.

„Jistě – a pokaždé nový,“ doplnil jsem mu podrobnosti. „Po použití nebudete strojek pucovat, olejovat a skladovat, ale hodíte ho do záchoda a až ho budete potřebovat, řeknete si o nový. Tady je to normální, na to si jistě zvyknete.“

Holič to konečně pochopil a přestal protestovat. Tak se ty krásné strojky dostaly k dispozici všem. Také jsem už potřeboval shodit plnovous, abych nevypadal jako džihádista. Nechal jsem se tedy od Pepíčka oholit i ostříhat. Byl v tom přece odborník. A to už jsme si tykali.

Překvapil jsem tím všechny, kdo mě znali. Bez vousů mě sotva poznávali. Podle některých jsem oholením omládl.

Ovrósje to nikdo nepřičítal.

*****

Poté co na Boxduroy přivezli digitalizované knihy, dal jsem rozhlásit, aby se přihlásili ti, co měli na Zemi činění s knihami a literaturou. Na Boxduroy už bylo skoro půl milionu lidí, větší část z vesnic, ale i tam fungují obecní a lidové knihovny, bylo tu dost lidí i z měst, takže se jich přihlásila poměrně velká skupina. Nechal jsem je vybrat mezi nimi ty, kdo se vyznají i v počítačích a požádal jsem Blizgůta, aby jim pomohl. Když se dozvěděl, oč jde, byl ochota sama. Šlo o zachování pozemské, hlavně české, ale i ruské literatury, neboť Rusové mají tentýž problém. Byl to ale obtížnější úkol a Blizgůt vyzval na pomoc odborníky.

Na vstupu byly zachráněné digitalizované knihy, zobrazené pozemskými počítači. Úkolem bylo převést je do standardů na Boxduroy a uložit je stejným způsobem, jakým své dokumenty ukládají sižulové. Zdejší odborníci se nad tím poradili, zkoušeli různé metody, ale na závěr dali našim knihovníkům způsob, který měl naději na úspěch. Od té chvíle to leželo jen na našich lidech. Ale než se do té mravenčí práce pustili, pozval jsem je na poradu.

„Navrhl jsem strom cestiček, které by měly vést čtenáře ke zvolené knize,“ ukázal jsem jim rozsáhlé schéma.

„Ale co když máme odlišnou představu, jak by to mělo vypadat?“ namítl sebevědomý mladý muž.

„Vypracujte ji a srovnáme je,“ pokrčil jsem rameny. „Mám jen tu výhodu, že jsem s tím začal dřív.“

„No právě!“ odvětil mladík. „Vůbec tady vystupujete, jako kdyby vám tady všechno patřilo! Přitom si nepamatuji, že by se tu konaly řádné volby.“

„Volby byly, když jste tu ještě nebyl,“ pokrčil jsem rameny. „Od té doby to tu vedu já.“

„Ale to není demokratické!“ namítl. „Kolik kandidátů bylo tenkrát? Když jsem přišel, bylo tu jen pár tisíc hnojařů z vesnic! Ti přece nemohli nikoho kvalifikovaně zvolit!“

„Do jisté míry máte pravdu, mladý muži,“ usmál jsem se. „Byly zde Adamovy volby, jako když v ráji Hospodin řekl: »Tu máš Evu, zvol si ji za manželku, milujte se a množte se!«“

„Neměly by se ty nedemokratické volby napravit?“

„Není na to čas,“ odmítl jsem ten návrh. „Ti, co sem teprve přijdou, by je mohli stejně logicky zpochybnit. Teď je třeba něco pro náš nový domov udělat.“

„Ano, ale neměl by poroučet nezvolený neodborník, který k tomu nemá ani mandát, ani vědomosti!“

„V tomto směru máte, mladý muži, skutečně chabé znalosti zdejšího prostředí,“ ujistil jsem ho.

„Neříkejte mi pořád »mladý muži«!“ vybuchl. „Nejste o nic starší než já!“

Na okamžik mě to přinutilo usmát se.

„Jak říkám, mladý muži, máte o Boxduroy nedostatečné znalosti,“ opakoval jsem. „Jsem starší. Kolik už máte vnuků? Já mám dvě děti a čtyři vnuky.“

„To není možné!“ vykřikl naštvaně. „To je podvod!“

„Jak říkám, mladý muži, nejprve zjistěte fakta, než začnete vykřikovat, že něco není možné!“ napomenul jsem ho. „Nejste na Zemi, ale na Boxduroy. Tady je svět s jinými možnostmi. A víte o něm pořád žalostně málo!“

To už mladíka okřikovali i ti, kdo zde přece jen byli déle a tedy věděli více než on.

„Ale stejně tu nebyly pořádné volby!“ řekl, než ostentativně odešel z porady. „Budu tady muset založit pořádnou stranu, aby se nás zastala před takovými usurpátory.“

„To by nám tu ještě scházelo!“ vzdychl jsem si.

*****

Revoluce

Samuel Landauer začal plnit svou vyhrůžku a obcházel své známé, aby založil vlastní pokrokovou partaj odborníků.

V první chvíli jsem ho nechal být. Známých měl po čertech málo. Letos ukončil na univerzitě obor politologie a k náboru spolupracovníků poskytujících nezištnou pomoc potřebným ho přitáhl jeho kamarád z koleje Benjamin, jinak můj nový příbuzný, zeť Daniela. Daniel mi ho na důkaz smíření doporučil i za nového pilota brualů, Ben se sám na to přihlásil a já jsem ho na znamení smíru přijal. O Samuelově nezištnosti jsem pochyboval, ale byl tady a měl by si tu zvyknout. Vracet se na Zem nechtěl. Měl prý cukání svolat sem spolužáky z oboru, ale zaslechl, že návrat na Zem je zpravidla za trest a bez možnosti návratu na Boxduroy. To včas zavrhl jako nebetyčnou hloupost.

Samuel Landauer však zde chtěl zřejmě uplatnit svůj obor politologie stůj co stůj. Začal u kamaráda Benjamina, který ho na Boxduroy přivezl, ale ten mu vynadal, ať neblbne, že tady je tak krásně právě protože tu nejsou politické partaje a aby si raději našel jinou zábavu.

Neuspěl u kamaráda, hledal tedy dál. Zajímavé je, že tyhle typy se najdou, i kdyby jich bylo jen pět v milionu.

Necelý týden od našeho výstupu – v mém »poradním sále«, protože si neuměl vytvořit větší bublinu – uspořádal zakládající sjezd Pokrokové Demokratické Strany Boxduroy s dvanácti zakládajícími členy. Slavnostní zahájení uspořádali hned poté a všichni si rozdělili funkce. Samuel se dal zvolit předsedou, zvolili i tři místopředsedy, hospodáře, kontrolní a petiční výbor, Samuel jmenoval svého tiskového mluvčího, na každého zkrátka připadaly nejméně tři funkce.

Potíž nastala, když si chtěli stanovit platy. Některým došlo, že české koruny na Boxduroy neplatí a nebudou platit, neboť je nikdo nechce. Ztratili dva dny dotazováním starších obyvatel české enklávy, aby se ujistili o tom, co jim říkali od začátku – na Boxduroy peníze nebyly a nejsou, leda by je sami zavedli. Peníze samozřejmě potřebovali, aby mohli vypsat daně a stanovit si z nich platy. Padla sice nesmělá námitka, že lidé nemohou platit daně, když nikdo peníze nemá, ale tu vyřešili. Lidem na daně půjčí a ještě budou inkasovat úroky.

To ovšem znamenalo, že musí nejprve založit banku, bez ní to nepůjde, jak tvrdil předseda Samuel. Potíž byla, že v seznamu pozemských předmětů chyběly trezory a neměli tušení, jak je tam dostat. Dovozem ze Země to asi nepůjde. Správně předpokládali, že to piloti brualů jako jeden muž odmítnou.

Když jsem je ale požádal, aby zasedačku uvolnili, už tu zaclánějí dlouho a potřebujeme ji pro poradu, hrdě odmítli. I oni mají právo na odpovídající prostory pro své porady!

Hádat jsem se s nimi nechtěl, zmodifikoval jsem sousední bublinu do požadované velikosti a jejich bublinu jsem zatemnil, což někteří dělali na noc s obytnými fepriti, aby je okolní světlo nerušilo. Odborníci seděli potmě, neboť hrdě nepřiznali, že funkci »komgi« zatím neovládají.

Politické začátky byly zkrátka krušné.

*****

Když jsem to vyprávěl Táně, nejprve se tomu zasmála, ale pak najednou zvážněla.

„Partaje na Boxduroy?“ zamračila se. „Nebrala bych je na lehkou váhu! Jestli nevíš co s nimi, poraď se s Blizgůtem, jistě ti poradí. Já bych je na tvém místě hnala!“

„Ještě nic neprovedli,“ namítl jsem.

„Přiděl jim tedy nějakou pořádnou práci,“ poradila mi. „Ať se do ní zahrabou a přejdou je myšlenky na pitomosti.“

„Málem se zapojili do evidence knih.“ řekl jsem. „Nejprve mi zkritizovali navrhovanou strukturu knihoven, prohlásili, že by to dělali jinak, pak se rozčílili, že jim, odborníkům, přece nebude velet samozvaný nýmand a odešli. Kdyby měly zdejší bubliny dveře, jistě by jimi za sebou práskli.“

„A vymysleli tu jejich strukturu knihoven lépe než ty?“

„Tu hodili za hlavu,“ usmál jsem se. „Nejprve musí zavést na Boxduroy pořádek a pak teprve dojde na detaily.“

„Takže nejprve pořádek...“ pokývala hlavou. „Hlavně aby to byl jejich pořádek... poslyš, nelíbí se mi to. Takhle se na Rusi chovali bolševici. Oni by to vedli lépe, ale nejprve musí zavést jejich pořádek, zničit kulaky, dát všechnu moc sovětům... sebrali lidem vše, ale hospodářství zřídili, až v bývalé obilnici Evropy Ukrajině vypukl hladomor... Nenech si je přerůst přes hlavu!“

„Je jich jen dvanáct,“ utěšoval jsem ji.

Nesouhlasila, ale jen trochu vrtěla hlavou.

„Ale podívám se na ně,“ dodal jsem.

„Přišla jsem zatím na zajímavou věc,“ pochlubila se mi. „Našla jsem tady pár veteránů z Vlastenecké války, už to byli dědkové a báby nad hrobem, ale oni tu ještě omládnou... zkrátka jsme si udělali vzpomínkový večer. Naučili mě písně z té doby, ty pozdější jsem ani neznala, takže jsme si sladce zavzpomínali. Tím to pochopitelně neskončilo, budeme se scházet dál, ale něco ti předvedu, poslechni si.“

A začala zpívat.

Ťomnaja noč,

tolko púli svisťát po stěpi,

tolko větěr hudít v pravadách

túsklo zvjozdy měrcájut....

Ježkovy zraky! To snad nemůže být pravda!

Myslel jsem, že se opravdu rozbrečím. Ta melodie mě chytla za srdce! Ale to snad není možné!

Jenže v té chvíli jsem si uvědomil, že to není jen zpěv. Přesněji – nebyl to obyčejný zpěv. To byl zpěv německé víly Lorelai, která zpívala tak teskně, až lodníci na řece otáčeli za jejím zpěvem lodě a naráželi do útesů. Anebo zpěv Odysseových Sirén, které zpívaly také tak čarovně? Jen Odysseus slyšel jejich zpěv, pevně připoutaný ke stěžni své lodě, když předtím svým druhům zalil uši voskem, aby nic neslyšeli a veslovali kolem ostrova co nejrychleji...

Došlo mi ale, co za tím vězí.

Opravdu to nebyl lidský zpěv. Vlastně byl, ale nejen to. Taťána zpívala dvojhlasně. Vlastním hlasem – a telepaticky. Hlas i telepatie se sčítaly – nebo spíš násobily, takže výsledný efekt byl – prostě božský.

Pověsti o německé víle Lorelai, Sirénách ani o japonské víle Iči-san tedy nebyly pouhé pověsti. Spíš to svědčilo o lidech, kteří v dávnověku podlehli na Boxduroy touze po domově, vrátili se na Zem – ale jediné, co jim zůstalo, byl zdejší zpěv, kombinace hlasu a telepatie, božský zpěv cizího světa, kam se už nikdy nevrátí. Sami si přece zvolili návrat do původního domova, kde už je ale nikdo nechápe...

Táňa zpívala – a já brečel...

Ťomnaja noč

razděljajet ljubímaja nas,

i trěvožnaja, čornaja stěp

prolegla meždu nami...

Ta válečná píseň měla úžasnou melodii a text tak mile prostý... žádné okázalé hrdinství, žádné vyhánění nepřítele, žádný patos. Noční step, svištící kulky, vítr a tma – a v dálce mladá žena pláče nad dětskou postýlkou.

Věrju v těbja,

v doroguju padrugu moju,

éta věra ot púlej meňa,

ťomnoj nočju chranila...

Věřím ti, drahá družko moje, a ta víra mě v temné noci před kulemi chrání...

Kolik takových chlapců věřilo, že se jim kulky vyhnou a oni se vrátí k ženám a dětem, od kterých je dělí temná noc a širá step, plná svištících kulí? Tři kompletní ročníky mladých chlapců marně věřily ve své štěstí! Tánin muž padl už na začátku války... Zůstala jen Táňa...

Píseň skončila – a zpozoroval jsem, že jsme při ní brečeli asi oba. Oba jsme si utírali oči.

„To tě naučili sižulové, že?“ zašeptal jsem.

„Sižulové?“ podívala se na mě. „Slyšel jsi vůbec někdy jejich hlas? Neslyšel, viď! Vždyť spolu mluví jen telepatií! Jejich hlas – to je odporné krákání! Ale jejich telepatie, když se spojí s lidským hlasem... to stojí za to, ne?“

„A co kdybys jim zkusila zazpívat?“ napadlo mě.

Taťána chvíli mlčela. Přemýšlela.

„Za celých sto let, co jsem tady, jsem nikdy, rozumíš – nikdy jsem neviděla sižuly brečet,“ řekla tiše. „Poprvé včera, když jsem zpívala Prinófedovi. Přivedl si dva kolegy, zazpívala jsem jim – a brečeli všichni tři. Ta píseň... má v sobě asi nějaké kouzlo...“

Píseň? I ta píseň je dojemná, neříkám že ne. Ale lidský hlas, hlas omládlé ženy, násobený boxduroyskou telepatií, to je to skutečné kouzlo! Kouzlo, které rozpláče i sižuly!

Táničko, jsi kouzelná!

*****

Situace v Evropě a tím i v Čechách se mezitím stala značně kritickou.

Od Severního moře přišla neočekávaná studená vlna. Vítr se sněhem byl mrazivý, jak nikdo nepamatuje. Na půlce Čech klesla teplota pod nulu a sníh se sypal jako z roztržené peřiny. Během jediné noci spadlo dvacet centimetrů sněhu.

Pro Čechy to mělo jedinou výhodu. Příliv ledového vzduchu rozehnal radioaktivní mrak nad Francií a obrátil jej na jih nad Španělsko, Středozemní moře, Korsiku a Sardinii. Další studená vlna stočila zářící radioaktivní oblaka nad pusté skály Itálie, spláchnuté mořskou vlnou, vyvolanou pádem asteroidu do středu Afriky.

Ze Španělska definitivně zahnala na Boxduroy i partu vedenou Pierrem. Jednoho rána přiletěl za mnou do centra české enklávy. Proti mému očekávání to byl vzhledově mladý muž, na Zemi by mu každý hádal nejvýš třicet, nebyl ani tak zarputilý, jak jsem si ho představoval po rozhovoru s Taťánou. Uvažoval jsem, že jsem dělal chybu, že jsem se ho zpočátku stranil, ale pak mě napadlo, že ho mohla změnit až katastrofa, která v něm probudila dvě stě let zapíranou vlastnost – lidskost.

Když ho sižulové postavili před hotovou situaci a mohl si vybrat jen mezi dosavadní zapšklostí a potřebou pomoci lidem v nouzi, vybral si správně. Teď už jsem v něm poznal chlapa zklamaného, že nedokázal pomoci víc než dokázal, ačkoliv i on měl na kontě zachráněné a ne zrovna málo.

„Skončili jsme,“ stěžoval si mi. „Je to definitivní. Není už koho zachraňovat.“

„Jak jste na tom?“ ptal jsem se ho.

„Výsledky máme ubohé,“ přiznal. „Francie je mrtvá. Pět tisíc Francouzů je příliš málo k zachování jako druhu. Říkali to sižulové, ti nemluví do větru. Dva tisíce Španělů je ještě méně. Dohromady tak jedno okresní město. Sižulové tvrdí, že to máme zabalit a připojit se k vám nebo k Rusům. Francouzi se s Rusy neshodnou, zbýváte vy, Češi. Prý máte těžší jazyk, budou s tím zjevně problémy, ale my Francouzi se žádných obtíží nebojíme.“

„I s Rusy byste se shodli,“ usmál jsem se na něho. „Nejsou tak zlí, jak si o nich myslíte.“

„Neznáte je!“ vyhrkl Pierre. „Ti dovedou nenávidět!“

„Naopak!“ nesouhlasil jsem s ním. „Dovolím si tvrdit, že je znám lépe než vy. Jak jste je poznali? Vtrhli jste s vaším císařem do Ruska a poznali jste, že Rudové dokáží nenávidět. Snad jste proboha nechtěli, aby vás milovali? Vyžadovali Angličané vaši lásku, kdykoliv vtrhli do Francie? Vy si pamatujete Angličany od Waterloo, ale nezažil jste Němce. Rusové samozřejmě nenáviděli každého, kdo k nim vtrhl, ale to je přirozené. Nájezdníky vítají jen idioti! Ruské dějiny znaly před vámi hordy Tatarů a Mongolů, přisadili si i Poláci a Švédové. Později vtrhli do Ruska Němci a Rusové je také nenáviděli. My Češi jsme usazení ve středu Evropy, takže nás přepadal kdekdo. Francie byla dlouho náš spojenec proti společnému nepříteli Němcům. Pak jste nás ale předhodili Němcům jako obětního beránka. Znamená to, že vás máme za zradu nenávidět? Ale kdež! Před Němci nás zachránili Rusové, ale pak se jim nelíbilo, že chceme být nezávislí i na nich a přepadli nás také. Takže jsme měli důvod k nenávisti a mnozí jí propadli. Nenávist je ale špatná vlastnost. Podle mého bychom ji měli zanechat na Zemi a tady na Boxduroy ji už nepřiživovat.“

„A co byste mi radil vy?“ zeptal se mě.

„To si nejprve dohodněte mezi sebou,“ odkázal jsem ho na respekt k mínění jeho krajanů. „Nesnažte se ale krajany strašit. Češi i Rusové vás přijmou vstřícně. Dalo by se uvažovat i o tom, ať se každý rozhodne jak chce. Kdo chce, ať jde k Čechům, kdo chce, ať jde k Rusům. Bude to asi rovnocenné. Jazyková otázka je podle mě vedlejší, všichni se pohodlně dohovoříme telepatií. Takže jde o to, komu kdo dá přednost. Všichni bychom se ale měli snažit, aby ani jedna z těchto dvou voleb nebyla chybou.“

Nezdálo se mi, že by Pierre nesouhlasil.

„Sižulové chtějí, abych se přesunul do Jižní Ameriky,“ svěřil se mi. „Hodně lidí tam hovoří španělsky a prý bych jim mohl pomoci, španělsky mluvím jako francouzsky.“

„Pak tam jděte, Pierre,“ schválil jsem mu to. „Sižulové si stěžovali, že se jim tam nedaří. Když odtud vyberete pár desítek tisíc španělsky mluvících lidí, podpoříte španělskou skupinu. Nespojili by se pak Francouzi raději se Španěly? Máte k sobě blíž než k nám Slovanům, nejen zeměpisně, ale i jazykově...“

„Dalo by se o tom uvažovat,“ řekl.

„Jděte tam a uvidíte, jak se lépe rozhodnout,“ povzbuzoval jsem ho. „Ať tak nebo tak, česká enkláva vám bude otevřená.“

Rozloučili jsme se div ne jako kamarádi. Díky telepatii jsem nemusel znát francouzsky a Pierre česky. Obavy z jazykové bariéry byly zřejmě liché.

Uvidíme!

*****

Situace v Čechách se ale od té doby jen zhoršovala.

Sluneční paprsky se odrážely od mraků popela a pronikaly jen slabě. Že bylo všude v Evropě šero, to by se dalo vydržet, ale pravé nebezpečí číhalo jinde. Nějakou dobu země ještě vydávala nashromážděné teplo, ale tepelný deficit se musel projevit. A to se stalo. I když bylo léto, udeřily nenadále mrazy. A ne ledajaké! V Čechách zamrzly všechny řeky až na říčku Teplou v Karlových Varech, vyhřívanou horkými prameny. Ale její soutok s Ohří už také pokrýval led, jen trochu slabší než jinde. V Praze zamrzla Vltava a po celé délce toku i Labe. Sněžné vánice se střídaly s popelovými a závěje tvořila směs popela a sněhu, nazývaná v Čechách »sněhopopel«. Nejhorší bylo, že sníh se začal vlastní vahou měnit v led a sněhopopel vytvořil hmotu podobnou betonu.

Po dvou týdnech silničáři vzdali celoplošné odklízení závějí a soustředili se na nejpotřebnější silnice, nutné pro dopravu zboží, především potravin.

Dálnice zmizely pod sněhopopelem, ale už předtím po nich jezdil málokdo. Německé kamiony zmizely od počátku a české přestaly vozit zboží sem tam. Neustále stoupající ceny pohonných hmot nutily dopravce omezit se na nejnutnější jízdy, hlavně na dopravu potravin. Nikoho už nenapadlo jezdit bezcílně na výlety, kdo mohl, zdržoval se doma. Autobusové linky jedna po druhé osiřely a dopravní společnosti krachovaly. Některé oblasti Čech zůstaly úplně bez dopravní obsluhy – ale i bez lidí. Vesnice jsme vylidnili nejdřív a krajem táhly tlupy rabující opuštěné domy ve snaze najít aspoň něco k snědku.

Na více místech se v Čechách našli střelci, kteří po brualech stříleli. Vyzkoušeli odolnost silového pole brualů a potvrdili můj předpoklad, že odolá střelám z pozemských střelných zbraní, ale fatální následek to mělo pro střelce. Na Boxduroy se na mapě Čech objevily varovné červené skvrny označující oblasti, kterým se mají brualy vyhýbat. Na poradě jsme museli vyřešit otázku: Neublížíme dětem, které se v těchto místech mohou nacházet? Ty přece za tu střelbu zcela jistě nemohou!

Shodli jsme se však, že zachránit všechny děti tak jako tak nestihneme a proto nesmíme ztrácet čas řešením křivd. Dětem ublíží střelci, kteří střílejí na nás, ne my.

To už bylo každému jasné, že situace smrdí hřbitovem. Ze všech televizních společností vysílala jen Česká televize a místo zábavných pořadů dávala různé rady a návody, jak se vyrovnat se závějemi, co si mají lidé nachystat a jak se zabezpečit pro případ, že by se to ještě zhoršilo. Šlo většinou o »hraběcí rady«, neboť jen málokdo měl možnost řídit se jimi. Rady jako »nakupte si dostatečné množství trvanlivých potravin« narážely na prázdné obchody i na omezení přídělového hospodářství. Obchody stěží zajišťovaly běžné základní potraviny, i těch bylo málo a kdo měl štěstí nakoupit něco trvanlivého, nebylo toho mnoho.

Pořady Hydrometeorologického ústavu dnes lidé sledovali pozorněji než co jiného a každá zpráva, že někde vysvitlo slunce, přinášela naději, že už snad ta mizérie brzy skončí. Byly to však jen falešné naděje. Málokdo měl tak podrobné zprávy jako my na Boxduroy. To, že se s některými sousedními zeměmi přerušilo spojení, si lidé vysvětlovali výpadkem spojovacích prostředků. Zmizely umělé družice Země, odmlčela se tedy satelitní televize i ostatní satelitní spoje. Meteorologové ztratili bez podrobných družicových snímků přehled a vzhledem k mimořádnosti situace nemohli uplatnit staré metody ani intuici. Meteorologické stanice se odmlčely – pozemní cestou byly nedostupné a mnohde zmizela i jejich obsluha.

Letadla nelétala od začátku, popel ve výšce to nedovoloval. Přeshraniční provoz ustal, tím spíš, že hranice v Čechách vedou často po vrcholcích hor. Ve střední Evropě a zejména v Čechách proto nikdo netušil, co jsme znali díky liziklitům boxduroyských průzkumníků.

Země na sever od Severního a Baltského moře výš byly pod patnáctimetrovou vrstvou sněhopopela, což vylučovalo přežití. I větší města zmizela pod sněhopopelem, natož malé osady. Ze severských zemí přestaly přicházet i ojedinělé zprávy posledních žijících radioamatérů. Pod krustou ledu se nedalo dýchat a když nad bílými pláněmi prolétaly boxduroyské liziklity, nerozpoznaly pod sebou ani stopy života. Hranice ledovců se posouvaly k jihu, led překryl průlivy Skagerrak a Kattegat a Skandinávii připojil ledovým mostem k Dánsku. Brzy se pokryl sněhem, který místy dosahoval až deseti metrů.

Ledovce se obořily na Polsko, které už také hynulo.

Taťána zaznamenala aspoň částečný úspěch, neboť se jejím pilotům zdařilo zachránit z ledové pasti část obyvatel Petrohradu. Bylo to však trpké jásání. Z téměř pěti milionů obyvatel jich vytahali necelé dva miliony. Tánini piloti totiž ve snaze působit co nejméně nápadně začali od okrajů a než se dostali k centrálním oblastem města, bylo už na záchranu lidí pozdě, město přikryla příliš tlustá vrstva sněhopopela.

Pobaltské státečky zahynuly tiše, až si toho jejich sousedi nevšimli, zejména když měli vlastních problémů nad hlavu.

Uvažoval jsem zpočátku, když stihneme vyvézt Čechy a Moravu, obrátíme pozornost k sousedům. Na západ od Aše to nešlo kvůli radioaktivitě, ale kolem nás bylo přece zemí víc. Slováci, Poláci, Maďaři i Rakušané byli na tom podobně jako my, jen Poláci díky ledu znatelně hůř. Počet našich pilotů narůstal, jak jsme cvičili další, ale začala nás zdržovat kapacita tunelu na Vysočině. Před jeho ústím se z obou stran tvořily fronty a piloti museli pečlivě dodržovat pořadí a rytmus průletu. Nejbližší další gehur byl v Rusku, ale ten plně vytěžovali Tánini piloti.

Překročili jsme pět milionů zachráněných – polovičku obyvatel v Čechách. Bylo to víc než jsem doufal, jenže to nebyl důvod k jásání. Situace se totiž zhoršovala pořád rychleji.

Do Čech přestal přitékat zemní plyn z Ruska. Vlastně byl zázrak, že plynovody až dosud fungovaly. S obnovou dodávek se však nedalo počítat. Tisíce domácností v Čechách byly bez tepla. Při venkovních mrazech mínus čtyřicet Celsia šlo všem o život. Bezdomovci už dávno zmrzli, teď hynuli i lidé v domech.

Venkov a menší města jsme dokázali vyklidit poměrně nenápadně. Zůstala tam nanejvýš desetina obyvatel. Buď ti, kdo odmítli odvoz, nebo šlo o rabující bandy. Zbývala nám jen velká města, ale to bylo čím dál tím složitější.

Už předtím jsem na Boxduroy naučil několik lidí stavět bubliny fepriti pro nově příchozí. Teď jsem pět z nich poslal na Zem stavět bubliny velikosti menšího stadionu. Raději jsem to konzultoval se sižuly, ale ti se ani nestavěli proti. Utajení jejich přítomnosti na Zemi vzalo přinejmenším v Čechách dávno za své. Uvnitř bublin bylo ale teplo – i slábnoucí inakirídly poskytovaly energii a v nouzi i jídlo.

Bubliny přitáhly pozornost lidí a brzy se rozkřiklo, že slouží k evakuaci do teplých krajin. Přednostně se to týkalo dětí a rodičů. Letáky je vyzývaly brát s sebou jen rodinné památky, domácí zvířata a starší členy rodiny, kteří by se jinak záchrany nedočkali. Právě z bublin mohlo odletět nejvíc lidí. Provoz v nich řídil správce, člověk s telepatií, a jakmile počet lidí umožňoval efektivní odvoz, domluvil se s piloty na odvozu.

Zavolal jsem tohle zlepšení i Taťáně.

„Převezmu to, teď hned!“ přijala to nadšeně.

Pomůže to zřejmě i v Rusku...

*****

Brzy ráno mě probudil jakýsi poměrně mladý kluk. Tvrdil, že mi má důrazně vyřídit, že mě potřebují na Zemi, stalo se tam prý nějaké neštěstí. Víc jsem však z něho nedostal, sám prý víc nevěděl. Jen že mi to musí vyřídit.

Vyskočil jsem z postele, kombinézu jsem si natáhl za běhu, ještě uvnitř fepriti jsem si vytvořil brual, vzlétl jsem a zamířil nejkratším směrem k tunelu.

K tunelu se pomalu – samozřejmě v porovnání ke mně – blížila jiná bublina brualu, ale její pilot byl zřejmě začátečník, nebyl zvyklý strefovat se do tunelu, přibližoval se proto pomaleji a když mě spatřil, uhnul stranou a začal opisovat okruh. Očividně mi dával přednost.

Spěchal jsem pochopitelně více, takže jsem nabízenou přednost využil. A hned, jakmile jsem byl na druhé straně, snažil jsem se navázat telepatický kontakt s někým známým, abych se dozvěděl, co se děje.

Spojil jsem se však postupně se třemi piloty, ale nikdo nic nevěděl. Tak jsem doletěl na okraj Prahy, kde mě naopak správce jednoho evakuačního střediska požádal o odvoz lidí. Jsou již připraveni a bylo by dobré uvolnit místo pro další.

Přistál jsem dovnitř jeho stadiónové bubliny a zatímco lidé disciplinovaně nastupovali, požádal jsem správce, aby se poptal ostatních, kdo něco ví o zdejším neštěstí. Správce měl telepatický kontakt na všechny ostatní správce, aby si vzájemně předávali informace.

Tak jsem za chvilku věděl, že nikdo o žádném neštěstí neví. Někdo si ze mě vystřelil, jak se říká. Ale rozladilo mě to, není přece Apríla a s takovými věcmi se nežertuje. Dobrá, když už jsem tady, odvezu aspoň pár lidí, řekl jsem si a vzlétl se dvěma tisíci pasažéry k tunelu.

Tam již kroužilo osm plných brualů. Tunel svítil fialovým zákazem, jako kdyby opačným směrem prolétávaly prázdné brualy, jenže – z tunelu nic nevylétávalo.

Jak se zdá, něco tunel blokuje.

Když to ale trvalo několik minut a pořád nic, uvědomil jsem si, že to nebude náhoda. Někdo tunel blokuje úmyslně, ne vlastní nešikovností.

Naštěstí jsem si vzpomněl na žížalu zvuchoji určenou pro přenos telepatie. A pokusil jsem se touto cestou navázat spojení s Blizgůtem a přednesl mu náš problém,

„Říkáš, že na poruchu gehuru nevěříš?“ přemýšlel Blizgůt. „To jsme dva, já také ne. Někdo tam je, třeba tunel objevil nějaký gavalaguj a pokouší se projít na druhou stranu pěšky. To už známe, hned ti to uvolním.“

S brualem se dá dlouho nehybně viset na jednom místě jako s helikoptérou, ale přišli jsme na to, že to je neefektivní. Když před ústím tunelu čeká více brualů, pak je lepší, když se zařadí do kruhu a krouží. Nemůže se pak stát, že se po uvolnění tunelu rozjede pět brualů najednou a musí si složitě a se vzájemným zdržováním dávat přednost. Když se tunel uvolní a brualy krouží v kruhu, první kdo spatří volno, zajede do tunelu a ostatní vletí za ním jako na provázku. Je to mnohem pohotovější.

Jenže tentokrát to bylo jinak. Za chvíli se ozval Blizgůt se špatnou zprávou.

„Nedělá to žádný neznalý gavalaguj,“ ohlásil mi. „Stojí tam uvnitř někdo s brualem a nehýbe se. Brual sám od sebe nezastaví, takže je to úmyslné blokování.“

„Co se s tím dá dělat?“ zeptal jsem se ho.

„Jsou dvě možnosti,“ uvažoval Blizgůt. „Počkat, až to toho vtipálka omrzí a vysvětlit mu, že se to nedělá. Když je nezbytně nutné uvolnit gehur za každou cenu, stačí vypnout a zapnout. »Za každou cenu« ale znamená, že ten uvnitř se ve chvíli vypnutí změní v oblak mezonů a rozplyne se do vesmíru.“

„Kdyby to ten uvnitř věděl, těžko by zdržoval,“ potvrdil jsem Blizgůtovi. „Nech to prozatím být, zeptám se ještě Taťány, jestli by to nemohla objasnit z druhé strany.“

„Jak myslíš,“ souhlasil Blizgůt. „Taky se mi nechce hnát to do krajnosti.“

Odpojili jsme se a já jsem zkoušel volat Taťánu. Když jsem jí vysvětlil, oč jde, slíbila mi, že se po tom podívá.

„Ale vezmi si s sebou pár chlapů, možná to nebude tak jednoduché,“ varoval jsem ji.

„Taky máš na mysli to co já?“ zasmála se trochu, ale pak i v telepatii zvážněla. „Neříkala jsem ti, dej si na ty své partajníky pozor? Vsaď se, že v tom mají prsty!“

„To si opravdu myslíme oba totéž,“ zavrčel jsem. „Ale já jim tu partaj zatrhnu!“

Chvíli jsme opět bezvýsledně kroužili, ale čím déle to trvalo, tím víc jsem kypěl zlostí. Vždyť je to klukovina, ale kolik lidí to zdržuje – a kolik lidí to odnese! Tady už přestává legrace!

„Blizgůte!“ volal jsem opět prostřednictvím zvuchoji.

„Něco jsi vymyslel?“ zeptal se mě.

„Nemáte někde poblíž jiný tunel gehur?“ optal jsem se ho. „Ne ten v Rusku, jiný!“

„Zkusím otevřít jeden v Itálii,“ slíbil Blizgůt. „Jen chvilku počkej! Museli jsme ho uzavřít, neboť krátce po tom neštěstí s asteroidem se z něho valila voda, jak Itálii spláchla tsunami ze Středozemního moře.“

Kroužili jsme dál. Po čtvrt hodině se Blizgůt ozval.

„Ten v Itálii se nedá použít,“ řekl omluvně. „Voda z něj už neteče, zato je na druhé straně spousta smrtícího zářícího prachu. Zavřeli jsme ho v téže vteřině, je to nebezpečné.“

„Máte ještě jinou možnost?“ chtěl jsem vědět.

„Obávám se, že ne,“ odvětil. „Měli jsme jich víc, ale ty v Německu a Francii vedou do zářícího prachu, severní jsou zabetonované vrstvou sněhu a ledu a ze dvou teče voda, tam to podtrhlo podloží a gehur leží na dně moře. V Rusku jsou poslední tři funkční, ale dva jsou daleko na Sibiři, cesta skrz ně se o pár hodin prodlouží.“

„Dobře, nejde to jinak,“ rozhodl jsem se. „Vypni gehur na Vysočině. Ta schválnost zabíjí lidi naší nečinností!“

„I když to ty uvnitř zabije?“ tázal se mě Blizgůt, ale hned si sám odpověděl. „Rozumím. Jejich smrt je menší zlo než zbytečná smrt jiných. Zařídím to, ale bude to ještě chvíli trvat. Vydržte!“

Točili jsme tedy kolečko nad skalami dál. Chvilku jsem si broukal starou dětskou říkanku.

Čerti, čerti, odneste si

svého ožralu do pekelného hradu

ať nás nesvádí, v pekle ať vyvádí!

Pekelnou bránu nespravují čerti, řekl jsem si po chvilce. Ale pošlou toho ožralu do pekla v podobě obláčku mezonů, tedy méně než nic. Zajímalo by mě, kdo to je a co ho k takovému zlomyslnému činu přivedlo.

Pekelná brána zhasla. Přestala svítit fialovým zákazem, chvíli byla tmavá. Teď už z toho uvnitř nezbyl ani otisk prstu. Po chvilce se váhavě rozsvítila světlou zelení a hned poté modře, jak se dovnitř hnal první brual, jehož pilot ho obsadil z naší strany.

Věčný pokoj tomu rozprášenému pitomci, napadlo mě.

Jenže – určitě nebyl sám!

*****

Dorazili jsme právě včas. Samuel Landauer v čele své suity se v hale stadiónové bubliny vyhlašoval za císaře české enklávy na Boxduroy. Divadlu přihlíželo zhruba čtyřicet až padesát přihlížejících, kteří to považovali za extravagantní představení k obveselení diváků. Dojem divadla podtrhovalo i připravené vyvýšené pódium, na kterém se inaugurace odehrávala. Podoba s jevištěm se nedala popřít a přihlížející »hercům« tleskali. Ti si to ale vykládali jako »spontánní politickou podporu« a sami to brali až příliš vážně.

Jiný názor jsme na to ale měli já a Blizgůt.

Dorazili jsme skoro současně. Já jsem pilotoval brual plný nováčků, Blizgůt přiletěl sám. Před námi se do haly vmáčkly čtyři plné brualy, takže tu byl pochopitelný zmatek.

Při každém příletu se k nováčkům vrhli organizátoři, už to pro ně byla rutinní práce. Nechat všechny vystoupit, seřadit »do štrůdlu« a odvést chodbami do nových fepriti, kde je v teple ubytují. Pak následuje shromáždění v některé okolní jídelně, kde jim věnují individuální péči, hlavně polykání supujgódů telepatie a ovrósje. Byly s tím zmatky, někteří nováčci organizátorům nedůvěřovali a dali se trpělivě přesvědčovat, jiní byli dychtiví co nejdříve nový svět poznat. Každý brual obsahoval od tisíce nováčků výš, takže se to dalo zvládnout jen rozdrobením davu na menší skupiny a o každou se musel postarat někdo z »mazáků«.

Také o ty, co jsem přivezl já, se ihned začali starat další organizátoři. Je výhodou telepatie, že se dokázali svolat až podle potřeby a nemuseli čekat v hale. Celkový dojem byl ale příznivý, neboť tu byl cítit klid a pořádek.

Blizgůta jsem si všiml a hned jsem zamířil k němu, ale také on se rozhlížel a když mě spatřil, vyšel mi vstříc.

„Budeme to muset vyšetřit,“ řekl trochu starostlivě. „Sněm rozhodl, že je to moje záležitost, odpovídám totiž za vaši enklávu. Dáme se do toho, ne?“

„Myslím, že nemusíme chodit daleko,“ ukázal jsem mu na čestnou četu Samuela Landauera. „Tohle budou ti praví.“

Než jsme k nim dorazili, přilétl další brual. Rozplynul se a deset metrů od nás stála Taťána v čele třiceti ruských bohatýrů. Vybrala si chlapy vazby, až vzbuzovali opravdu respekt.

„Koukám, byli jste tu dřív,“ vyběhla z houfu ke mně.

„Jen vítej, možná něco zažijete!“ uvítal jsem ji. Chtěl jsem jí před lidmi jen galantně políbit ruku, ale vrhla se mi do náruče.

„Bála jsem se, že je to horší!“ řekla ulehčeně. „Kde máš ty své rebely?“

„Přímo před námi,“ ukázal jsem jí na pódium.

Vykročili jsme k nim jako jeden muž a jedna žena. To už si nás všimli. Dva si na místě vytvořili brualy a vzlétli do výšky, ale ostatní zůstali stát. Ti dva ale náhle narazili na stěnu evakuačního střediska, která je na druhou stranu nepropustila, neumožnila jim útěk, ale srazila je dolů. Dosedli poněkud tvrdě a brualy se jim rozplynuly.

„Vraťte se do houfu!“ vyzval je Blizgůt. Jeho telepatie byla náhle silnější než šum tisíců lidí, jako kdyby mluvil do megafonu. Celý stadion se po něm ohlédl! Hleďme, řekl jsem si, další funkce, která by se nám mohla hodit!

Ale Blizgůt neměl chuť cokoliv vysvětlovat. Mezitím jsme došli k pódiu. Bodyguardi Samuela Landauera se před námi stáhli na opačný konec, ale čerstvě korunovaný císař neustupoval, takže zůstal na špici v čele své bandy.

„Slyšel jsem jednu verzi tohoto divadla,“ řekl Blizgůt a ukázal na mě. „Jaká je vaše verze?“ obrátil se na Samuela.

Císař i se svou gardou byli nejprve zticha.

„Vo co de?“ zmohl se pak Samuel Landauer na otázku.

„Někdo z vás se pokusil zablokovat gehur do Čech,“ řekl Blizgůt. „Chápu to jako ohrožení tisíců lidských životů a to už se nedá nechat bez odezvy. Proč jste to udělali?“

„Co je vám do toho?“ vyjel na něho drze Samuel. „To se vás vůbec netýká! Zeptejte se těch, kdo ten tunel blokují!“

Uvědomil jsem si, že mluví v množném čísle. Předpoklad, že tam sedí jen jeden, zřejmě neodpovídal skutečnosti a vypnutí gehuru jich rozprášilo víc. Kolik? Dva? Tři?

„Ptám se vás,“ odmítl jeho výmluvu Blizgůt. „Máte s tím zřejmě spojitost. Koho ta blokáda napadla?“

„Do toho vám nic není, to je výhradně věc nás Čechů!“ odmítl mu Samuel odpovídat.

„To není vaše věc!“ zahřměl Blizgůt. „Pověřili jsme vaše lidi záchranou co největšího počtu obyvatel Země. Kdo se proti tomu postavil, stojí i proti nám. Proč jste to udělali?“

Hlouček se úplně přikrčil pod tou hromovou telepatií, která – jak jsem se později dozvěděl – zastaví i útočícího medvěda.

„Rušíte náš program!“ vyčetl mu Samuel, jako kdyby byl v současné chvíli tím nejdůležitějším.

„Jaký program?“ zahřměl na něho Blizgůt.

„Ustavujeme zde exilovou českou vládu!“ odvětil Samuel. „Uznáte nás za oficiální zástupce Čechů na Boxduroy?“

„Koho?“ podíval se na něho Blizgůt udiveně. „Snad ne vás? Jste tady teprve krátce a už byste chtěli vládnout?“

„Nemůžeme nechat poroučet kdejaké samozvance!“ řekl pevně a hrdě Samuel, ani si neuvědomil tu ironii – sám byl přece také samozvanec. „Uspořádali jsme regulérní volby a zvolili jsme první demokraticky zvolenou vládu na Boxduroy.“

„Jaké volby?“ pozastavil se nad tím Blizgůt. „Snad ne tady v přijímací hale?“

„Tady se jich přece mohl zúčastnit každý!“ trval na svém Samuel. „Kdo se jich neúčastnil, nechal svůj hlas odpovědnějším. A ti nás právě dnes zvolili!“

„Jak vlastně ty demokratické volby dopadly?“ našel v sobě ještě Blizgůt smysl pro humor.

„Jednomyslně!“ odvětil Samuel. „Nikdo nebyl proti, takže jsou platné!“

„Platné?“ kýval hlavou Blizgůt – což ovšem znamená na Boxduroy nesouhlas. „A proč jste blokovali gehur do Čech? To má být podle vás demokracie, znemožnit volit ostatním? Mezi námi, právě na Zemi byli ti, kdo se o zdejší společnost zasloužili nejvíc. Těch jste se chtěli zbavit?“

„To není náš problém!“ odsekl nabubřele Samuel. „To si musíte vyřídit s nimi! Nás to vůbec, ale vůbec nezajímá!“

„Nezajímá?“ mračil se Blizgůt. „Jenže s těmi vtipálky, kteří blokovali tunel na Zem, si už nikdo nic nevyřídí. Odstranění překážky v gehuru se dělá vypnutím a zapnutím, překážka se v té chvíli změní v oblak mezonů. A to se stalo s těmi uvnitř. Jednali ve vašem zájmu, jste tedy spoluviníci.“

Všem partajníkům se okamžitě rozšířily oči hrůzou.

„Co.. cože?“ zakoktal Samuel. „Vy jste je – zabili?“

„Ale David byl můj bratr, vy vrazi!“ zaúpěl konečně jeden člen Samuelovy družiny, kterému došly souvislosti.

„Takže příbuzný!“ řekl Blizgůt. „Bránil jste mu v blokování gehuru, nebo tam šel s vaším souhlasem?“

„Zabili jste ho!“ opakoval partajník. „Já to tak nenechám! Kdo to provedl? Už je mi všechno jedno, zabiju každého, ať je to kdo chce – a třeba i mimozemšťany!“

S těmito slovy vytáhl velký revolver. Pronesl ho zřejmě na Boxduroy a teď ho namířil na Blizgůta.

Poslední kapka poháru Blizgůtovy trpělivosti tím přetekla. Sižulové neměli pozemské zbraně, ale nebyli bezbranní, zejména ne ti, kdo byli častěji v kontaktu s barbary. Nečekal jsem jen, že bude Blizgůt tak pohotový. Dříve než jsem vykřikl, aby se chránil bublinou brualu, stalo se něco záhadného.

Parta Samuela Landauera se náhle zvedla do výšky, jako kdyby stála na obrovské neviditelné plachtě, jejíž rohy někdo zdvihl vzhůru a nahoře svázal do ranečku. Poskládali se jeden přes druhého, ještě jsem nikoho neviděl nastupovat do brualu tak hlava nehlava. Stisklo je to k sobě, brual se pak natáhl, prolnul stěnou ven a odfrčel.

„Předal jsem je sižulovi Gůpeňovi,“ řekl Blizgůt. „On už je dopraví, kam patří.“

„Kam to bude?“ zajímal jsem se.

„Jižní Amerika,“ řekl Blizgůt. „Tam je poslední místo, kde ještě neleží sníh a není tam žhavo, jako v Africe. A ještě upozorní Pierra, aby tu bandu nebral za žádných okolností na Boxduroy.“

A sakra, pomyslel jsem si. Benjamina jistě nepotěším, až mu budu referovat, jak dopadl jeho spolužák. Ale co, Ben za něho nejspíš nemůže...

„Třeba tam ten mladík přece jen bude císařem!“ dodala Taťána. „Přála bych mu to. Příliš po tom toužil.“

„Myslíte, že tam ti lidé přežijí?“ zajímal jsem se.

„Sníh tam postupuje o něco pomaleji,“ řekl Blizgůt.

Nemusel dodávat víc.

*****

Spojenci

Vesnice jsme měli vystěhované na pětadevadesát procent a zbývající představovaly jen ojedinělé skupinky. Několik brualů je vyzobávalo, ale jen ve dne, neboť piloti se orientovali podle dýmu z komínů. Vesničané ještě topili dřevem, zatímco městská sídliště byla beznadějně promrzlá a bubliny evakuačních středisek byly jediné ostrůvky tepla.

Správcům bublin se podařilo odvézt obyvatele pražských sídlišť. Česká vláda se k nim zprvu stavěla neutrálně, nechávala je být. Vlastně pracovali i pro ni. Odstěhovaní lidé se nebouřili proti vzrůstající drahotě, nízkým přídělům a vládním opatřením v dopravě a více pak zbývalo i pro ty, kdo zůstávali, včetně vlády a poslanců. V televizních šotech jsme lidem slibovali návrat, až se v Čechách poměry stabilizují, i když jsme věděli, že tyto sliby nesplníme, na stabilitu to v nejbližších letech nevypadalo. Nikdo na Zemi ani na Boxduroy nemohl odpovědně tvrdit, jak dlouho současná mizérie potrvá a už vůbec nebylo jasné, jak bude Země vypadat potom.

Poslední dobou se ale situace obrátila.

Začalo to pozváním našich správců na policejní služebnu k vysvětlení některých otázek. Čekali jsme, že jde o evakuační střediska, například že stojí na svých místech protiprávně jako černé stavby. Jenže tato otázka tam vůbec nepadla. Policisté se zajímali pouze o finanční stránku věci, zejména je zajímalo, kdo bubliny financuje a jestli správci řádně platí daně. Ovšemže dobře věděli, že jsme žádné daně neplatili a chystali se asi zakročit.

Odpovědi našich správců je ovšem parádně zaskočily.

Neskrývali, že evakuační střediska nejsou český výrobek ani to, že lidé cestují do ciziny. Důrazně však popřeli, že by měli nesrovnalosti v daních. Už protože vůbec nešlo o peníze. Správci tvrdili, že v Čechách zaměstnaní nejsou, zabezpečení jsou zvenčí, nic tu nenakupují a od nikoho peníze za odvoz ani za nic jiného nevybírají. Nemají-li v Čechách příjem, nemusí platit daně a do daní v cizině českým finančákům nic není. Evakuační střediska neboli bubliny nejsou černé stavby, ale netradiční mobilní buňky, dovezené na pomoc obyvatelům. Až nebudou potřebné, zmizí. Nejsou spojené s městskou infrastrukturou s výjimkou veřejných chodníků. Protestovat proti humanitární pomoci není inteligentní a bazírovat na daních ve chvíli celosvětové katastrofy může jen byrokratický idiot. Zejména když to nemá podložené.

Policejně-finanční akce tedy vyzněla do prázdna a správci dostali oficiální pozvání na jednání vlády, která měla projednat jejich činnost. Odmítli, ale slíbili poslat někoho oficiálního, aby mělo jednání úroveň.

Na jednání vlády České republiky jsem se tedy dostavil jako zástupce »neziskové společnosti Boxduroy«, zajišťující akce humanitárního charakteru v Evropě.

Bude to první oficiální jednání s vládou Evropy.

A nejspíš poslední...

*****

Předběžně jsme začali jednat telefonem. Nebyl to problém, lidé na Zemi zanechávali mobilů spousty, stačilo se zmínit. Hned na začátek mě požádali, abych přijel autem před sídlo vlády. To jsem odmítl s vysvětlením, že Boxduroy nemá v Čechách žádná auta a kromě toho si nejsem jistý, že se tam dá od projet. Místo toho jsem nabídl, že přiletím přímo před vchod, brual umožňuje přistát prakticky kdekoli.

Přiletěl jsem tedy a nechal se zavést na ono zasedání vlády. Nikdo se nepozastavil nad tím, že se »otevřená a transparentní« jednání vedou za zavřenými dveřmi, jak je v Evropě odedávna běžné. Našli pro mě i židli, abych nemusel stát v koutě, ale aby nemuseli měnit zasedací pořádek, posadili mě až na kraj stolu. Na úvod se zeptali, co vlastně naše společnost v Čechách pohledává?

„Záchranu obyvatel Čech a Moravy,“ odpověděl jsem. „Vyvážíme lidi z celosvětové katastrofy do bezpečí.“

„Ale kam?“ nevydržel premiér a skočil mi do řeči.

„Do teplých krajin na Boxduroy,“ odvětil jsem.

„Ale co je to za zemičku, že ji neznáme?“ tázal se dál.

„Zemička, která není postižená zdejší katastrofou a pozvala obyvatele Čech, Ruska, Francie a Španělska, kterým poměry po katastrofě hrozí smrtí,“ shrnul jsem to do jediné věty.

„Ale proč zrovna Čechy a ne Německo?“

„Protože v Čechách je ještě koho zachraňovat,“ řekl jsem. „Netýká se to jen Čech a Moravy. Stejnou pomoc dostali Španělé, Francouzi a Rusové. Na Boxduroy je i pro ně místo. Francouzů je tam pět tisíc, Španělů dva tisíce.“

„Proč ne Německo a jiné země?“ opakoval ministr otázku.

„Protože tam není nikdo živý!“ udeřil jsem na ně zprávou, kterou zřejmě ještě neměli. „Ve zbytku Evropy už není koho zachraňovat. Ve Francii a Španělsku záchranné práce skončily, protože podmínky tam neumožňují uchování života. Záchranné práce trvají jen v Rusku a v Čechách.“

„A co Rakousko, Maďarsko, Itálie...?“

„Přes Rakousko přešel radioaktivní mrak,“ odvětil jsem trpělivě. „Radiace je tam tak silná, že ji nikdo nepřežil déle než den. Dnes už je tam pustina. Maďarsko, Balkán a Itálii spláchla tsunami ze Středozemního moře. Středozemní a Černé moře jsou plné plovoucích mrtvol. Není tam koho zachraňovat.“

„A co na sever? Co Polsko, Dánsko, Skandinávie?“

„Zasypal je »sněhopopel« dřív než Čechy a Rusko,“ ujistil jsem je. „Severně od Polska jsou už jen ledovce. Doba ledová je nad naše síly.“

„To znamená, že z Evropy jsou naživu jen Češi, Rusové, Francouzi a Španělé?“ začalo jim docházet.

„Ano,“ přikývl jsem. „Většinu Francie a celé Německo vyhubil radioaktivní mrak z atomových výbuchů.“

„Z atomových výbuchů?“ opakoval vytřeštěně premiér.

„K přírodní katastrofě se přidala i lidská nenávist,“ dodal jsem ostřeji. „Vojáci vyhodnotili katastrofu jako počátek světové války a přírodní zkázu doplnili apokalypsou atomových zbraní.“

„Doufám, že to Američané Rusům patřičně oplatili!“ vyhrkl ministr obrany. Pitomec, napadlo mě, neumí si asi představit nic jiného než agresi z Ruska.

„Máte scestné představy,“ opravil jsem ho zamračeně. „Američané neměli co oplácet. Ameriku hned na počátku vyhubil supervulkán Yellowstone. A za zkázu Evropy nemohou Rusové, ale Izrael. Oplatili asi Němcům holocaust a vyvraždili je. Rusové atomové střely Izraele sestřelili nad Kazachstánem, převaluje se tam další radioaktivní mrak, ale kdyby se k atomovému šílenství přidali i oni, byla by dnes Země úplně mrtvá.“

„To jsou příšerné zprávy!“ řekl ministr životního prostředí.

„Jsou,“ souhlasil jsem s ním. „Nejhorší je, že katastrofa ještě pokračuje a zesiluje. Popel zahalil celý svět a odráží většinu slunečních paprsků do vesmíru. Tím se Země pořád ochlazuje. Začíná doba ledová a nikdo neví, jak dlouho potrvá. Jediná cesta k záchraně lidí je na Boxduroy. Česká enkláva je tam poměrně početná, nechte nás pokračovat v tom, co už jsme začali.“

„Z většiny Čech přestaly docházet zprávy!“ postěžoval si premiér. Nechtěně tím přiznal, že nemá situaci pod kontrolou.

„Z většiny Čech jsme už lidi odvozili,“ přikývl jsem.

„Začali jste zřejmě venkovem,“ usoudil z toho správně premiér. „Ale proč?“

„Zemědělci byli od začátku nejméně užiteční,“ řekl jsem. „Odvezli jsme je aniž by si toho ostatní všimli. Další na řadě jsou děti a staří lidé. Chceme jich odvézt co nejvíc a co nejrychleji. Jistě jste si všimli, že se poměry v Čechách zhoršují. Dnes už se na venkově nedá přežít a ti, kdo tam zůstali, nejspíš už zemřeli.“

„Nechali jste je tam?“ zděsila se jedna ministryně.

„Nikoho neodvážíme proti jeho vůli,“ řekl jsem suše. „Kdo naši nabídku odmítne, toho nepřemlouváme. Nemáme na to čas. Přesto máme poměrně optimistické statistiky. Podařilo se odvézt a tím i zachránit přes osmdesát procent dětí.“

„Velice divná strategie!“ řekl ministr obrany. „Zachraňovat nejprve ty nejméně potřebné!“

„Co je na tom divného?“ opáčil jsem. „Fungovala vám tu aspoň distribuce potravin, ale kdybychom to uspořádali obráceně, zhroutilo by se všechno a kdoví, jestli bychom se k záchraně dětí vůbec dostali!“

„Jak je to ale tam...?“ zeptal se premiér. „Vždyť ti lidé, myslím ty odstěhované, jsou tam jistě v naprostém bezvládí, mají tam anarchii...“

„Ani ne,“ opáčil jsem lhostejně. „Ustanovil se tam »vítací výbor«, který nováčky ubytuje a později seznamuje s prostředím, víc tam není zapotřebí.“

„Ale kdo tam zajišťuje to ubytování a potraviny...?“

„O to se starají mimozemšťané,“ ujistil jsem ho. „Nemusíte mít obavy. Ubytovaní jsou všichni v teple, potravin je dostatek co do množství i výběru, vede se jim lépe než v Čechách. Katastrofa nikomu na Boxduroy nehrozí.“

„Jestli tam je zajištěné ubytování a potraviny... ale dá tam někdo lidem i práci?“

„Jsou tam v režimu hostů,“ ujistil jsem všechny. „Hostům nikdo práci nedává. Ale všichni mají dostatek životních potřeb, nikdo si nestýská. Zejména když vědí, jak to vypadá v Čechách.“

„Ale nemají tam vládu!“ namítl premiér.

„Ani ji nepotřebují,“ ujistil jsem ho. „Vláda je potřebnější tady, tady by se při anarchii vedlo lidem zle!“

„Díky za uznání, ale... nešlo by odstěhovat tam aspoň základy současných ministerstev?“

„Tam je nikdo nepotřebuje,“ trval jsem na svém. „Tady jsou k zajišťování pořádku potřebnější.“

„Však oni by si nějakou práci našli!“

Okamžitě jsem si vzpomněl na Parkinsonovy zákony, zejména na větu: »Úředníci si navzájem přidělávají práci.«

„Nejsou tam potřební,“ opakoval jsem. „Berte to podle dobrého zvyku, že kapitáni opouštějí potápějící se lodě poslední.“

„To už dneska velice často neplatí!“ podotkl kdosi.

Opět jsem si vzpomněl na příklad, kdy italský kapitán Skettino najel s lodí na skálu, sám odplul na prvním záchranném člunu a nechal cestující osudu. Cestující se v nakloněné lodi potmě nevyznali a někteří se v kajutách utopili. Kapitán se pak u soudu trapně vykrucoval, že si nic z toho nepamatuje.

„Tady to platit bude!“ řekl jsem. „A mám ještě něco. Na Boxduroy není parlament. Poslanecké funkce ani výhody tam neplatí. Politické strany také zůstanou na Zemi. Užijte si ještě všech výhod, dokud jste tady.“

„Tam není parlament?“ zděsil se premiér. „Jakápak je tam vlastně demokracie?“

„Žádná,“ odvětil jsem. „Lidé ze zničené Země jsou tam hosté. A hosté se musí chovat jako hosté. Nepřísluší jim zaobírat se politikou. Zejména když si to hostitelé nepřejí.“

„Takže kdybychom se tam dostali...“

„...budete stejní hosté jako ostatní,“ doplnil jsem ho.

„Ale co když tam za těch podmínek neodejdeme?“

„Opakuji, nikoho tam neodvážíme proti jeho vůli,“ řekl jsem suše. „Nikoho nepřemlouváme. Kdo nabídku odmítne, zůstane na Zemi. Takových je víc, ale mezi námi, nebudou to mít lehké.“

„Jsme připraveni i na atomovou válku!“ řekl premiér hrdě. „Máme protiatomové kryty a zásoby na několik let!“

„Opakuji ještě jednou: nikoho nepřemlouváme,“ řekl jsem. „Můžete těch krytů využít. Ale pochybuji, že byste do nich pobrali více lidí než sebe – a možná Parlament. Ostatní tu šanci nemají, my jim ji dáváme.“

„Raději se spolehneme na naše kryty! A odvážení lidí z Čech vám zakážeme!“ dal premiér na stůl poslední trumf.

„Můžete nám to jen ztížit,“ připustil jsem. „Ale v Čechách nemáte čím ten zákaz vynutit. Spolupráce s námi dává poslední šancí k přežití i vám. Teď ještě máte možnost volby, ale zkuste přemýšlet, co je jistější.“

„Můžeme vás zatknout!“ přitvrdil premiér. „Na to máme na našem území právo, jste terorista! Vlastně jste zatčen! A cokoliv od této chvíle řeknete...“

S jeho posledními slovy se ze dveří vyhrnuli policisté a zablokovali východy. Usoudil jsem, že tento konec vyjednávání si předem připravili. Je otázka, jaký vlastně mělo smysl.

„Premiér nemá právo zatýkat,“ přerušil jsem ho. „To má podle zákonů jen Policie. Zatýkání parlamentářů je ale zločin proti mezinárodnímu právu a jako občan Boxduroy mám také dvě možnosti – respektovat vás anebo odmítnout.“

„Jenže vám to není nic platné!“ řekl premiér jedovatě. „Ale když tak trváte na zákonech... majore, zatkněte ho!“

Obrátil se na policisty, jenže nestačili ke mně udělat ani krok a zděšeně couvli. Nečekaně mě obklopila průhledná bublina brualu, pomalu se zvedla a pak se i se mnou prudce rozjela proti oknu. Vyletěl jsem změtí střepů a třísek, otočil se směrem vzhůru a zmizel za střechami.

Vyjednávání skončilo.

*****

České televizní stanice od té chvíle naše inzeráty odmítaly a vyzývaly obyvatele, aby nabídky k odletu ze země ignorovali. Buď si vláda uvědomila, že je bez obyvatel úplně zbytečná, nebo se spíš jednalo o poslední křeč. České úsloví říká, chcípající kobyla nejvíc kope.

Doprava nefungovala, televizní pracovníci bydleli přímo ve studiu, odtržení od svých rodin. Někteří tam měli i děti a to už nebylo hodné obdivu – obrazně je s sebou táhli ke dnu. Rozsáhlý komplex Kavčích hor byl zasypaný sněhopopelem, topili už jen v newsroomu a v přilehlých místnostech. I když silné osvětlovací lampy hřejí, byly hlasatelky oblečené ve slušivých kožešinkách. Technici zarputile zajišťovali přenos signálu a většina vysílačů pracovala. Kdyby nedělali špinavou propagandu, obdivoval bych je. Ale věnovat tolik fyzické i mentální energie k ohlupování lidí byl podle mě zločin. Škoda, že sižulové zakazují použít násilí! Hned bych Kavčí hory rozvalil, aby už neškodily! Umínil jsem si ale, že je na Boxduroy nevezmu, i kdyby přilezli na poslední chvíli po kolenou.

Podařilo se mi ale v Praze získat něco, co se dalo využít na Boxduroy. Zachránili jsme hudební kapelu i s jejich nástroji. Řekl jsem si, že to udělá radost Táně. Její zpěv, zesílený mikrofony a zesilovači, bude z reproduktorů znít ještě velebněji a když přičtu telepatii, bude to objev století!

Už se těším na první koncert!

*****

Horší bylo, že naše bubliny evakuačních středisek obklíčili policejní těžkooděnci, aby lidem zabránili hledat u nás záchranu. Pokusili se vtrhnout dovnitř, ale správci vchody úspěšně uhájili. Došlo i na střelbu, která se však ukázala neúčinná, nepomohly ani protitankové pancéřovky a když policejní pyrotechnici použili trhaviny, podařilo se jim pouze široko daleko vysklít okna. Jestli v těch domech byli ještě lidé, nezáviděl bych jim.

Požádal jsem Blizgůta, aby pár sižulů pohlídalo vládu v Čechách pomocí liziklitů, ale odpověděl, že už se tím nějakou dobu docela dobře baví. Ukázal mi video z mého úniku oknem i další činy ministra vnitra. Neuvědomil si, jak nepravděpodobná je v okolní zimě v jeho pracovně moucha velikosti chrousta.

Díky rozbitému oknu zapadla vládní pracovna brzy sněhem a protože se nezdařilo sehnat na opravu řemeslníky, rozhodl se premiér přesunout zasedání vlády do vládního protiatomového krytu. Poslanecká sněmovna ji následovala a také se přesunula do podobného krytu. Pravda, bylo tam teplo, kryty měly zásob paliva i jídla na několik let. Teplo však poslance i ministry ukolébávalo do falešného pocitu jistoty.

Horší bylo, že je pořád méně a méně lidí obsluhovalo. Policie měla dost sil jen na obklíčení velkých bublin. Rozhodl jsem udržovat velké »stadiónové« bubliny jen aby na sebe vázaly policejní těžkooděnce a ti nemohli zasahovat jinde. Malé bubliny nebyly nápadné, snadno vznikaly i zanikaly a ačkoliv pracovaly v mnohem menším měřítku, lidé z jejich okolí mizeli dál.

Ubývali ale i policisté...

*****

Několik bouřlivých nocí přineslo do Čech vichřice, mráz a sníh. Objevit poslední zbytky lidí byla teď spíše věc náhody a i malé bubliny ve městech byly teď často prázdné. Kdo včas pochopil, že jde o život a naše nabídka může být jedinou záchranou, byl už dávno na Boxduroy. Zůstávali ti, kdo uvěřili televizi, že ještě není tak zle, aby to vláda nezvládla, anebo je odradilo, že na Boxduroy nejsou kostely – a peníze.

Další studenou frontu doprovázel mráz od pětačtyřiceti do pětapadesáti stupňů. Napadl další metr sněhopopela a vítr zavál pracně proházené cestičky. Když se po ránu rozednilo a vítr ustal, pokrývala Čechy hladká bílá plocha.

Kdo do této chvíle věřil televizní propagandě nebo jen nástup na evakuaci odkládal, měl fatální smůlu. Také řetěz policejních těžkooděnců kolem našich bublin tvořily jen zmrzlé mrtvoly. Atomové elektrárny byly odstavené již od »Velkého zemětřesení«, teď jsme stěhovali obsluhy parních elektráren, kterým beztak docházely železné zásoby uhlí. Tito hrdinové do poslední chvíle i za cenu obětí udržovali chod posledních zbytků elektrické sítě, ale teď už narazili na dno svých možností. Déle to prostě nešlo.

Veškerý pohyb ustal, piloti brualů neobjevovali žádné známky života. I poslední bubliny už byly prázdné.

Správci bublin zrušili ty poslední ostrůvky života a odletěli pomocí vlastních brualů. Záchranná akce skončila. Naživu bylo jen osazenstvo protiatomových krytů. Těm jediným se ještě vedlo dobře, zásoby potravin i paliva měli dostatečně velké. Otázkou bylo, na jak dlouho...

Volné evakuační kapacity jsme mohli využít mimo Čechy, jenže nebylo kde. Polsko zmizelo pod sněhopopelem, Slovensko také. Záchranu Rakouska nám sižulové rozmluvili. Rakousko zasáhl radioaktivní mrak a bylo opravdu štěstí, že se nedostal přes Šumavu. Kudy prošel, zanechával za sebou smrt. Západní oblasti Evropy patřily do Pierrovy pravomoci a ten využil všeho co mohl. Malá část zachráněných Španělů i Francouzů měla již zdravotní problémy po radioaktivním ozáření, ale to se podaří vyléčit. Podle sižulů skončil radioaktivní mrak ve Středozemním moři, kde už bylo tou dobou pusto. Voda Středozemního moře se při nárazu asteroidu zvedla do obrovské drtivé vlny tsunami, úplně smetla Itálii, Řecko, Albánii a státy bývalé Jugoslávie, zaplavila Uherskou nížinu a z Maďarska nakrátko vytvořila obrovské jezero. V těchto místech nebylo koho zachraňovat. Tsunami byla příliš drtivá, zanechávala za sebou jen mrtvé.

Nabídl jsem Taťáně pomoc na Sibiři, ale sdělila mi, že má lidí i brualů dost a beztak končí. Severní část Sibiře byla pokrytá ledovcem ze sněhopopela, pod ním nezůstal naživu ani medvěd, natož člověk. Města zavál sníh, vesnice zmizely. I jižní oblasti Sibiře byly vyklizené, teď už jen vyzobávali opozdilce.

„Kolik je vás?“ zeptal jsem se jí.

„Není to slavné,“ přiznala. „Asi třicet milionů, to je tak dvacet procent. Kolik máš Čechů?“

„Skoro osm milionů, osmdesát procent,“ řekl jsem.

„Nejvíc mám uškodilo atomové bombardování,“ řekla. „Něco od americké ponorky, něco od Izraele. A víš, co bylo horší? Sižulové tvrdí, že střely z Izraele s obalem z kobaltu. To je ten modrý kov, co se normálně přidává při zpracování do oceli. Jenže v proudu neutronů se změní v izotop kobalt-šedesát, mocný gama-zářič, používaný k prozařování ocelových odlitků. Kobalt zabíjel nejvíc. U nás, v Německu, v Kazachstanu i ve Francii.“

„Proto mi sižulové zakázali zachraňovat lidi na Arabském poloostrově!“ souhlasil jsem vážně. „Blizgůt říkal, kdo je schopný takto vraždit, nesmí se na Boxduroy dostat.“

„Slyšela jsem, že Němci v Evropě hromadně vyvraždili spousty Židů. Teď jim to Židé oplatili víc než vrchovatě.“

„Jenže k tomu přibrali i Francouze, Angličany, Španěly, Holanďany, ale i Kazachy, kteří jim vůbec nic neudělali... to nebyla odplata,“ namítl jsem. „To byla – i když tohle spojení slov je protimluv – čistá špinavost.“

„Arabský poloostrov je poměrně zachovalý,“ sdělovala mi zřejmě podle sledování Země pomocí liziklitů. „Afrika celá napadrť, Indii spláchla voda, na severu zničené Turecko, na východě Kazachstán, Gruzie a Kavkaz, spálené radiací... to vše ale Izrael ušetřilo. Zatímco pevninská deska Afriky se po nárazu vlnila jako rejnok, Arabský poloostrov se od ní odlomil. Zemětřesení tam jistě bylo, jako ostatně všude, ale je dost dobře možné, že tam lidé zůstali naživu.“

„Měla bys cukání zachraňovat je?“ zeptal jsem se jí.

Jedna rána – dva mrtví!

„Měla,“ přiznala. „Možná tam zůstalo i dost dětí, které za své rodiče nemohou. Jenže sižulové trvají na tom, že je brát nesmíme. I školáci mají vypěstovanou nadřazenost nad ostatními. Ideologie je největší svinstvo na Zemi, ať tam raději zůstane!“

„A co když je právě ta oblast nejzachovalejší na Zemi a lidé tam všechno přežijí?“

„Těžko,“ vzdychla si Taťána. „Sněží už i na rovníku. Afrika byla zpočátku jeden kotel žhavé lávy, ale už chladne a ve vyšších polohách i tam padá sníh. Ani sižulové nemají s něčím takovým zkušenosti, ale i tak odhadují, že to nebude krátkodobá záležitost. Jejich odhady jsou od deseti do sta let. Takže v krytech potřebují na sto let zásoby. A není ani vyloučené, že i tam pronikne mrak radioaktivního kobaltu. Pokud vím, Indové tomu říkali »karma«.“

„Sižulové říkají – zabila je vlastní nenávist,“ zahučel jsem. „Takže – z tolika miliard lidí zůstává necelých padesát milionů na Boxduroy. Ty na Zemi už ani počítat nebudeme, nemají naději. Je to ale málo. Zkrátka – globální katastrofa.“

„Podařilo se nám zachovat člověka jako druh,“ otočila to do optimismu. „Teď ho uchovat i na Boxduroy...“

„To snad půjde,“ oddychl jsem si. „Ale měli bychom se od počátku shodnout na jednom. Nikdy se nepostavíme proti sobě. Navrhl bych zrušit řeč a ponechat jen telepatii.“

„Já ne,“ namítla Taťána. „Nechme si vlastní jazyky, máme v nich většinu knih. Telepatii do písma těžko převedeš a přece jen bych se lidské kultury nevzdávala.“

Chvíli jsem o tom přemýšlel.

„Máš pravdu,“ ustoupil jsem. „Ponechme jazyky pro uchování kultury. Ale jednací řečí bude telepatie, jsi pro?“

„To ano,“ souhlasila. „Má to ještě jednu výhodu.“

„Jakou?“

„Žádný národ nebude vlastníkem společného jednacího jazyka a nebude se cítit nadřazený. Nebude to ani angličtina, ani ruština, ani latina. Pouze Boxduroyská telepatie.“

„Tak to beru,“ přikývl jsem.

*****

Hierarchie

Sověty zničil Gorbačov. Vzal Rusům vodku.

Rusové vystřízlivěli – a chtěli zpátky cara.

Přestali jsme posílat brualy na Zem. V Čechách i pod Moskvou sníh zavalil brány tunelů a ani síla brualů na tyhle sněhopopelové »zátky« nestačila.

Pierre ukončil záchrannou výpravu do Jižní Ameriky. Také odkud vyvezl skoro milion lidí. Nebylo jich mnoho, ale dával si pozor, aby nezachraňoval gangstery a jiné násilníky. Sižulové jich předtím vyvezli skoro půl milionu, ale pak jich tam zase větší část vrátili. Bylo to fiasko, ale nedalo se dělat nic jiného. Drogové bossy ani profesionální revolucionáře na Boxduroy nestrpěli.

„Člověk by řekl, že usedlí, většinou bílí farmáři budou bez problémů,“ vzdychl si Pierre, když si přišel postěžovat k Taťáně. „Jenže část měla jako rodiče německé válečné zločince a ti si je vychovali k obrazu svému, část pěstovala ve velkém drogy a byla ozbrojená jako banda desperádů, jejímiž členy velice často i byla. Pak tam byli profesionální revolucionáři, živící se loupežemi, vydíráním a únosy, trvale »bojující za práva těch, které olupovali a terorizovali«. Připočtěte všechny jejich komplice a máte obraz rovníkové Jižní Ameriky. Venezuela, Kolumbie, Brazilie. Dál na jih už byl sníh jako v Evropě, Argentina se podobala Sibiři. Na Boxduroy je z této oblasti všeho všudy kolem milionu jakž takž mírumilovných lidí, to byla hrozně hubená žeň. Zdá se, že co do úspěšnosti jste byli nejlepší vy Češi.“

„Zřejmě jsme měli nejpříznivější podmínky,“ podotkl jsem. „Nejhorší byl u nás závěr. Zhoršovalo se to tak rychle, že jsme v Čechách nechali většinu intelektuální elity. Kolem sta tisíc lidí zůstalo v Praze, vláda se celá zabarikádovala v atomovém krytu a odmítla záchranu.“

„Je otázka, zda je to špatně nebo dobře,“ řekla Taťána trochu tvrdším tónem. „Ta elita ti přece bránila zachraňovat lidi. Televize do poslední chvíle lidem lhala, aby na Boxduroy nešli, že vláda všechno vyřeší... Správně jsi jim připomněl, že kapitán opouští loď jako poslední. Sami by utekli jako první, ale ostatním nakonec záchranu upřeli.“

„I tak si myslím, že je budu litovat,“ řekl jsem.

„Litovat můžeme všech, kdo tam zůstali,“ řekla Táňa. „Teď by to ale chtělo povzbudit lidi na Boxduroy. Mezi nimi – alespoň mezi Rusy – je chmurná nálada. Každý ví o dvaceti známých, které už nikdy nespatří. Kursk, Saratov, Smolensk, Astrachaň, Kujbyšev – z těch měst nezůstal ani kámen na kameni.“

„Paříž, Lyon, Dijon,“ přidal Pierre. „A to ani nemluvím o Německu!“

„Dopadli jsme jako sedláci u Chlumce,“ vzdychl jsem si. „To vlastně neznáte... tak jako Napoleon u Waterloo.“

„Bez sižulů bychom dopadli hůř,“ otřásla se Taťána. „Ještě jsme jim ani pořádně nepoděkovali. Měli bychom.“

„To ještě můžeme a jsem pro,“ souhlasil jsem.

„Nejprve se vraťme k našemu pobytu na Boxduroy,“ vrátil se Pierre k teprve nakousnutému tématu. „Co byste řekli nápadu požádat sižuly, aby naše oddělené skupiny, myslím Rusy, Čechy, Francouze a Jihoameričany, spojili do jedné oblasti?“

„O tom už jsme diskutovali,“ informovala ho Taťána. „Bylo by dobré nezavádět mezi námi hranice, ale spojit se do společné oblasti. Chceme si ponechat národní jazyky, ale jednací řečí bude telepatie, aby to nebyla žádná existující pozemská řeč.“

„To je přece samozřejmé,“ opáčil Pierre. „Bez telepatie se nedomluvíme. Já neznám rusky ani česky, vy si nejspíš mezi sebou také nerozumíte.“

„Jak kdo,“ usmála se Taťána. „Náhodou Češi a Rusové si dost rozumí. A hodně Čechů umí rusky.“

„Nechme za společnou řeč telepatii,“ zarazil ji Pierre. „Ale mohli bychom požádat sižuly o sestěhování do společné enklávy. Čím dřív, tím lépe, ať se co nejméně od sebe odcizíme!“

„Jsem pro,“ souhlasila Taťána. „Požádáme je.“

„Nejlépe ještě dnes,“ dodal jsem.

*****

Požadavek na setkání přijali Blizgůt i Prinófed.

„Jste tam všichni tři?“ zeptal se Blizgůt. „Jestli ano, seberte se a přileťte na Eka-Vysočinu.“

To znamenalo ke mně. Pokrčili jsme rameny, všichni tři nasedli do jednoho brualu a určil jsem cíl. Brual poletí i sám. Za letu jsme tedy pokračovali v diskuzi o ukončení záchranných prací a o budoucnosti lidí na Boxduroy.

Blizgůt s Prinófedem na nás čekali v nové větší bublině připojené k dosavadní »přijímací hale«. Ta byla momentálně prázdná, ale nikomu nepřekážela a zatím ji nechávali beze změny. Menší bublina byla ale k jednání vhodnější. Kromě obou sižulů zde ale bylo osm lidí. Sedm chlapů a ženská.

„A hleďme!“ řekl Pierre, sotva je spatřil. „Francouzský ministr školství, co vy tady?“

Také jsem poznal bývalého českého ministra životního prostředí. Jak se ale dostal na Boxduroy, když se vláda uzavřela do vládního protiatomového krytu? Nicméně byl tady a zřejmě se sižuly o něčem vyjednávali.

„Vy ty lidi znáte?“ obrátil se Blizgůt na Pierra.

„Aby ne!“ zašklebil se Pierre. „Tenhle pán býval ministrem školství Francie. Chlap, který mocí úřadu vydal zákaz odvážet na Boxduroy francouzské školáky.“

„Proč jste vydal ten zákaz?“ obrátil se ihned Blizgůt na bývalého ministra. Ten ale zarputile mlčel.

„Protože šlo o »nepřípustné únosy francouzských dětí« do ciziny!“ podal za něho vysvětlení Pierre. „Tak to zdůvodňoval. Ten zákaz mi zabránil zachránit víc dětí. Já toho pána považuji za úřednického vraha.“

„A co dělá tady?“ zeptal se Blizgůt. „Když je pro něho Boxduroy nepřípustná cizina, měl by snad sedět doma!“

„Musel přijít na poslední chvíli,“ řekl Pierre. „Kromě toho si oholil knírek, aby ho nikdo nepoznal.“

„Znáte ještě někoho?“ obrátil se pak Blizgůt na nás tři.

„Jistě,“ přikývl jsem. „Tento byl český ministr pro životní prostředí. Ale také nechápu, jak se sem dostal. Vláda se přece uzavřela ve vládním protiatomovém krytu.“

„Já jsem s premiérem nesouhlasil,“ promluvil hbitě český ministr. „Proto jsem tam nešel.“

„Hádám, že ti dva byli z obou vlád nejchytřejší,“ připustil jsem. „Jako jediní přišli na to, že máme pravdu.“

„Dejme tomu,“ řekl Prinófed. „Co ale řeknete na to, že se nám přišli představit jako nově sestavená vláda lidí ze Země na Boxduroy a žádají uznání svrchovanosti? Tvrdí, že bez nich hrozí lidem na Boxduroy anarchie. Co nám na to řeknete vy?“

„Parbleu!“ ulevil si Pierre. „Nejsou zrovna skromní!“

„Já bych řekl, že je to nemístná drzost!“ řekl jsem. „Nikdo z těch pánů, ani tato dáma, se do záchrany lidí ze Země nezapojil. Nebyli to piloti ani správci »evakuačních středisek«. Nemohou si připočítat ani jeden zachráněný lidský život, naopak, dva jsou bývalí členové vlád, které nám kladly překážky, neboli jak se u nás říká, házely klacky pod nohy. A teď by chtěli vládnout? Nemohu si pomoci, jsem zásadně proti!“

„A co jste udělal vy, vy... nýmande?“ vyjel si na mě náš bývalý ministr. „Nás aspoň někdo zná, ale vás?“

„O toho se před námi neotírejte!“ vyzval ho Prinófed. „Ten záchranu Čechů začal, organizoval a sám na Boxduroy dovezl pár tisíc lidí. Jestli ho neznáte, známe ho my a víme, co tady dělal. A vůbec – co znamená slovo »nýmand«?“

„Bezvýznamný člověk,“ přeložil mu to Blizgůt, neboť měl v hlavě německé vademecum a těmto slovům rozuměl.

„Za bezvýznamné považujeme vás osm,“ obrátil se pak na zaražený hlouček. „Nic dobrého jste na Boxduroy ani na Zemi neudělali, jen byste chtěli poroučet. Co vás k tomu vedlo?“

Samozvaná »vláda« mlčela jako jeden muž.

„Máte pro to nějaké srozumitelné vysvětlení vy tři?“ obrátil se Blizgůt na nás. „Povídejte!“

„Myslím si, že o tom něco vím,“ hlásila se Taťána. „Jedna z největších lumpáren našeho světa je, když se někdo považuje za lepšího člověka než jsou ostatní.“

„Nejste ale všichni stejní,“ nesouhlasil Blizgůt.

„Nejsme,“ souhlasila Taťána. „Ale katastrofa je, když se někdo prohlásí za lepšího a vyžaduje pak pro sebe samé výhody. Když je skutečně lepší, ať je má, ale sám by o tom rozhodovat neměl. A některým to nestačilo a prohlásili za lepší než ostatní celý svůj rod a vyžadovali proto výhody pro všechny, ať zásluhy měli či ne. Vyhrožovali ostatním i zkázou, kdyby někdo na světě jejich příslušníkům křivdil. Když nastala celosvětová katastrofa, ten národ považoval za správné všechny ostatní národy vyhubit předem připravenými střelami s hlavicemi ze zářícího kobaltu.“

„Ale ten národ jsme na Boxduroy zakázali vozit!“ zamračili se Blizgůt i Prinófed.

„Neporušili jsme zákaz úmyslně,“ hájila se Taťána. „Chyba je v tom, že příslušníci toho národa nežili jenom na jeho území, ale prakticky po celém světě. Všude vládli a vyžadovali pro sebe výhody. A protože je těžké je od ostatních odlišit, jsou nejspíš i na Boxduroy. Nejčastěji se prozradí požadavky neoprávněných výhod. Domnívám se, že to je případ právě těchto osmi.“

„To je velice závažné tvrzení,“ řekl Blizgůt. „Dovolíte nám otestovat vaši národní příslušnost? Stačí nám nepatrný vzorek genetického materiálu, vzorek slin, šupinka kůže...“

„Beze všeho,“ souhlasila Taťána. „Ale musím ještě dodat, že nejsou všichni z toho národa stejní. Někteří pro sebe výhody nepožadují. Problém nastane až když je jich víc pohromadě.“

„Snad se v tom vyznáme,“ poznamenal Blizgůt. „Jestli do dobře chápu, tvrdíte že nejsou všichni nebezpeční?“

„Ano, tak nějak,“ přikývla Taťána. „Jen někteří.“

„Nevadí, zjistíme to jinak,“ řekl Blizgůt. „Jen to potrvá déle než podle vzorků.“

Testy DNA už byly obvyklé i na Zemi. Pamatoval jsem si, že zpočátku potřebovali několik kapek krve, později se odběr vzorků zjednodušil. Mělo to i právní důsledky. Určení otcovství bylo zpočátku možné až od určitého věku dítěte, aby je odběr krve nestresoval, pak věková hranice padla a procedura určování otcovství se stala dostupnější.

Jenže těch osm se proti tomu postavilo.

„Je to nepřípustné zasahování do našich svobod!“ řekl jejich mluvčí, který chtěl obsadit funkci premiéra.

„Tím se vaší svobody nedotkneme,“ ujistil ho Blizgůt. „Dotkli bychom se jí, kdybyste spáchali čin zasluhující trest, ale to zatím nenastalo, takže o tom neuvažujeme.“

„My ale proti tomu protestujeme!“ opakoval premiér.

„Vidíte? Neoprávněné výhody!“ komentovala to Táňa.

„Vám třem to nevadí?“ obrátil se na nás Prinófed.

„Nevadí,“ usmála se Taťána. „A zajímalo by mě, zdali k nim náhodou nepatřím, i když si toho nejsem vědomá.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se jí Blizgůt.

„Jednoduše,“ řekla. „Ten národ je už po mnoho generací rozptýlený po světě. Slyšela jsem, že se to dá poznat i po několika generacích. Někteří jeho příslušníci po neoprávněných výhodách netouží. Žili mezi ostatními tak nenápadně, až s nimi splynuli.“

„Zajímalo by vás to?“ zeptal se Prinófed. „Proč? Také se chcete k tomu národu připojit?“

„To rozhodně ne!“ zavrtěla hlavou. „Jen mě to zajímá. Když společnost osvěží cizinci, má to občas i své dobré stránky.“

„Můžeme to vyzkoušet,“ slíbil jí Blizgůt a obrátil se na mě a Pierra. „Vás to také zajímá?“

„Jako kuriozita ano,“ připustil Pierre.

„Mě taky,“ přidal jsem se. „Ale jen jako zajímavost.“

„Tohle jsou nesmysly,“ vybuchl bývalý český ministr. „Nic to neřeší a jen to zdržuje.“

„Zato váš přístup řeší všechno,“ opáčil jsem jedovatě. „Jste už druhá parta, která se považuje za schopnou ujmout se vlády. Ta první nedopadla dobře, chtěla to zavést násilím i proti našim hostitelům. Vy ke svému štěstí nezačínáte tak otevřeně, i když – na jakém základě chcete vládu? Také jste se nechali potají zvolit nějakou menší partají?“

„Jsme přímí pokračovatelé pozemské politiky,“ odvětil kandidát na premiéra. „Byli jsme zvoleni ještě na Zemi.“

„Na to zapomeňte!“ navrhl jsem jim bezelstně. „Pozemské funkce, tituly a kněžská svěcení tady neplatí, to vám jistě řekli včas, ještě před odletem.“

„Musíme zachovat právní kontinuitu!“ vyštěkl na mě. „Než tu zavládne chaos, anarchie, bezvládí a teror!“

„Naopak si myslím, že právní ani jiná kontinuita tady nemá co dělat,“ oponoval jsem. „Tohle je jiný svět. Jsem pro zachování pozemské kultury, ale bez nesmyslných a dekadentních výstřelků, možná i pozemské vědy, kde není v rozporu se zdejší – zdejší věda je na tak vyšší úrovni, že ji nemůžeme opravovat. Ale žádný složitý právní systém ani ještě složitější vládnutí.“

„Vy jste klasický příklad anarchisty!“ vyčetl mi.

„Vy jste zase příklad vládychtivého tvora bez sebemenšího přínosu pro ty, kterým chce vládnout. Co jste udělali pro lidi na Boxduroy? Zatím nic – jen poroučet byste tady chtěli!“

„A nač vlastně potřebujete vládu?“ obrátil se Blizgůt na mě. „Nešlo by to bez ní?“

„Podle mě šlo,“ souhlasil jsem. „V mimořádných situacích je dobré, aby někdo slaďoval společné akce. Tak to bylo v době, kdy jsme odváželi lidi ze Země, tam jsme něco jako společné velení potřebovali. Měl jsem proti ostatním výhodu, že jsem o Boxduroy věděl nejvíc, proto mě všichni ochotně poslouchali. Ale to teď pominulo a já už žádné rozkazy nevydávám.“

„To je ale anarchistické myšlení!“ namítl vášnivě kandidát na premiéra. „Naopak, civilní vláda je nutná zejména pro období klidu, stejně jako válečné štáby pro období válek.“

„Na Boxduroy nejsou a nebudou války, armády ani válečné štáby,“ zarazil jsem ho. „Nesmíme dopustit, aby se tady lidé proti sobě postavili. Nesmíme je rozdělit, ale spojit!“

„To těžko!“ odfrkl si bývalý francouzský ministr. „Je tu víc odlišných národností, tradičně nepřátelských. Jako třeba Rusové! Ti se nesnesou s nikým!“

„To už vůbec není pravda!“ opáčil jsem. „Pravdou je, že jedině vy umíte národy rozeštvat, aby byly nepřátelské. Ale bez vás se všechny zdejší národy domluví v klidu a míru.“

„Možná vy Češi!“ odfrkl si nepřátelsky Francouz. „Ale my Francouzi jsme hrdý národ a s vedlejší úlohou ve světovém dění se jen tak nespokojíme!“

„Francouzi chtějí klid a mír,“ opáčil Pierre. „Já své krajany znám! To vy jste nás vždycky dovedli na nějaká válečná jatka! Dobře si to pamatuji! Volnost, rovnost, bratrství – a sekat lidem hlavy gilotinou!“

„Vy si tak můžete něco pamatovat, mladíku!“

„Podceňujete mě!“ usmál se kysele Pierre.

„Pierre je na Boxduroy od Francouzské revoluce,“ zastal jsem se ho. „Má už hodně přes dvě stě let, na Zemi pamatuje i Waterloo. Tady lidé stárnou pomaleji, na to si časem zvyknete. Jste tady teprve krátce, proto vypadáte starší! Ale to je váš omyl.“

„V každém případě tady chybí hierarchie!“ prohlásila jediná žena z připravované vlády. „Kde není hierarchie, tam je vždycky anarchie a teror!“

„Takže vám chybí hierarchie!“ řekl zamyšleně Blizgůt. „A chtěli byste ji vytvořit. Ale jak? Prostým uchvácením moci samozvanou skupinou? Tu přece nikdo neuzná!“

„Až zavedeme policii, armádu a hlavně pořádné soudy, budou nás uznávat všichni!“ tvrdila žena.

„A vězení, gilotiny a popravy...!“ dokončil Pierre. „Tak to tedy ne! To tady chcete zavést teror a tomu se vzepřeme!“

„A vězení, gilotiny a popravy...“ opakoval po něm Blizgůt. „To jsou přece hlavní znaky barbarismu. Nezlobte se na mě, ale tohle ne! Jestli opravdu nutně potřebujete hierarchii, budeme o ní uvažovat, ale barbarismus nám tu zavádět nebudete!“

„Vždyť to ani není potřeba!“ řekla Taťána. „Podívejte se, Rusů je zde přes třicet milionů. Za tu dobu jsem řešila necelou desítku sporů a všechny jsem urovnala bez soudu!“

„A poslechli vás?“ opáčila jedovatě žena z vlády.

„Poslechli mě vždycky,“ ujistila ji Taťána. „Rusové se dají rozsoudit i bez policie, soudů a vězení!“

„Chcete tvrdit, že vás respektovali?“ nesouhlasila žena z vlády. „Vždyť jste jedna z nich, ničím se od nich nelišíte!“

„Něčím ano,“ opravila ji Taťána. „Jsem zde na Boxduroy ze všech Rusů nejdéle a vyznám se tu. Vím si rady a proto mě tu uznávají.“

„Ale to je přece obrovský nesmysl!“ řekl Francouz. „Jestli vás uznávají ruští mužici, to je možné, ale s námi nepočítejte!“

„Vy zřejmě potřebujete vyšší hierarchii,“ řekl Blizgůt.

„Ano – a proto chceme, abyste nás už konečně uznali za jediné představitele zdejší pozemské enklávy!“

„Za jediné představitele zdejší pozemské enklávy vás uznat nemůžeme,“ řekl Blizgůt a Prinófed souhlasně vrtěl hlavou. „Chtěli jsme, abyste si své problémy řešili sami mezi sebou, ale jak se zdá, neshodnete se. Dobrá, můžeme vám dát tolik žádanou hierarchii. Přinejmenším ale nepopřete, že tento svět je náš a my jsme tady nejvyšší autoritou. My dva se ale nepovažujeme za dostatečně oprávněné. Musíme to předložit našemu sněmu. Ten je oprávněný řešit všechno a také to udělá. Vraťte se zatím do svých fepriti a počkejte na rozhodnutí našeho Sněmu. Odložte všechny spory a počkejte s nimi na nás. Jasné?“

„Jasné,“ přikývl jsem. „Jsme tu jen hosté.“

„Spoléhám se na to, že nám nedáte žádné tyrany,“ řekla i Taťána. „Doteď jsme si většinu sporů urovnali sami.“

„S tím bude brzy konec!“ věštil samozvaný premiér. „My už tady zavedeme právo a pořádek!“

„Nejprve počkáte na rozhodnutí našeho sněmu!“ zarazil ho Prinófed. „Pamatujte si, musíme trvat na naší svrchovanosti nad světem Boxduroy. Přenecháme vám jen rozhodování ve vašich záležitostech.“

„Ale jo, nám to postačí!“ souhlasil Francouz z vlády.

Prinófed s Blizgůtem se obalili brualem, prolnuli venkovní stěnou a odlétli.

„Uvidíme!“ řekl zamračeně Pierre a otočil se směrem do chodbičky. S Taťánou jsme ho následovali a samozvaná vláda v zasedací místnosti osaměla.

Mohla hned pokračovat v zasedání...

*****

Boxduroyský informační systém »daraseva« jsem se naučil používat když jsem byl na Boxduroy ze všech Čechů jediný. Záleželo čistě na mé vůli, jak si informační systém řídím. Ale jeho použití se na to ani zdaleka neomezovalo.

Systém »daraseva« nemusí pasivně čekat na uživatele. Může se i sám aktivně přihlásit. V zorném poli se najednou objeví blikající ploška neboli »blikátko« proměnlivé barvy, ohlašující důležitější vysílání. Sižulové ho používali opravdu velice výjimečně a kdoví, zda to za poslední tisíciletí použili pětkrát. Ta možnost tam však byla snad od začátku.

Blikání můžete odmítnout a zprávu si zobrazit později, ale když na to zapomenete, objeví se blikátko znovu, když se po ránu probudíte. Musíte však vědět, jak je odmítnout. Kdo to neví, před tím po chvilce blikání vyvstane obrazovka se zprávou, ať si ji vyvolá nebo ne. Blikátko se objeví i když si právě prohlížíte něco jiného. V tom případě bliká v horním rohu obrazu.

Když se přede mnou objevilo blikátko, chvilku jsem na ně nevěřícně zíral, ale pak jsem si vzpomněl, co to znamená a rychle jsem si vytvořil obrazovku. Na rozdíl od internetu nevytváří »daraseva« nápisy, jen obrazy. Místo nápisů, pro lidi beztak nesrozumitelných, hovoří »daraseva« telepatií.

První důležité vysílání pro pozemšťany obsahovalo na počátku rychlokurs zacházení s »darasevou«, ale kdo návod nepotřeboval, mohl přeskočit dál. A tam bylo oznámení, že na prostranství před Moskvou – tak Rusové nazývali první a dosud největší sídliště z bublin fepriti – bude zítra ráno slavnostní uvedení nového ruského státního zřízení.

Sižulové zřejmě plnili slib, že nám dají »hierarchii«.

Napadlo mě zavolat ihned Taťánu, ale zřejmě to čekala a ozvala se mi ihned.

„Co to tam podnikáte?“ zeptal jsem se jí.

„Sižulové asi něco vymysleli,“ odtušila. „Jenže pro mě tam bylo něco navíc. Mám se ceremoniálu osobně zúčastnit, bude tam krátká rekapitulace záchranných akcí, takže se mě to týká.“

„Já jsem žádné zvláštní upozornění nenašel,“ řekl jsem trochu zaraženě.

„Ono se to týká jen Rusů,“ odvětila. „Ale co když tě na tu slávu pozvu?“

„Snad se pro mě místečko poblíž najde,“ slíbil jsem jí. „Poslyš, nedali jsme si schůzku v šest večer po akci?“

„Tak přijď rovnou teď,“ pozvala mě.

*****

Poprvé od začátku katastrofy spolu bez povinností a bez pobočníků, očekávajících rozkazy! Vzpomněl jsem si na její galerii ve skalách. Což se tam jít spolu podívat?

„Tam ne,“ odmítla můj návrh. „Tam je teď moc lidí!“

„I teď večer?“ podivil jsem se.

„Rusové se tam naučili chodit,“ řekla. „Líbí se jim, pořád je tam plno. Jedné partě jsem vysvětlila, co který obraz představuje a ti se toho chopili a dělají ostatním průvodce. Je tam plno lidí od rána do večera. Původně jsem si myslela, že budu malovat dál, ještě je tam na stěnách místo, ale před tolika lidmi se stydím... Oni z toho udělali největší kulturní zážitek na Boxduroy!“

„To by tě mělo blažit, ne?“

„Ale jistěže mě to blaží,“ přiznala. „Kterého malíře by takový zájem netěšil? Ale malovat před početným publikem bych asi nesvedla. Na to si netroufám.“

„Časem zájem opadne a budeš zase malovat,“ utěšoval jsem ji. Jenže měla pravdu, nepůjdeme tam. Zájem tolika lidí by nám vadil. Táňa zneprůhlednila pomocí »komgi« stěny své fepriti, aby nás nikdo nerušil a požádala o stoleček s oblíbenými zákusky.

„Teď už bychom se snad mohli my dva vzít,“ obrátil jsem předmět hovoru jinam. „Jsi pořád ještě pro?“

„To se rozumí,“ zčervenala trochu.

„Uspořádáme si malou, tichou svatbu?“ navrhl jsem.

„Jsem pro,“ přikývla. „Ale budeme muset vymyslet, jak na to. Na Boxduroy nebudou ani popi, ani vaši ...jak jste jim říkali?“

„V Čechách není problém svatba bez popů a bez kněží,“ řekl jsem. „Svatby se z kostelů přenesly na obecní úřady...“

„Jenže ty tady zavádět nechceme,“ opáčila. „Na Zemi bych nejradši nechala kostely i byrokraty.“

„To závisí i na tom, jaký pořádek nám vnutí noví vladaři,“ zavrčel jsem při vzpomínce na ty sebevědomě drzé představitele minulé státní moci. „Na Boxduroy mi je nejvíc sympatické, že tu nebyly ouřady, daně, složenky, ani termíny splatnosti. Poslyš, neměli bychom se ještě obrátit na sižuly a rozmluvit jim to? “

„Obávám se, že už to rozhodli,“ vzdychla si. „Ale snad můžeme protestovat proti obnovování starých pořádků. Odradili jsme popy a kněze, nepustili jsme sem ani jejich knihy. Bez nich se to snad obnovit nedá.“

Musel jsem ji zklamat. Nepustili jsme na Boxduroy ani jednu knihu tohoto ražení, ale všechny jsou dostupné v naší sbírce v digitalizované podobě.

„Nedalo by se to nějak... zašantročit...?“

„Potěším tě,“ usmál jsem se. „Pamatuješ se na první partu samozvaných »vládců«? Tu, co se mi vzepřela hned na začátku, když jsem navrhoval knihovní systém, pod nímž by byly knihy uloženy tady na Boxduroy? Pobídl jsem je, aby vymysleli vlastní systém, jenže jim šlo jenom o moc, takže se na knihovní systém vykašlali. Zůstalo to tedy na mně a já jsem vytvořil speciální oddíl pro knihy, které by se neměly obnovovat a sloužily by jen jako památka.“

„Dobrý nápad!“ podívala se na mě vděčně.

„Není můj,“ odmítl jsem i tu malou pochvalu. „Dělala to už katolická církev. Měla v kdejaké klášterní knihovně uzamčenou skříň s nápisem »Libri prohibiti« neboli »knihy zakázané«, kde uchovávala knihy neodpovídající jejich oficiální víře. Byly tam knihy kacířů i Bible vydané jinými spolky. Takže jsem vytvořil oddíl, kam jsem přesunul knihy, které měly na svědomí nejvíce krve za celé lidské dějiny. Bible, Tóry a Korány, převedené do digitální podoby. A podobně jsem uschoval i knihy, zachráněné ve své fyzické podobě. Jsou to možná vzácné, staré knihy, psané na pergamenu, ale umožňovaly by restaurovat obsah. Bylo by dobré, kdyby se na Boxduroy podařilo na ty knihy zapomenout.“

„Kam jsi je uklidil, aby na ně nikdo nepřišel?“ ptala se.

„Svěřil jsem je sižulům,“ prozradil jsem jí to. „Nejprve jsem vysvětlil jejich význam Blizgůtovi a ten slíbil, že je schová tak, aby na ně nikdo alespoň deset generací nepřišel. Nakonec, to on mi napověděl, že mám všechny takové knihy anihilovat, když si je někdo ze Země přiveze. Správci potom lidem tvrdili, že knihy musí digitalizovat – a zabavovali je.“

„Jsi si jistý, že je někdo přece jen neprovezl?“

„To se ví, že ne,“ pokrčil jsem rameny. „Lidé na Boxduroy dokázali propašovat střelné zbraně, kolty a pistole s náboji, i když jsme to zakázali pod trestem vrácení na Zem – což je přece trest smrti. Knihy nikdo za takový kontraband nepovažoval a je tedy možné, že někdo má kapesní vydání Bible nebo Koránu. Je to ale ilegální a budeme je muset najít.“

„Věděla bych, jak na to,“ řekla. „Bolševici mi ukázali, jak se to dá dělat.“

„Tak povídej!“ vybídl jsem ji.

„Oni občas u lidí něco hledali,“ začala. „Někdy protistátní letáky, častěji zbraně. I u nás, ženských. Vyhnali nás z ubytovny, každá dostala plachtu, na ni musela vyložit všechno co měla. I prázdné kufry prohmatali, aby v nich nebyla dvojitá dna. Musely jsme všechny textilie před komisařkami přeskládat, jestli v nich nejsou náboje. Až potom jsme to mohly zpátky srovnat do kufrů. Mezitím komisaři prohledali ubytovnu a nalezené osobní věci zničili, protože jsme měly mít všechno na plachtě. Tady by se to také dalo dělat, jen ne tak ponižujícím způsobem. Objevit knihu nebude těžké.“

„Dobře, uvažujme o tom,“ souhlasil jsem. „Pierre se přidá, zejména to bude nutné u lidí z Jižní Ameriky. Za ně se nedá ručit, byli na zbraně zvyklí. Ale vraťme se ke svatbám. Kněze nemáme a nechceme, byrokraty také ne, ale matriky vést musíme, může to zabránit degeneraci příbuzenskými svazky. Na Zemi to vedli kněží, měli pak o lidech přehled a občas toho zneužili.“

„Jak to udělat, aby přehled zůstal, ale nedalo se to zneužít?“ přidala se Táňa.

„Četl jsem kdysi jednu humoristickou knížku,“ usmál jsem se při vzpomínce. „Byla o fiktivním kmeni v Čechách, který své náčelníky volil losem, protože se jím nikdo nechtěl stát. Náčelník měl totiž moc jen jako vojenský velitel ve válce, v míru byl téměř nesvéprávný. Ale ono to mělo cosi do sebe. Chce to vymyslet tak, aby ze získaných znalostí neměl nikdo prospěch.“

„Pak jde také o to, aby to lidé přijali,“ řekla. „Ta funkce musí mít respekt. Jen mám obavy z té ...hierarchie...“

„Já jen doufám, že sižulové něco vymyslí, aby z toho tak velká tyranie nebyla...“

„Taky doufám,“ přikývla. „Ale teď bych to raději všechno hodila za hlavu... Jaký máš vlastně jako Čech názor na sex před manželstvím?“

„Nemusí to vadit, když se ti dva nakonec vezmou,“ usmál jsem se na ni.

Seděli jsme celou dobu vedle sebe a stačilo tak málo, abychom skončili jeden druhému v objetí... Nevadilo nám, že je Táně přes sto let a já také nejsem žádný mladý zajíc...

Na Boxduroy je to jinak...

*****

Ráno se opět objevila obrazovka »darasevy« se stručným připomenutím, že na prostranství před Moskvou začíná slavnostní uvedení nového ruského státního zřízení. Vhodným oblečením žen je ruský kroj.

„No, jestli to oznámení dostali všichni Rusové, může se stát, že se tam nevejdeme,“ podotkl jsem, zatímco se Táňa strojila do ruského ženského kroje, ve kterém jsem ji viděl při našem prvním setkání. Oblékala ho jen na slavnostní příležitosti, jinak nosila jako já nejraději bílou svítící kombinézu.

Ukázalo se, že jsme sižuly podcenili. Jen co jsme vyšli z fepriti, přitočil se k nám Rus s visačkou »pořadatel« a sdělil nám, že se má o Taťánu postarat. Když se ho zeptala, jak k tomu přišel, řekl jí s úsměvem, že se přihlásil.

„Ve zprávách bylo, kdo má zájem účastnit se dnešního shromáždění a případně se stát pořadatelem, ať telepaticky na obrazovce dokutálí barevnou kuličku na plošku – ploška pro pořadatele byla modrá, ploška pro účastníka červená. A když počet přihlášených dosáhl žádané hodnoty, kuličky i plošky zmizely a ostatní mohou už jen sledovat přenos.“

Vysvětlení bylo jasné. Kuličky a plošky jsou jen jiná zdejší podoba myšítka a rezervační systém se ukázal jako snadná záležitost. Taťáně se žádné kuličky ani plošky nezobrazily, neboť dostala výzvu k osobní účasti. Navíc bylo jasné, že pořadatelé mají perfektně připravené role, proto pro Taťánu přišel jen jeden, který ji měl na starosti.

Hledal jsem očima, kde se co připravuje, ale brzy jsem spatřil, jak se uprostřed prostranství zvedla průhledná deska, tvořící jakési pódium, na němž jsem spatřil skupinku sižulů. Poznal jsem Blizgůta i Prinófeda, dalších šest jsem neznal, ale jistě tu měli nějakou úlohu.

Ukázalo se, že všichni čekají už jen na Taťánu. Jakmile se objevila, davy se na povel pořadatelů rozhrnuly a uvolnily jí ulici přímo k oné vyvýšené desce.

„Pojďte za mnou, Taťáno!“ vyzval ji pořadatel, který se jí měl zřejmě věnovat.

„Pojď taky!“ vyzvala mě. „Nebo budu mít trému!“

Naštěstí nikdo proti mému doprovodu neprotestoval, takže jsme klidně došli až k plošině. Pořadatel nás zavedl na menší desku, která se s námi pomalu zdvihla. Ejhle – výtah! Tomu bych se ale divit neměl, takové věci byly u zdejších bublin běžné. Když může vyvstat z podlahy stoleček, proč by nemohla podlaha sloužit jako výtah?

Došli jsme spolu až k sižulům.

„Bude hodnocení,“ vzdychla si ke mně.

„Nemusíš se toho bát,“ uklidňoval jsem ji.

„Já vím, ale...“ nedořekla, ale tušil jsem, že bez trémy přece jen nebude.

„Tady ji máte, Rusové!“ zaplavila prostranství zesílená telepatie. Opět jsem si řekl, že budu muset Blizgůta požádat, aby mě to naučil, i když Taťánu vítal Prinófed.

„Této ženě vděčíte za životy!“ pokračoval Prinófed touto intenzitou. „Vedla vás, co jste zachraňovali lidi před katastrofou, zajišťovala pátrání po dalších, vedla rozhovory s mińulou vládou Ruska. Někteří ji znáte i jako vyjednavačku ve zdejších sporech a víte, že urovná spory tak, aby nikomu nekřivdila. Ukázala, že to jde bez hádek.“

V té chvíli asi nepočítal s reakcí Rusů. Shromáždění začalo hlučet, lidé křičeli slávu Taťáně hlasem, bez telepatie. Sižulové museli přerušit řeč a počkat, až se dav opět utiší, ale pak si vzal opět slovo Prinófed.

„Chtěli jsme vám původně ponechat úplnou volnost, ale někteří z vás si nedávno stěžovali, že zdejšímu prostředí chybí řád a pořádek,“ pokračoval. „Dobrá, rozhodli jsme se dát vám pořádek. Ale nebudeme mezi vás chodit a zjišťovat, komu se děje křivda a komu ne. To po nás nechtějte. My tu činnost necháme vám, jen pevně určíme, kdo to bude, aby nenastaly spory. Dáme vám zkrátka panovníka.“

„A protože již mnohé z vás známe, rozhodli jsme, že není vhodnější panovník než – Taťána Pavlovna Medova! To bude vaše nová – carevna!“ sdělil všem Blizgůt.

„Táňo, pojď se ukázat národu!“ pobídl ji Prinófed.

Panečku, to to ale vzalo obrat!

Zůstal jsem stát ohromeně stranou, Prinófed vzal Táňu galantně za ruku a celou uzarděnou ji otočil k Rusům. Dav přitom křičel a zdálo se mi, že opravdu nadšením. Pak k ní zezadu přistoupil další sižul a opatrně, měkce jí posadil na hlavu zlatou carskou korunu s kožešinkou.

„Toto je nejstarší ruská carská koruna!“ prohlásil sižul. „Zachránili jsme ji z Moskevského Kremlu, než se zhroutily střechy. Uchovej ji ve vážnosti, jakou si zasluhuje!“

Pak odstoupil a z vyvýšené podlahy se vynořilo křeslo. Nezůstalo průhledné, ale ihned se zbarvilo. Sižulové věděli, jaká barva bude nejvhodnější. Křeslo svítilo zlatem, i když to byla jen iluze, šlo nejspíš o vhodně obarvené silové pole. Vypadalo jako zlatý trůn a když se Táňa posadila, měli Rusové – novou carevnu.

Uvidíme, jestli bude někdo brblat!

*****

Renezance

Sláva trvala i když sižulové odlétli z vyvýšené plošiny – vlastně z pódia. Pořadatelé – a ať mi nikdo neříká, že to neměli nacvičené – rozdělili lidi na menší skupinky a vyvolali mezi nimi stoly s jídlem a pitím. Jídlo vypadalo jako tradiční ruské, jen nápoje byly zdejší, rozhodně neměly v sobě tolik alkoholu jako pravá ruská vodka. Mělo to ale výhodu, hostina probíhala v klidu, nikdo se neopil a nikdo nedělal ostudu a výtržnosti.

Rusové tedy dostali carevnu. Momentálně byli největším národem na Boxduroy s korunovanou představitelkou. Mohla by si povídat s anglickou královnou – kdyby Londýn nebyl pouhou hromadou radioaktivních ruin pod vrstvou ledu.

Když se pak Taťána zvedla z trůnu – ten ihned zmizel jako pára – a vydala se ke své bublině fepriti, Rusové jí mezi sebou uvolnili širokou uličku a celou cestu jí vzdávali hold. Zřejmě také toužili po autoritě. I když bylo vidět, že pořadatelé dav trochu usměrňují, aby carevně cestu uvolňoval, ustupovali ochotně sami. Nikdo neprotestoval, nikdo nerušil. Nikdo se ale nerozcházel. Sláva bude zřejmě pokračovat i bez Taťány.

Pochopitelně jsem ji doprovázel už od »výtahu«, který nás snesl s pódia mezi lidi. Zpátky nás nikdo nevedl, žádný pořadatel to neměl v úkolech. Ujal jsem se tedy doprovodu, jen červený koberec chyběl – ale nízká zelená tráva byla beztak přírodnější.

Taťána ponechala stěny fepriti průhledné. Měla svou buňku ve výši druhého patra a dole se shromáždil dav Rusů, kteří ji oslavovali. Všiml jsem si, jak mnohé Rusky ve slavnostních barevných krojích zvedají do výšky děti, aby na carevnu viděly. Budou mít jistě pěkné vzpomínky na slavnostní korunovaci.

„Teď abych se tě bál dotknout,“ usmál jsem se na ni.

„Bát se mě nemusíš,“ usmála se. „Až odložím korunu, budu zase tvoje Táňa.“

Jenže teď měla korunu na hlavě a musela se pohybovat pomalu a důstojně. Nebylo by dobré, kdyby jí před tolika lidmi spadla. Někdo by v tom mohl vidět zlé znamení.

„Asi bych teď měla podobnou slávu udělat těm, kdo mi se záchranou pomáhali,“ uvažovala. „Také by si ji zasloužili. Vždyť na Zemi byli hlavně oni, já jsem to jen začala.“

„Nejsem proti, ale co by je potěšilo?“

„V Rusku je tradice vyznamenání,“ řekla. „Moment, hned nějaké vymyslím!“

Požádala inakirídly o kus hmoty podobné plastelíně, vytvořila z ní placičku, na ni zručně načrtla tvar sluníčka s pokroucenými plamínky, vystřihla, srazila hrany a upevnila na stužku. Brůňgemužem pozlatila sluníčko jiskřící vrstvou a podobně zkrášlila zelenou stužku. Nakonec hmotovou substitucí »týglyky« proměnila plastelínu ve zlato, stužku ve hmotu podobnou sametu a vše vložila do paměti inakirídel.

„To bude »Řád Slunce« – na památku Země,“ řekla. „Tady na Boxduroy slunce nevidíme, ale ze Země si je ještě všichni pamatujeme. Bude to dost důstojné?“

„Bude to důstojné jako zásluhy těch, kdo vyznamenání získají,“ řekl jsem. „Neměl by to ale dostat kdekdo, jen ti, kdo opravdu pro lidi něco důležitého udělali.“

„Vím komu to udělím,“ řekla.

Jakmile byl řád v paměti inakirídel, mohl by si jej přát každý, musel by ale znát jeho název. Taťána zvolila takový, který řády a vyznamenání nepřipomínal, takže si mohla řád »objednat« jen ona, pokud jméno nesvěří někomu dalšímu.

„Tak – a teď hodit výzvu do »darasevy« těm, koho chci vyznamenat a ostatním dát na vědomí, co se ještě bude konat – a začneme.“

Využili jsme tedy skutečnosti, že se lidé ještě nezačali rozcházet, poslali jsme výzvy a vyšli směrem k pódiu, které naštěstí ještě nikdo nezrušil.

Jak byla překvapená Taťána, tak byli překvapení i ti, na které myslela ona. Ale předání vyznamenání proběhlo jako druhá vlna slavností stejně jako předcházející korunovace, až na to, že zde nebyli sižulové.

Byla to ale už čistě naše lidská záležitost.

Den plný překvapení...

*****

Dva dny po korunovaci Taťány jsem dostal i já pozvánku, týkající se českého obyvatelstva. Zdálo se, že to sižulové myslí dobře, takže jsem se už neznepokojoval. Bylo by nespravedlivé, aby vládu dostali ti, kdo by chtěli snadno a bez námahy přijít k hotovému. Tušil jsem ale, že odmítnutí »vládci« nesloží ruce do klína a nevzdají to. Když neuspějí u sižulů, zkusí to jinak.

Na slavnostní ustanovení nového systému jsem naopak pozval Taťánu a další pozvánka šla k Pierrovi. Jak se dalo čekat, přijeli oba. Slavnost proběhla podobně jako v Rusku, až na to, že na ní bylo přece jen méně lidí.

Trochu jsem se obával, jakou formu vlády nám předají. V Rusku byla monarchie tradiční a návrat k ní byl přirozenější. Bolševici zavedli sověty, ale prakticky jen vyměnili monarchy za jiné tyrany. Stalin byl ještě krutější než před ním car Romanov a i když v Rusku oficiálně byla republika, tajemníci velkopartaje bolševiků a později prezidenti si opět vládli jak se jim zachtělo.

V Čechách to bylo jiné. Čechy byly kdysi královstvím, než po Bílé Hoře cizinci českou šlechtu vyhnali. Cizinci pochopitelně důvěru lidí nevzbuzovali, ani se o to nesnažili, vládli tak, že se té době říkalo »Temno« a když po rozpadu Rakousko-uherské monarchie vznikla republika, dostala do vínku zákaz používání šlechtických titulů.

Francouzi prý po revoluci dávali šlechtické tituly kravám a býkům. Býk »Kníže« a kráva »Baronesa« – větší zneuctění si ani nemohli vymyslet.

Parlamentní demokracie se mi však také nelíbila. Zkušenost říká, že poslanci i ministři druhý den po volbách zapomenou na předvolební sliby a soustředí se na cíl jediný. Co nejvíc si – zákonně i nezákonně – nahrabat. Chtělo by to změnu, jenže mě nenapadalo, jak ji provést.

Sižulové však v Čechách postupovali stejně jako v Rusku. Nejprve vyzdvihli mé zásluhy, pak shromážděným lidem sdělili, že je nutné nastolit i v Čechách hierarchii a nakonec prohlásili, že oni, suverénní vládci Boxduroye, nám propůjčí vládu v enklávě.

Uvažoval jsem, kdyby postupovali jako v Rusku, mohli by mě pověřit sestavením vlády. Problémem je Parlament. Řádně zvolení poslanci zalezli jako krtci do protiatomového bunkru, na Boxduroy se lidé promíchali a poměrně málo se znají. Volby mi v této situaci připadaly jako sázka do loterie a nejspíš by vynesly ty, kdo umí lépe slibovat. Chtělo by to změnu, ale hodně velkou změnu! Dříve než se vlády chopí stejná žumpa jako na Zemi!

Poslouchal jsem úvodní vyzdvihování vlastních zásluh jen jedním uchem. Ani ujišťování, že sižulové mezi nás nebudou chodit a zjišťovat, komu se děje křivda a komu ne. To se od Ruska nelišilo, ani jejich rozhodnutí ponechat správu naší české enklávy na nás.

„Necháme vás, abyste si vládli sami, jen pevně určíme, kdo bude vládnout,“ uváděl to sižul Prinófed téměř stejnými slovy jako v Rusku.

„A protože známe mnohé z vás,“ pokračoval Blizgůt, „rozhodli jsme se dát Čechám vládce nezpochybnitelného. Ne prezidenta, ani rozhádaný parlament, ale jako před dobou Temna – krále! Pozdravte tedy nového českého krále!“

Trhlo to se mnou pěkně. Panečku, to to ale vzalo obrat! Ale úplně jsem strnul, když mi sižul Prinófed zezadu posadil na hlavu těžkou kovovou čepici.

„To je koruna českých králů Karla čtvrtého!“ řekl Prinófed. „Zachránili jsme ji v poslední chvíli z klenotnice chrámu svatého Víta, ještě než váha ledu prolomila klenby. Uchovej ji proto ve vážnosti, jakou si zasluhuje!“

Panebože – takže mám být – král!

*****

Pro Taťánu byla její nová hodnost nezvyklá, ale přece jen pochopitelná a zdálo se, že si na ni zvykne. Obnova monarchie v Čechách byla neočekávaná. Československo a po něm i Čechy měly už více než stoletou parlamentní tradici a nečekaný návrat k monarchii vedl až do středověku. Za těch okolností korunovace Pierra králem Francie a Španělska za další dva dny nepřekvapila.

Byl tu ale velký rozdíl. Rusové přijali carevnu Taťánu nadšeně, Češi krále vlažně a Francouzi otevřeně reptali.

Nechat jsme to tak nesměli. Navrhl jsem proto poradu nás »korunovaných hlav«, co bychom s tím měli dělat. Sešli jsme se tentokrát u mě, zneprůhledněli jsme fepriti a začali.

„Zajímavé je, že nejpočetnější pozemský národ tady na Boxduroy je s carevnou očividně spokojený,“ začal Pierre. „Méně početným národům to ale vadí. Proč?“

„Jestli to není tím, že Rusové lepší státní zřízení nezažili,“ navrhl jsem. „Habsburkové v Čechách, králové ve Francii ani car v Rusku nevládli lidem vlídně. Francouzi i Češi od té doby zažili srovnatelně mnohem lepší časy, zejména v době mezi dvěma světovými válkami. V té době Rusům vládli bolševici hůř než nejkrutější tyrani, vláda carů se Rusům zdála snesitelnější a proto se dnes nebrání jejímu návratu. Francouzi i Češi se pochopitelně obávají zhoršení.“

„Takže to znamená, že musíme chtít, aby naše »taky-vláda« byla snesitelnější než vlády mezi světovými válkami v Čechách i ve Francii,“ shrnula to Taťána. „Lidem se na Boxduroy může vést podstatně lépe než na Zemi, jen se jim do toho nesmíme příliš vměšovat.“

„Myslíš – čím méně vládnout, tím lépe?“ zeptal se Pierre.

„Tak nějak,“ souhlasila. „Podívejte se – odpadne nám plno úkolů, které na Zemi musí řešit stát. Nebudeme vůbec potřebovat ministra obrany – nemáme nepřítele, pokud se nerozhádáme. Náš hlavní úkol je urovnat spory hned jak vzniknou, dřív než vznikne problém. Vynecháme ministra zdravotnictví – ovrósje udrží lidi zdravé i bez odborné péče, ministra dopravy – brualy létají i bez silnic a tratí, nepotřebujeme ministry obchodu, financí, průmyslu, zemědělství, zahraničí... vezměme to naopak, které ministry potřebujeme? Třeba školství – to musíme zajistit především, jinak sklouzneme jako po skluzavce do bahna barbarství.“

„To je pravda,“ přidal jsem se. „Bez škol to nepůjde. Ale ministr by měl učitelům co nejméně překážet!“

„Ministra kultury potřebujeme pro zachování kultury,“ pokračovala. „Co ještě? Ministerstvo vnitra – jenže bude mít na starosti jen evidenci obyvatel a matriky, ne policii. Spravedlnost si chci vzít na starost sama, nepotřebujeme přece tisíce zákonů a vyčůrané soudce a právníky.“

„Byl bych pro ministra informací,“ přihodil jsem. „Měl by zodpovídat za pravdivé zprávy v »darasevě«. Musíme se o ně starat sami a nerad bych se dožil toho, aby si na zprávy přisvojila monopol klika jako na Zemi, která zatají co se jí nehodí a vyrábí na běžícím pásu pomluvy, kde je potřebuje.“

„Čím méně povinností budeme od lidí vyžadovat, tím lépe pro ně,“ mínila. „Musíme tedy rozhodnout, co musí být povinné. Dám příklad: školy. Stát se musí postarat o učitele a rodiče musí posílat děti do škol. To musí být zajištěné, aby tady nevyrůstali analfabeti. Evidence obyvatel musí být na povinném základě, ale nesmí přesáhnout nezbytnou míru. Třeba evidence příbuzenských vztahů. Víme, že při opomenutí dochází k degeneraci, evidence je tedy nutná. Každý člověk by měl znát své nejbližší příbuzné. “

„A co u dětí, které nejsou vychovávané svými rodiči?“ zeptal se Pierre.

„Znalost vlastního původu by měla být povinná,“ mínila Taťána. „Jenže sižulové mají znalosti na vyšší úrovni, spolehla bych se raději na ně. Ne aby to vedli za nás, ale ať to naučí naše odborníky. A pokud na něco odborníky nemáme, musíme se to od sižulů naučit.“

„To nevypadá špatně,“ souhlasil jsem. „Ale přece jen je před námi otázka zákonů. Nějaké normy lidé dodržovat musí, jinak všechny normy nahradí právo silnějšího.“

„Já bych se spokojila s Desaterem,“ řekla Taťána.

„Náboženství bych se raději vyhnul,“ namítl jsem.

„Nemusí to být podle Bible,“ namítla Taťána. „A nemusí to být deset bodů. Ale některá přikázání musíme dodržovat. Třeba »Nezabiješ!«, to je přece základ chování lidí mezi sebou.“

„Dobře, proberme si je,“ souhlasil i Pierre. „První přikázání zní: V jednoho Boha věřit budeš. Co s tím chceš dělat? To je přece výhradně náboženský příkaz!“

„Náboženské příkazy vynecháme,“ řekla Taťána. „Věřit je věcí náboženství. To nechme na Desateru, stejně jako další čistě náboženské příkazy, jako »Nevezmeš jména Božího nadarmo« a »Pomni, abys den sváteční světil«. Nechme je zkrátka stranou. Ale já bych místo toho dala jako první bod »Lidé jsou si rovni«. To jako že neexistují »urození« ani »páriové« a nikdo si nesmí přisvojovat práva díky původu.“

„Jsem pro,“ připojil jsem se.

„Jak myslíte,“ připustil Pierre. „Nemám námitek. Pak následuje příkaz »Cti otce svého i matku svou, abys dlouho živ byl a dobře se ti vedlo na zemi«. Podle mě patří do mezilidských vztahů. Chcete ho převzít tak jak je?“

„Ne,“ odvětila Táňa. „Tak jak je, vyzývá k uctívání otce a matky, to podle mého mínění nestačí. Zkrátila bych to na pouhé »Cti rodinu«, tím se to naopak rozšíří na ostatní členy rodiny a zejména na rodinný vztah. Je správné vážit si otce i matky, ale i ti by si měli vážit jeden druhého a uznávat, že jejich děti nejsou jejich majetkem, ale dalšími, také uznávanými členy rodiny. Ne ve významu bezvýhradné poslušnosti, ale vzájemného uznávání.“

„Beru, ale musí to tak být oficiálně,“ přijal bych to.

„Já také,“ přikývl Pierre.

„Další přikázání navrhuji jen převzít – »Nezabiješ!«,“ řekla Taťána. „Ale do výkladu ještě přidat »Neznetvoříš, nezmrzačíš, zkrátka trvale nepoškodíš«.“

„I další příkaz bych nechal,“ řekl Pierre. „Je jednoduchý – »Nesesmilníš nebo nezcizoložíš«.“

„Ten bych naopak vyškrtla,“ řekla Taťána. „Stejně jako »Nepožádáš manželky bližního svého«. Tato dvě přikázání říkají vlastně totéž a obě jsou přece obsažené v »Cti rodinu«. Musíme respektovat nejen vlastní rodinu, ale i cizí. Požádání manželky bližního svého je proto znevážení obou. Tak se to musí chápat.“

„Dobře, tak se to dá vykládat,“ přijal i to Pierre. „Pak tu je přikázání »Nepokradeš«, to je jednoduché a jednoznačné.“

„Ano, tak to vezmeme,“ přikývla spolu se mnou.

„Pak tu máme velice zajímavé přikázání »Nepromluvíš křivého svědectví proti bližnímu svému«“, řekl Pierre. „Bereme?“

„Skoro,“ přikývla napůl Taťána. „Neomezovala bych to ale na slovní svědectví. Svědčit se dá různě – i tiskem... Zkraťme to na jednodušší a obecnější »Nepodáš křivého svědectví« – a je to. Spadá sem i lhaní presstitutů. Nesmíme se spokojit vyvrácením lží malými písmeny někde vzadu, ale citelnějším postihem.“

„Pak tu je škrtnuté »Nepožádáš manželky bližního svého« a poslední »Nepožádáš statku bližního svého«,“ řekl Pierre. „Požádání manželky je zahrnuté v respektování své i cizí rodiny, požádání cizích statků je zahrnuté v přikázání »Nepokradeš«. Tím tedy končíme a Desatero se zkrátilo na pět bodů. Takže tomu budeme říkat »Patero«?“

„Ne,“ řekla Taťána. „Podle mě tam musíme přidat jiné, stejně důležité body. Takové, jaké tam Židé ani nemohli dát, neboť by se jim zhroutil celý jejich svět.“

„Která přikázání by jejich svět ničila?“ optal se Pierre.

„Už to první – Lidé jsou si rovni! Už to by nepřijali! Jejich svět byl založený na nerovnosti, především na lži o vyvolenosti, kterou náš první bod odmítá. A je toho víc.“

„Které přikázání tedy navrhuješ?“ zajímal se Pierre, ale zajímalo to i mě, takže jsem bedlivě poslouchal.

„Takže šestý bod: »Nezotročíš!«“ začala Taťána. „Otroky i otrokyně pokládali Židé za přirozený Boží pořádek, bez výčitek pak zotročovali druhé. Rozlišovali jen otroky vlastního plemene, ty měli po sedmi letech propouštět na svobodu, což potvrzovalo, že neuznávali a dodnes neuznávají rovnost mezi lidmi. Podle mě sem patří i zotročování finanční, kdy dluhy narůstají díky úrokům rychleji než se dají splácet. Ten způsob zotročování je ještě horší, neboť obvykle vyvolá takové »požádání statku« bližního, že mu exekutor nenechá ani základní prostředky k životu.“

„Pravda, starověké národy používaly otroků,“ souhlasil jsem. „Právě Židé prosluli svou nemilosrdností k jiným národům. Finanční otroctví na Boxduroy naštěstí nikomu nehrozí, nemáme tu přece peníze.“

„Zotročující závazky nemusí být jen finanční,“ řekla na to Taťána. „Jakékoliv zotročení je nepřípustné.“

„Dobře, takže šest bodů,“ shrnul jsem to.

„Sedm,“ opravila mě Táňa. „Poslední bude »Svévolně nezničíš!«. Spousta vandalů se vymlouvá, že se přece neobohatili a nepřekročili přikázání »Nepokradeš«. Jiný příklad nám dávají lidé, kteří svévolně ničí vlastní majetek pod hesly »já na to mám« a »co je vám do toho«, jenže tím mrhají zdroji, které nestačí pro jiné. Sem patří i ničení životního prostředí a majetku konkurence. Většina z toho na Boxduroy nehrozí, ale i tak si myslím, že to má v našich bodech být. Už protože se pak dá jinak dívat na některé jevy, které doufám zůstanou zapomenuté na Zemi. Hackerství, vandalismus, a nakonec i války.“

„I tento bod je správné přijmout. Co ještě ?“ ptal se Pierre.

„Nic víc prozatím nemám,“ řekla Taťána. „Těžko budeme hledat lepší hlediska, jak rozsuzovat spory. Známé Ježíšovo »Co nechceš, aby ti jiní činili, nečiň ty jim« zapomíná na masochisty, kteří si libují v působení bolesti – ale co mají sami rádi, je pro jiné nesnesitelné týrání. Ještě máme heslo »Svoboda každého člověka končí tam, kde začíná svoboda druhého«. To ale neřeší vůbec nic, neboť svoboda otroka končí řetězem, kterým začíná mnohem rozsáhlejší svoboda jeho otrokáře.“

„Takže budeme propagovat »Sedmero«,“ shrnul spokojeně Pierre. „Mělo by to stačit. Teď jde o to, jak Sedmero prosazovat. Zákon, který není čím prosadit, je bezzubý a je všem lumpům jen pro smích.“

„Převzala bych sižulský způsob trestů,“ řekla Taťána. „Osvědčuje se jim už statisíce let.“

„Moment – ale já o ničem takovém nevím!“ zarazil se Pierre. „A to tady žiju nejdýl!“

„Asi ses o to nezajímal,“ řekla Taťána.

„Já to taky neznám,“ přidal jsem se.

„Je to poměrně jednoduché,“ řekla Taťána. „I tady jsou jedinci, kteří nemohou všechno. Například malé děti. Někdo je musí vychovávat a musí mít možnost uplatňovat na ně autoritu. A protože zásadně nepoužívají tělesné tresty, mají jiné metody. Například – i na Zemi platilo, že malým dětem nepatří do rukou sirky, alkohol, kouření, drogy, zbraně...“

„To tady není vůbec,“ podotkl Pierre.

„Já vím,“ usmála se Taťána. „Ale je tu spousta položek v kategorii »odměny«, řeklo by se »nadstandard«. Příjemnosti, které nejsou nezbytné k životu. Na Zemi by to byly cukrovinky, čokoláda a většina dobrých jídel. Dětem se nepovolují trvale, ale za odměnu a umím si představit, že by se jinak přecpávaly jen zmrzlinou a bonbony. Trestem je odepřít je dospělým. Kdo se proviní, toho nejbližší Sněm na nějakou dobu označí za »dítě« a nepovolí mu bonusy. On takový rok o chlebě a vodě stačí jako trest – a nemusí být za mřížemi šatlavy! Po uplynutí určené doby trest skončí a provinilec se vrátí mezi »dospělé«. Sižulové si tím vystačí, jen si nejsem jistá, zda to postačí i pro naše darebáky.“

„Zeptám se Blizgůta,“ řekl jsem. „Je možné, že tvrdší tresty měli kdysi v dávnověku, jen je tisíce let nepoužívají, nemají k tomu důvod. Nechce se mi věřit, že nikdy předtím neměli dobu »barbarismu« – pojem pro to přece mají.“

„Pojem »barbarismus« mohou mít pro zaostalé společnosti gavalagujů,“ připomněl mi Pierre.

„Nevadí, stačí se zeptat,“ řekl jsem. „Takže pro nás to teď znamená: dát do »darasevy« stručný popis Sedmera i podrobnější výklad a vyhlásit jeho obecnou platnost. Současně vyhlásit nábor pro čestné funkce »učitel« a »matrikář« – tím musíme co nejdřív začít. Následovat musí funkce »kulturní správce« a »informatik«, ti nahradí povolání novinář, redaktor, reportér a komentátor – zkrátka média.“

„Dosavadní zkušenosti práce v pozemských médiích bych nebrala jako výhodu, nýbrž jako těžký handicap,“ dodala Táňa. „Mají zkušenosti především v umění lhát!“

„A co povolání jako »herec, hudebník, umělec«?“ nadhodil Pierre. „Těm bys zkušenosti uznala?“

„Jistě,“ přikývla. „Ale u těch rozhodnou sami lidé. Kdo chce, ať si zde založí divadlo, kapelu, nebo ať začne malovat obrazy. Lidé sami rozhodnou, kdo si zasluhuje jejich uznání. Právě umění bych ponechala úplně bez ministerstva. Ministr kultury bude mít na práci zachovat kulturní hodnoty dovezené ze Země, které tu nebudou pokračovat. Příkladem je architektura. V tom nám pomohou sižulové a jejich dokumenty ze Země.“

„No – řekl bych, když se lidem nebudeme míchat do života víc než tímhle, mohou nás mít rádi,“ usmál se konečně i Pierre.

„Tak jdeme na to, ne?“ řekla Taťána.

*****

Přeorganizoval jsem adresování pozemských jídel.

Do systému »daraseva« jsem dal hierarchický strom jídel, zvaný »kuchařka«, až na to, že nesloužila k popisu přípravy jídel, ale rovnou k jejich objednávání od inakirídel. Byla rozdělená na »sekce« podle původu i podle jiných hledisek. Nejobsáhlejší byla sekce ruských národních jídel, kterou Taťána vytvářela přes sto let. Sekce francouzských a českých jídel obsahovala jídla hlavně ve středověké úpravě. Což o to, taková staročeská polévka z raků je opravdu delikatesa, i medové speciality a jelen na víně se šalší chutnají výtečně, středověké panstvo si nežilo špatně, ale chyběly tam moderní speciality.

Ale možná ani není o co stát. Staročeské pečené kuře bylo nesrovnatelně chutnější než moderní kuřata. Jednak se tenkrát kuřata nekrmila chemií a hormony, jednak se maso neupravovalo »křehčením«, což je zjemněle podané šizení napícháním tlakovou vodou. Staročeské pečené kuře bylo zkrátka mňamka, novověké kuře je proti tomu bláto. A tak bylo možné pokračovat a upřímně řečeno, novodobá česká kuchyně mi nakonec vůbec nechyběla.

Při té příležitosti jsme všichni tvořili nejen obecné seznamy jídel, ale i seznamy určené pro děti a všechno dělené jako u sižulů mezi »základní jídla«, »nadstandard«, »pochoutky« a »mlsky«. »Mlsky« už nebyly pro každodenní konzumaci, ale inakirídel je povolil dětem nanejvýš jednou denně a dospělým s výstrahou. Pravda, ovrósje nedovolí nadmíru ztloustnout ani po vyloženě nezdravé stravě, ale v příliš jednostranné stravě chybí důležité prvky, které mohou tělu při delší konzumaci přece jen chybět.

Tresty omezení životní úrovně mohou být různé jak podle trvání, tak podle stupně omezení. Nejlehčí omezí »mlsky«, pak »pochoutky« a nejtěžší »zákaz nadstandardu« vlastně odpovídá »zdravé výživě« středověkých vesničanů – robotníků, kteří maso viděli sotva jednou za rok.

„A co když se takový potrestaný přilepí na někoho, kdo mu odepřené mlsky bude muset objednávat?“ napadlo Taťánu.

„Jednak tím riskuje ještě těžší trest, protože tohle by se dalo zahrnout pod přikázání »Nezotročíš«, jednak se to dá ošetřit ještě lépe,“ ujišťoval jsem ji.

„Jak bys to řešil?“ chtěla vědět.

„Pamatuješ se na báji o starověkém králi Midasovi?“ zeptal jsem se jí, ale ukázalo se, že ji neznala.

„To byl nějaký král, který si u řeckých bohů vyprosil, aby se všechno čeho se dotkne změnilo ve zlato,“ vysvětlil jsem jí. „Hrozně rychle ale přišel na to, jak bylo takové přání zpozdilé. Ve zlato se mu začalo měnit všechno – ale nejvíc mu vadilo, že zlaté jídlo se nedá jíst. Honem honem prosil bohy, ať ten »dar« zruší, než zahyne hladem. Bohové se sice slitovali, ale zato mu vytáhli uši, až je měl jako osel. To aby si pamatoval, že nemá požadovat nesmysly. V Řecku potom bylo pověstné spojení slov »Midasovy uši«.“

„Takže bys všechno, čeho se potrestaní dotknou, měnil ve zlato?“ došlo jí.

„Buď tak, nebo to prostě anihilovat,“ souhlasil jsem.

„Jestli se to tak dá zařídit, nejsem proti,“ přijala to.

Spolu se »Sedmerem« jsme uvedli »kuchařku« a začali s náborem do funkcí »učitel«, »matrikář« a »informatik« pro nově zakládané školství, matriky a média.

Budou čestné, neplacené.

Na Boxduroy nejsou peníze...

*****

Vzdor

Učitelé a matrikáři se hlásili rychle a v dostatečném počtu. Mohli bychom si i vybírat, ale neudělali jsme to, rozhodli jsme se vzít všechny kdo se přihlásí.

Na vesnicích to bylo snadné, lidi jsme brali šmahem, až na výjimky, které si za svůj osud většinou mohly samy. Učitelé se na odpor nestavěli, proto jsme jich měli dostatek. Méně bylo ředitelů škol, zejména z větších měst, ale ty jsme naštěstí nepotřebovali a těch pár, které jsme tu měli, se rychle vrátilo k vyučování.

Český učitel je zvláštní druh lidí. Kariéristé se mezi ně nehrnou, nikdo totiž neočekává, že bude žít učitel v přepychu a bohatství. Kdo žádá dobré finanční hodnocení, ten se na učitele nedává. Zvlášť venkovští učitelé bývali kdysi takový lepší druh žebráků a to se v Čechách vzdor vzletným proklamacím partají vlastně nikdy nezměnilo. Rostly jedině požadavky a zákazy, co všechno učitel nesmí.

Ve století Boženy Němcové býval kantor na nezbedné žáky vybavený rákoskou. V poslední době aby kantoři nosili do školy na svou obranu revolver, což školní řád ze zásady nedovoluje. Čas od času vyskočí populistické návrhy, aby učitelé měli status veřejného činitele s vyššími tresty za jejich napadení, jenže jsou okamžitě odmítnuty. Jak by k tomu přišli důležitější policisté? Učitelé přece nemusí s nasazením života zatýkat recidivisty!

Jenže bez řádu se školy začaly podobat džungli. My tři jsme si umínili, že to tak nenecháme. Na Boxduroy budou učitelé vážené osoby, samozřejmě pokud si vážnost zaslouží. Ideální by byl stav jako u sižulů, kdy učitelé mají každý jen jednoho žáka, kterému se věnují. To je však možné až v ustálené společnosti dlouhověkých, kdy věk dítěte je nepatrné procento celkového věku a dětí je na tisíc obyvatel méně než u lidí Homo Sapiens. Možná nás to nemine a časem se k tomu dopracujeme, ale dnes máme učitelů málo a jeden učitel musí zvládnout celou třídu.

My mu to můžeme jedině usnadnit – nebo znechutit.

První bonus pro učitele bude, že na Boxduroy poklesly na nulu počty nepřizpůsobivých žáků. Prakticky tady žádní nebyli. Jejich rodiče se na Boxduroy stěhovat nechtěli a nepřemlouvali jsme je. Ne že by na Boxduroy některá etnika chyběla úplně, ale byli tu jen ti, kdo dokázali žít s ostatními. A ti nedělali potíže.

Další bonus pro učitele bude, že na Boxduroy nebudou handicapovaní žáci. Ne že by se sem nedostali, ale ovrósje je z handicapů rychle vykřešou. Je to rozhodně lepší než vytvářet pro ně »bezbariérové přístupy«.

A dalším bonusem je, že děti nepotřebují učebnice. Každý žák může mít vlastní obrazovku, i když výhodnější je rozdělit je do dvojic s jednou větší, společnou. Až u individuálních testů je nutné, aby měl opět každý svoji.

Znamenalo to ovšem zajistit elektronické učebnice, ale to nebyl obtížný úkol, v knihovnách byly v digitalizované podobě a brzy si je sami učitelé upravili podle potřeby. Pořádné učebnice sjednotí výuku lépe než sto ministerských nařízení!

Školy bychom měli, dalším krokem je zavést evidenci, neboli obnovit matriky.

Ale to nebude tak obtížné.

*****

Matrik jsme měli od počátku kritický nedostatek.

V době zachraňování lidí nebyl čas pídit se po úřadech. Podařilo se najít mezi knihami Národní knihovny digitalizované matriky, ale byly většinou příliš staré.

Vložil jsem drobný příkaz do výdeje jídel inakirídlů, aby se každého z důvodů evidence zeptal na jméno, příjmení a datum narození. V Boxduroyských prostředcích by to byla jednoduchá metoda evidence lidi. V Rusku i ve Francii tak vznikla databáze obyvatel, jenže v Čechách to utrpělo katastrofální neúspěch.

Opravdu jsem odmítal připustit, že máme v Čechách tolik Ferdinandů Mravenců, Josefů Švejků, Karlů Čtvrtých, Jaroslavů Cimrmanů a Kačerů Donaldů. Bral bych, že jsme národ Švejků. Ale pro účely identifikace to nestačí.

Co s tím? Jak se říká, dobrá rada zlata dražší (zvlášť když dárci v hlavě straší!). Nedá se to posuzovat jinak než jako podvod – vydávání se za někoho jiného. Dobrá, chcete žít inkognito, můžete. Ale když inkognito, tak bez podpory. Využil jsem svých znalostí a všem nositelům podezřelých jmen jsem od nejbližší půlnoci zablokoval služby inakirídlu.

Chceš snídani? Místo vybraných pochoutek inakirídel suše telepaticky ohlásí „Pan Kačer Donald se vyzývá, aby prokázal svou totožnost na nejbližší matrice a doložil, že se tak skutečně jmenuje. Do té doby smí využít pomoc jiných osob, od kterých si může jídlo vyžebrat.“

Ještě horší však je, že na nejbližší matriku musí dojít pěšky, případně musí někoho požádat o svezení, protože mu inakirídel odepře i brual. Věru těžký bude život podvodníků v České oblasti na Boxduroy! A bude se to týkat několika tisíc lidí – inu, kdo chce kam, pomozme mu tam... Větší omezení stylu krále Midase jsem nezaváděl. Vyžadovalo by to složitější přípravu a chtěl jsem to ponechat na klasické rozsudky nad opravdovými provinilci.

Pak jsem uspořádal menší školení pro matrikáře – bylo jich kolem tří tisíc, takže na každého připadalo v ideálním případě kolem dvou a půl tisíce lidí – aby dokázali zapisovat rodokmeny – v počátcích značně zkrácené, jen co si kdo pamatoval ze svého příbuzenstva, ale časem se jistě rozkošatí. Dokonalejší to bude, až do toho přidáme údaje od ovrósje. Tam bude zahrnutá genetická kontrola i schopnost varovat před příbuzenskými svazky. O ostatní se postará síť daraseva s inakirídly. Stejně přece eviduje sižuly, u nich však nehlídá jejich příbuzenské vztahy, neboť oni to mají úplně jinak. My lidé to ale sledovat budeme.

A nejen Češi, ale i Rusové a Francouzi.

Jak říkal i Švejk – Pořádek musí být!

*****

Bylo zábavné pozorovat, jak rychle klesá v České oblasti počet Ferdů Mravenců, Švejků i Kačerů Donaldů. Jen za první den klesly jejich počty pod sto. Málem bych obdivoval vytrvalce, kteří v tom pokračovali, než jsem si uvědomil, že si tihle žertéři vlastně dělají otroky ze svých bližních, kteří jim musí sloužit. Vždyť si bez cizí pomoci ani o záchod neřeknou!

Budu muset zapracovat na verzi Midas. Jenže dříve než jsem si rozmyslel, jak to udělat, aby to nebylo příliš pokořující, ozval se mi Blizgůt. A jestli mám čas na krátký pohovor, že za mnou přiletí.

„Pro tebe vždycky,“ řekl jsem. Krátce poté už jsem ho vítal ve svém fepriti. Bydlel jsem teď na kraji Nové Prahy, abych byl »blíž k národu«. Nebylo by dobré, kdybych bydlel jako předtím na okraji etasity Pergivijo. Když nám přidělili oblast k obývání, postavil jsem si tam fepriti, naučil jsem to pár členů »ubytovacího výboru«, kteří kolem mě vystavěli další a další bubliny... Tak vznikla Nová Praha – musel jsem se ale odstěhovat na její okraj, neboť ve středu bylo potřeba více místa na společenské sály. Nechtěl jsem být ale daleko od lidí, zejména teď, když jsem měl být jejich panovníkem.

Usadili jsme se proti sobě u stolečku se zákusky, které však Blizgůt ani neochutnal.

„Co mi řekneš na tohle?“ řekl.

A na stole se před ním objevila – pěkně velká pravá pistole.

Přiznám se, vyrazila mi dech. Došlo mi, co mi chtěl Blizgůt říci. Nějaký zločinec nejenže propašoval na Boxduroy zbraň, ale podařilo se mu uložit ji mezi předměty, které by inakirídel na požádání vytvářel každému, kdo o ně požádá. To vypadalo ještě hůř než pouhé pašování.

„Kdo to tam dal?“ zeptal jsem se zamračeně.

„Víme to, inakirídel si to pamatuje,“ řekl Blizgůt. „Ale jak to, že to pronesl až sem?“

„Nevím,“ ujistil jsem ho. „Řekl bych, že to nebyl nikdo z těch, koho jsem přivezl já. Dával jsem pozor, kdo sem co tahá.“

„Nebyl jsi to ty,“ přisvědčil Blizgůt. „Ale měli jste vyhlásit, že tohle zboží budeme hodnotit velice zle, jako zločin!“

„To jsem udělal,“ ujistil jsem ho. „Všem jsme to sdělili už na Zemi a zdůraznili jsme to i tady. Tady měli všichni poslední šanci odevzdat zbraň beztrestně. Věděli to všichni, takže kdo to sem propašoval, zasluhoval by vrátit do ledového pekla na Zem.“

„Jenže inakirídel už těch předmětů vytvořil víc než sto,“ doplnil to Blizgůt. „To vypadá na pořádný problém.“

„To tedy ano,“ přisvědčil jsem kysele. Nechat zde běhat sto pistolníků, z toho kouká masakr. S tím musíme něco udělat.

Napadlo mě pistoli v pamětech inakirídlů znehodnotit. Za druhé světové války se Němci pokoušeli nastražit Rusům spousty pastí. Jednou byla »modrá munice«, náboje, které rozměrově odpovídaly německým i ruským zbraním. Jenže v těchto nábojích označených modrou značkou nebyl střelný prach, ale velice silná trhavina, která místo rychlého shoření roztrhla závěr a střepiny střelce zabily jako kdyby mu před obličejem vybuchl granát. Němci modré označení nábojů znali, ale naletělo na to jen pár Rusů a pak už to věděli všichni. Bohužel, modrá munice zabíjela i po válce, protože to nikdo neřekl Čechům.

Jenže i kdybych to udělal, nebude to mít vliv na těch sto pistolí mezi gangstery – v duchu jsem si je tak už nazval. Tady bude třeba razantnější zásah.

Ale současně jsem se začal uklidňovat. Ti hoši přecenili sílu svých zbraní. Byli by nebezpeční, kdybychom neměli tušení, že je máme v zádech. My však o nich víme. Brual poskytuje vůči střelným zbraním dostatečnou ochranu a nakonec, až tu zbraň spatříme, můžeme ji dálkovým příkazem anihilovat i v rukou střelce. Nebezpeční jsou, když útočí zezadu a oběť to nečeká. Pak ale těch sto pistolí představuje docela slušnou palebnou sílu.

A navíc mě napadlo ještě něco. Tiše jsem si telepaticky zamumlal několik příkazů.

A přede mnou se na stole objevilo dalších šest pistolí.

„Co to děláš?“ zarazil se Blizgůt.

„Ti grázlíci jsou chytřejší než si myslíme,“ řekl jsem. „Oni dokonce očekávali, že někdo odhalí, co je v seznamech pod jménem »pistole«. A ten darebák, co to tam vkládal, to tam uložil pod několika různými jmény. Pistole, stříkačka, bouchačka, ani jsem všechny názvy neuhodl. I kdybys nakrásně pojem »pistole« odstranil, měli by to tam uložené ještě pětkrát. To je podle mě docela slušné zálohování. A kdyby teď zjistili, že jsme jim to odhalili, uloží si to tam ještě víckrát, modelů mají víc než dost.“

„Jak tě to ale napadlo?“ podíval se na mě udiveně.

„Zálohování je starý trik programátorů pozemských počítačů,“ vysvětloval jsem mu. „Vkládání nových položek do pamětí inakirídlů jsem zatím nikoho neučil, ale schopný programátor už se mohl ledacos naučit z různých výukových pořadů, které jsou všem volně k dispozici.“

„Naučil se to – a hned toho zneužil?“

„Obávám se, že se to ten hoch učil už s úmyslem všeho zneužít,“ sdělil jsem mu své obavy.

„Chtěl jsem tě požádat, abys to zarazil,“ řekl Blizgůt. „Ale teď vidím, že to není úkol pro jednoho člověka.“

„Mám mezi lidmi přátele,“ ujistil jsem ho. „Půjdeme na ně společně.“

„Nebude to snadné,“ mračil se Blizgůt. „Raději proti nim půjdeme my, co jsme se občas stýkali s barbary. Máme prostředky, které nejsou pro každého. Kdyby to nešlo jinak, anihilujeme i nositele těch zbraní, ale pravděpodobnější je, že je jen odzbrojíme. Co s nimi uděláš, až vám je předáme?“

„Přesně to, co měli slíbeno, když zbraně na Boxduroy přinesou,“ řekl jsem. „Poslední výstraha je varovala, že při příletu mohou zbraně naposledy odevzdat beztrestně, jinak je vrátíme na Zem. Když toho nevyužili, fakticky sami s tím trestem souhlasili. Dobře věděli, do čeho jdou!“

„Jenže jejich návrat na Zem už není možný,“ řekl Blizgůt. „Poslední gehur, který se dá otevřít, je v Jižní Americe. Ostatní ucpal nejprve sníh, později změněný v led. A i ten poslední gehur vede na pláň pokrytou sněhem, pod kterým umírají poslední živočichové.“

„Věděli to předem,“ opakoval jsem. „Ale přes výstrahu se rozhodli ozbrojit se. Myslíš, že by to riskovali, kdyby ty zbraně nehodlali použít? Nevím co přesně připravovali, ale nic dobrého to nebude. Sto pistolí je příliš zabijácká síla.“

„Ten trest bude ale hodně krutý,“ litoval je Blizgůt.

„Když je anihilujete, budou to mít rychlejší,“ řekl jsem. „Vrátili jsme na Zem lidi, kteří na Boxduroy nechtěli zůstat, ale ti si to sami přáli. Ale co chcete s nimi dělat? Snad by stačilo zbavit je supujgódů, aby nemohli využívat výhod inakirídel a vyhradit jim ostrov, kde by mohli osaměle dožít, ale neumím posoudit, jestli tu možnost máte.“

„Máme,“ řekl Blizgůt. „Vlastně jsi jim navrhl náš nejvyšší trest – Zapomenuté ostrovy. Jeden bychom jim mohli vyhradit... ale to musím projednat s Radou...“

„Kdyby to bylo možné, bylo by to pochopitelně lepší než návrat na Zem,“ ustoupil jsem.

„Takže s tím souhlasíš?“ podíval se na mě vyčkávavě.

„Je to méně kruté a snad by to stačilo,“ souhlasil jsem. „Jde o to, aby si tam nemohli postavit lodě a odplout.“

„Mohou,“ řekl Blizgůt. „Ale mimo ty ostrovy by měli nebetyčné problémy se sháněním potravin. Tam budou mít jakž takž zajištěné podmínky k životu.“

Dohodli jsme se nakonec tak, že sižulové akci začnou sami. Mají silnější prostředky. Nesvěřili nám všechno, to se dá jistě pochopit. Dětem sirky do rukou nepatří a naše lidská civilizace je z jejich hlediska pořád ještě barbarská a vlastně – nelidská. Což tihle darebáci jen znovu potvrdili.

Ostrovy k nim budou laskavé až až.

*****

Blizgůt odletěl, ale netrvalo ani půl dne a volal mě znovu. Tentokrát abych přiletěl já za ním.

Dobrá, řekl jsem si, že by už měl něco nového? Zvedl jsem se do brualu a letěl za ním.

V jeho fepriti už byla trojice lidí, sotva jsem se tam ještě vešel. Zrušil jsem brual a Blizgůt mi pokynul na volné průhledné křesílko. Tak to má být, i Vinnetou říkal, že muži mají při jednání sedět. I když Blizgůt nebyl muž, ale sižul.

„Přišli si na tebe stěžovat,“ uvítal mě Blizgůt a ukázal na trojici mužů. „Království se jim nelíbí.“

„Chtěli by to změnit?“ zeptal jsem se. „Co se vám na něm nelíbí? Máte snad bídu s nouzí?“

„Nemůžeme se tady uplatnit,“ začal nepřátelsky nejstarší šedovlasý chlap. Na mě ovšem šediny nedělaly správný dojem, nepříliš dávno jsem je měl také.

„Dosud jsme potřebovali hlavně učitele a matrikáře,“ přikývl jsem. „To byl jen začátek, na ostatní profese teprve dojde, i když některé nebudeme potřebovat vůbec.“

„A některé profese se nemohou uplatnit vůbec, neboť nemají potřebné podmínky,“ dodal stařec.

„A některé profese se neuplatní vůbec,“ souhlasil jsem. „Například horníci mají smůlu, na Boxduroy nejsou ani nebudou doly. Ale upřímně řečeno, horničina je těžká, obvykle i špinavá práce a nebude jí škoda. Horníci se musí překvalifikovat na něco jiného, ale jistě se i pro ně najde něco užitečného. A totéž platí i o jiných povoláních.“

„My nepotřebujeme překvalifikaci, ale lepší podmínky pro naši práci,“ odmítl chlap.

„Co vám chybí ke spokojenosti?“ zeptal jsem se zvědavě.

„Peníze!“ řekl chlap. „Náš rod se odjakživa zabývá penězi. Náš praděd půjčoval císařům říše Rakouské! Přivezl jsem si do začátku aspoň nějaké zlato, ale tady o ně nikdo nestojí! To se pak nedá vůbec podnikat!“

„Takže jste profesionální lichvář?“ rozsvítilo se mi.

„Finančník, prosím, finančník!“ opravil mě. „»Lichvář« je dnes příliš hanlivé slovo.“

„No dobře, takže finančník,“ přistoupil jsem zdánlivě na jeho terminologii, i když jsem měl cukání nahradit je výstižným slovem »bankster«. „A vás tu mrzí, že nemůžete podnikat... vaše zlato nikoho nezajímá a nikdo si nepotřebuje půjčit... Rozumím. Králové, císaři i carové zase potřebovali vybírat od lidí na Zemi daně a to tady také není bez peněz možné, i když daně by se daly vybírat i naturální, třeba že by každý občan království odevzdal desetinu z každé večeře... ale co s tím, že? To už je lepší daně lidem odpustit, panovník pak vypadá jako dobrák...“

„Zbytečně si děláte legraci!“ napomenul mě – aspoň že pochopil ironii. „Bez peněz se lidská společnost rozpadne! Nikdo nebude nic dělat a to bude katastrofa.“

„Nevšiml jste si, jak snadno se na Boxduroy podařilo rozjet školství?“ namítl jsem. „A kupodivu bez peněz! Fungují matriky, matrikáři dostali potřebné školení, přece jen je tu jiné prostředí než na Zemi, ale už se i to začalo hýbat. Nejnutnější profese začínají jako čestné funkce a jak se zdá, jde to!“

„Bez peněz to nikdy nebude ono!“ trval na svém finančník. „To je jako kdybyste vařil bez soli. Taky to nikdy nebude ono.“

Připomněl mi Werichova krále Já Prvního s nezdárnou dcerou Maruškou, která ho měla ráda »jako sůl«, protože »soli je všude třeba«. Jako penzista jsem měl opačnou zkušenost, neboť mi lékař kladl na srdce, abych omezoval sůl jak jen to jde, nejlépe kdybych nesolil vůbec a nahradil sůl kořením, jak to navrhoval i král Já První a jak se to v pohádce neosvědčilo. Na Boxduroy jsem všechny ty hraběcí rady hodil za hlavu, krmil jsem se dobře posoleným jídlem – upřímně řečeno, jelení pečeně na víně by bez soli opravdu nestála za mnoho. Jenže srovnání soli a peněz mě hodně tahalo za vlasy.

„Pravda, děláme jisté pokusy,“ připustil jsem. „Jenže nám nic jiného nezbývá. Zdejší obyvatelé peníze neznají a jde jim to, což do značné míry vyvrací tvrzení, že to bez peněz nepůjde. Když to jde jim, půjde to i nám. Jste na tom stejně jako horníci. Nejsou tu doly a horníkům nezbývá než najít si něco jiného, chtějí-li být užiteční.“

„Kdyby opravdu chtěli, udělali by si geologický průzkum a rozhlíželi by se, kde případný důl otevřít!“ řekl finančník.

„Aha – takže vy tady právě děláte finančně-geologický průzkum, kde byste mohli založit banku,“ pokračoval jsem pořád ve stejném zlehčujícím tónu.

„Bude to nutné!“ prohlásil finančník. „Bez úvěrů nemohou podnikatelé podnikat, nezaloží ani jednu fabriku, ani jednu farmu. Na všechno potřebujete úvěr! Peníze jsou krev hospodářství, bez peněz každé hospodářství zajde, jako bez krve chcípne každý živý tvor.“

„Sižulům to jde i bez peněz,“ opakoval jsem už trochu otráveně. „Takže to jde. Proč to nechcete pochopit?“

„Ale vám ten komunismus nevadí?“ zaútočil lichvář.

„Komunismus?“ zasmál jsem se. „To nemyslíte vážně! V monarchii, bez komunistů a jejich partaje?“

„Komunismus je přece společnost bez peněz!“ neustoupil. „Monarchie je něco jako partaj, však se to předtím v Rusku moc nelišilo!“

„Takže potřebujete peníze?“ vložil se mezi nás Blizgůt. „Peníze – a co ještě?“

„A chceme se zbavit všech červů, co jste nám nasadili do hlavy!“ pokračoval finančník. „Zjistili jsme, že se podle nich dá určovat, kde se kdo z nás nachází. To přece porušuje naše právo na ochranu osobních údajů!“

„Vám to vadí?“ zeptal se zdvořile Blizgůt.

„Mobily vám na Zemi nevadily?“ doplnil jsem otázku. „Ty přece také určovaly, kde se jejich majitel nachází!“

„Mobily se ale daly odložit,“ namítal finančník.

„Ale vždyť se i na Zemi dělaly pokusy s implantací čipů lidem!“ přidal jsem další argument.

„Čipy by se přece týkaly jen plebsu!“ odvětil finančník opovržlivě. „Zdejší červy máme i my! A my je nechceme!“

„Dá se mu vůbec vyhovět?“ zeptal jsem se Blizgůta.

„Dá,“ odvětil. Ale pak jsem pocítil ostřejší telepatii. Blizgůt se obrátil jen na mě, takže to ti tři nevnímali.

„Co blázní, tihle tři?“ podivil se. „Chtějí se zbavit všech výhod supujgódů?“

„Kdyby to bylo možné, vyhověl bych jim,“ odpověděl jsem mu stejně skrytě. „Žádají to jen ke své škodě.“

„Odstranění supujgódů – těch červů – se mezi námi sižuly považuje za těžký trest,“ pokračoval Blizgůt už zase všesměrově. „Bez telepatie budete těžce handicapovaní!“

„Možná – ale budeme svobodnější!“ odsekl finančník.

„I když víte, že je to vlastně trest?“

„Jak pro koho!“ odsekl finančník.

„Bylo by to možné,“ přikývl Blizgůt, ačkoliv jsem cítil, že to říká nerad. „Ale jedině za předpokladu, že nebudete žít mezi ostatními lidmi – těmi, co považují supujgódy za výhodu. Můžete dostat samostatnou enklávu s vlastním panovníkem, pokud si ho sami vyberete. A co se týká peněz... myslíte ty směšné papírky, které jste používali na Zemi...? S těmi vám pomáhat nebudeme. Můžeme vám nanejvýš nabídnout kov, který vy sami považujete za cenný. Třeba nějaké zlaté a stříbrné mince ze starého Říma. Co s nimi uděláte, bude vaše věc. Jste pro takovou dohodu?“

„Ale to se rozumí, že ano!“ nadskočili všichni tři.

„Dobrá, vyhovíme vám,“ slíbil Blizgůt. „Samostatná enkláva bez supujgódů – myslím tím naše biologické pomocníky – případně i vlastní panovník, pokud se vás tam sejde alespoň tisíc... při menším počtu se dohodněte sami...“

„Bude nás možná i víc,“ přispíšil si finančník.

„To se uvidí,“ řekl Blizgůt. „A kolik že jste chtěli těch peněz? Stačil by vám jednorázový příděl... moment, musím si to přepočítat na vaše míry – půl tuny zlata a tunu stříbra?“

„To je přesně to, co tady scházelo!“ jásal nový bankéř.

„Dobrá, dostanete to,“ řekl Blizgůt. „Považujeme to za trest, ale když po tom sami toužíte... Chcete se tam stěhovat hned, nebo až po... odčervení...? Nám je to jedno, ale jestli vám supujgódy opravdu tak vadí...“

„Nejprve zbavení červů!“ rozhodl bankéř se souhlasem své suity. „Ale musíme to rozhlásit ostatním, nejednáme jen za nás...“

„Rozhlaste to!“ přistoupil Blizgůt na jejich podmínku. „To odčervení nebude tak snadné, musíme to připravit. Jak se tedy dohodneme? Řekl bych – jednoduše. Přijdete zde za svým králem – neprotestujte, teď jím ještě je – a požádáte ho o zproštění občanství v České enklávě. Zařídíte si to ale tak, abyste nepřišli všichni naráz, řekněme po menších skupinkách do dvaceti lidí… on by vás dokázal zprostit občanství všechny, ale odčervení asi rychleji nezvládneme... a předá vás nám. Tak to chcete?“

„Ano, tak...“ souhlasil finančník. „Mám jen jednu výhradu. Myslíte, že nám tady ten... král... vyhoví, když přestaneme být jeho... poddanými? Rozumějte nám, nemá naši plnou důvěru...“

„Kdyby znemožnil mé záruky, zasel by mezi námi a Čechy nepřátelství,“ ujistil je Blizgůt. „To by mělo těžké následky, proto to neudělá. Můžete mu věřit jako mně.“

Finančníci se rychle šeptem radili.

„Když to berete takhle...“ svolili prostřednictvím svého mluvčího. „Ale máme ještě jeden detail. Mohli bychom tam vzít i zájemce z Ruska? Jistě se jich tam pár najde.“

„Můžete to nabídnout každému za stejných podmínek jako vám, jen o zproštění ať jdou žádat ke svým panovníkům – králi Francie a carevnu Ruska,“ svolil Blizgůt.

Finančníkům zajiskřila očička.

„Bereme to!“ souhlasili.

„Dobře – dohodnuto,“ řekl Blizgůt. „Vy tři máte plnou volnost, jděte a jednejte. S králem potřebuji ještě něco.“

Znamenalo to, že mám počkat, ale i tak jsem se chtěl na něco přeptat. Počkal jsem jen, až ti tři odletí v brualu.

„Nejsi proti, že?“ začal Blizgůt, když ti tři odlétli.

„Ani ne,“ souhlasil jsem. „Tihle totiž patří k těm, kdo podle mě zavinili na Zemi všechny konflikty, co znám.“

„Stejně jako skupinka, která po nás chtěla uznání, že jsou zdejší vláda,“ dodal Blizgůt. „Mimochodem jsme podle jejich rodové příslušnosti zjistili, že jak tamtěch osm, tak ti dnešní tři patří ke stejné rodové skupině. Sice protestovali proti zkoumání rodové příslušnosti, ale požadavek na vyloučení degeneračních chyb má přednost... ovrósje umí zjištěnou genetickou informaci předat pomocí telepatie, aniž by si toho kdo všiml... jsou totiž případy, kdy samy žádají pomoc na dálku... mimochodem jsem si vzpomněl na vás tři, takže částečnou příbuznost – i když osm generací vzdálenou – má s nimi jen král Francie Pierre. A jestli na svůj ostrov nalákají i další svého rodu, ubudou vám starosti – už jim jeden ostrov upravujeme, aby byl jakž takž obyvatelný.“

„Jaké úpravy tam děláte?“ zajímal jsem se.

„Nic moc,“ řekl Blizgůt. „Velká fepriti s trvale otevřenými vchody pro společné ubytování – komu se to nebude líbit, ať si vymyslí jiné, kdysi se mi na Zemi líbily vaše dřevěné domy, stromů tam bude dost... A ve společné ubytovně je stánek, který jim na požádání vydá základní potraviny »glýv, móro, mašatca a blýhe« – hladem je trápit nebudeme, ale do luxusu to má daleko. Poblíž rostou ovocné stromy, je tam i voda... Nevím, nač jim budou peníze, leda by sami sobě platili – a nevím za co...“

„Mohou s nimi hrát hazardní hry,“ napadlo mě. „Poker, mariáš nebo třeba i monopoly. Ale stejně dobře by je mohli hrát o párátka nebo o lesklé kamínky.“

„Třeba vymyslí ještě něco jiného,“ připustil Blizgůt. „Až za tebou přijdou, posílej je rovnou za mnou, víš přece, kde bydlím. Já už se o ně postarám.“

„Také mě zajímá, jak si to tam zařídí,“ vzdychl jsem si. „Ale jestli tam budou všichni z toho... finančního rodu, pak mě opravdu zajímá, komu chtějí platit a za co. Platí se přece obvykle za práci.“

„Nejspíš si vytvoří svou hierarchii a někteří pak budou pracovat i za ostatní,“ navrhl Blizgůt.

„Na to bych se docela rád přiletěl podívat,“ usmál jsem se. „Rád bych je viděl těžce pracovat!“

„To by bylo tak neobvyklé?“ podíval se na mě Blizgůt vyčkávavě. „Cožpak tenhle rod na Zemi nepracoval?“

„Tihle si vždycky uměli najít lehčí práci, aby se nenadřeli,“ řekl jsem mu. „Celá řada povolání pro ně nebyla dost nóbl. Nejraději se ale zaobírali penězi.“

„Dostanou půl tuny zlaťáků,“ řekl Blizgůt. „Můžou si je přehazovat třeba lopatou.“

Nedalo mi to, musel jsem se zasmát.

„Je na tom něco směšného?“ zeptal se mě zaraženě.

„Je. Bankster s lopatou!“ odvětil jsem.

*****

Táňa a Pardálové

První partu jsem k Blizgůtovi dovezl sám. Kupodivu to nebyli tři vyjednavači, ani předchozí parta samozvaných vladařů. Vypadali jako úplně obyčejní občané, dva pocházeli z Pardubic a ostatní z Hradce Králového. Tahle dvě města se dříve často škorpila, jenže tady na Boxduroy je ubytovali ve velké společné budově vedle sebe, takže se lépe domluvili.

„Opravdu chcete žít odděleně od nás?“ zeptal jsem se jich ještě vlídně.

Od své poslední návštěvy jsem měl od Blizgůta bonus. Mohl jsem telepaticky u »darasevy« zjistit rodové charakteristiky kohokoliv, na koho se zeptám. A »daraseva« mi potvrdila, že všichni patří ke stejnému rodu jako falešní vládci i finančníci, lobující u Blizgůta. Jen to nebyli ti, kdo se nejvíc angažovali.

Dalo se to chápat i tak, že tam nejprve posílají za sebe jiné, aby to vyzkoušeli na vlastní kůži? U tří vyjednavačů by se to dalo pochopit, ti obcházejí své příznivce a agitují mezi nimi za svou »vlast zaslíbenou«, ale že by se nikdo nehrnul převzít tam vládu? I když – Blizgůt jim slíbil vladaře až tam bude nejméně tisíc lidí a o vladaři je nechá rozhodnout mezi sebou hlasováním. Pak ale mají mocichtiví dost času, než to tam někdo obhlédne a zabydlí.

Pro mě to začalo i skončilo »zproštěním občanství v České enklávě«, což byla čirá formalita. Poznamenal jsem u dotyčných v matrice, že se odstěhovali, víc nebylo třeba. Blizgůt to měl složitější. Po »odčervení« následoval odvoz na Zapomenuté ostrovy a opravdu po návštěvě u něho jako by zmizeli ze světa.

»Daraseva« uměla ukazovat na mapě Boxduroy nejen jedince, ale i definované skupiny. Když jsem si označil partu dalších »zproštěných«, mohl jsem na mapě sledovat jejich pohyb. Cesta končila u Blizgůta a tam jeden po druhém zmizeli z mapy.

Zajímalo mě, kam je vlastně Blizgůt odváží, ale to bylo poměrně jednoduché. Dal jsem si na mapě zobrazit Blizgůta a tak jsem se dozvěděl, kde asi ty Zapomenuté ostrovy leží. Inu, kdo chce kam, pomozme mu tam, snad se jim tam bude dařit. A kdyby ne, byl to jejich nápad.

Každý svého štěstí strůjcem!

*****

Dekretem carevny Ruské, krále Francie i krále Čech jsme spolu zavedli jednotné Sedmero, matriku a statistiku. Kdo se v ní ještě nenachází, má povinnost zápisu. Kdo má zájem, může požadovat i doplnění příbuzných osob, i když již nežijí či zůstaly na Zemi (což je téměř totéž).

Přihlašování dětí je povinností rodičů, přiřazení rodičů však určuje databáze genetiky, řízená telepaticky od ovrósje, neboť je přesnější než lidmi přiznané vazby. Na Boxduroy je nedostatečná genetická rozmanitost a bránění příbuzenským svazkům jakožto ochrana před degenerací je proto nutností. Úmyslné i nedbalostní přečiny a příbuzenské svazky budou proto trestné, obvykle snížením životní úrovně obou stran.

V systému »daraseva« budou i anonymní testy genetické příbuznosti. Pokud je výsledkem testu zákaz incestu, bude se porušení u obou stran považovat za trestný čin závažný stejně jako znásilnění. Degeneraci si zkrátka nemůžeme dovolit.

Od vyhlášení dekretu se svatby uzavírají na libovolné matrice. Matrikáři mají možnost, právo i povinnost kontroly genetické příbuznosti s vyloučením sňatků mezi příbuznými až po společné prarodiče, což vylučuje bratrance, sestřenice a všechny bližší.

Respektování rodiny je základní příkaz Sedmera a jeho porušování se odrazí i v trestním postihu. Rodinám musíme vrátit odpovědnost a váhu, která jim náleží. Rozvody budou znamenat citelné snížení životní úrovně obou stran. Děti narozené mimo rodiny to postihovat nesmí, ale rodiče ano. Dodatečné svatby ovšem považujeme za nápravu. Další změnou je předpis, podle něhož se svatba uzavírá ne nadosmrti, ale na dobu určitou, jako ve starém Japonsku. Už ne »dokud nás smrt nerozdělí«, což při vysoké rozvodovosti působí až trapně, ale »na devětadevadesát let«. Pak se může svazek buď nenásilně rozpojit, nebo prodloužit. Na první pohled to vypadá stejně, ale jakmile začnete uvažovat ovrósje, dostává to úplně jinou podobu.

Společný život »na zkoušku«, »na psí knížku«, by měl být tolerovaný jen dočasně. Protahovat to na celý život není správné a dětem to vyloženě škodí. Právě kvůli dětem má být rodina co nejpevnější. Někdy se říká, že si děti zvyknou i na neúplnou rodinu i na pěstouny, ale – cožpak jsme ve válce?

A abychom šli příkladem, dohodli jsme se, že už na nic čekat nebudeme a vezmeme se.

Na nejbližší matrice – v Nové Moskvě.

*****

Blizgůtova parta zasáhla tvrdě, ale pozdě.

A všiml jsem si toho já. Napadlo mě podívat se ještě jednou na mapě na Zapomenuté ostrovy a spatřil jsem tam pět značek pozemšťanů. Upozornil jsem na ně Blizgůta a ten se tam rozletěl v čele své party zkušených průzkumníků.

Byl to »dobrý lov«, jak by řekli Mauglí s Bagheerou.

Zajal pět chlapů, kteří vyzbrojovali již usídlené kolegy, pocházející převážně z Ruska, dalšími pistolemi. Vytvářeli je přímo na místě a rozdávali je »odčerveným« kolegům. Ti ovšem nelenili a hned se rozutíkali po ostrově, kde zřejmě měli předem připravené skrýše. Inakirídly vytvořily podle záznamů třiadvacet pistolí, ale Blizgůtova parta už na místě žádnou nenašla, všechny byly dobře ukryté.

Pašeráci se samozřejmě dali na útěk, jenže Blizgůtovi sižulové kontrolovali brualy, přitáhli si je až ze stratosféry zpátky na ostrov, kde posádky odzbrojili. Neobešlo se to bez střelby, ale opět se ukázalo, že střely z pistolí bublinu brualu neprorazí. Jenže pašerákům odebrali jen pět pistolí a dalo se očekávat, že je měli u sebe už při příletu.

Třiadvacet pistolí zapadlo mezi Rusy jako do močálu – nedaly se najít. Ačkoliv – je otázka, zda to byli Rusové. Na Zemi se v Rusku sice narodili, ale etnicky to byli zabydlení krajané banksterů. Ti je bez ohledu na jejich ruské občanství považovali za své, zřejmě už je zasvětili a hned také zapojili do svých plánů. Vrána k vráně sedá a oči si nevyklovou.

Blizgůt zajatce na místě obvinil z přípravy terorismu, což podle mínění ostatních sižulů stačilo na rozsudek: zbavit všech supujgódů i telepatie a ponechat na ostrově už jako odsouzené. Jediný rozdíl byl, že ostatní si pobyt na ostrově zvolili sami a dobrovolně a tihle to měli za trest.

Znamenalo to, že jim jejich krajané pomáhají, dokud mají možnost – a supujgódy. A nebyly to jen zbraně, co jim na ostrově vytvářeli. K čemu mohly sloužit záhadné nádoby, trubky a spirálovité chladiče? Chemické nádobí je v rukou odborníka nebezpečné, může vyrábět třaskaviny a podobný materiál, navíc bez inakirídlů, které si své výtvory pamatují.

Pochopitelně se nic z toho nenašlo. Vědět o třiadvaceti pistolích ukrytých u odhodlaných chlapů nebylo příjemné, ale nevědět o tajném chemickém provozu nic víc než že tu někde je, to bylo ještě horší.

Trpělivost Blizgůta i ostatních sižulů tím přetekla. Neměli dost důkazů o všech účastnících, ale věděli aspoň o něčem. Hned po příletu do České enklávy vtrhli na Jakuba Kleina, který do inakirídlů uložil pod šesti různými názvy zbraň. Nečekal to, ale když na něho sižulové vtrhli, tasil na ně pistoli. Moc si tím ale nepomohl. Vytáhli ho z fepriti, zakázanou zbraň mu zabavili a odvezli ho na ostrov, kde ho za trest za držení zbraně ponechali bez supujgódů. Ten už tam nic dalšího nevloží! Byl v tom už odborník, zjevně se ve sižulské technologii vyznal. Hodně mu teď bude chybět možnost práce s »darasevou« i s inakirídly. Umím si to představit. Jako když schopného hackera zavřete do cely, kde je nejbližší počítač kilometr daleko – a za zdí.

Může si ale stěžovat jen na sebe. Původně měli ti darebáci slíbený návrat šupem na Zem, to by bylo horší.

Jenže – pořád chybělo kolem stovky pistolí v rukou těch, kdo ještě mohli využívat inakirídlů.

Bylo to nebezpečné i pro sižuly.

*****

Svatba krále s carevnou se nedá odbýt jen tak.

Přiznám se, nemám rád okázalé svatby se stovkami hostů, kteří ani nepatří k příbuzným a známým. Podle mého stačí malá oslava – ženich, nevěsta, dva svědkové a rodiče. Pozvat na svatbu rodiče je povinnost, když své děti vypiplali, ale v našem případě jsou rodiče dávno pochovaní kdesi na Zemi, navíc pod ledovci, takže by stačilo omezit se na dva svědky.

Jenže carevna nemůže mít tichou občanskou svatbu. To by jí národ neodpustil. A platí to i o králi! Ještě že tu nejsou kostely! Svatba v kostele je pompézní, ale rozvod po ní je tím trapnější.

Snadno jsme se dohodli i na matrikáři. Vlastně na dvou. Jeden Rus, druhý Čech. Neměli bychom z toho udělat tradici? Přinejmenším pro smíšené svazky ze dvou národů... nemusí to být přece povinné! Ale dva matrikáři, každý z jednoho národa, to má cosi do sebe. A v našem případě to má ještě symbolickou hodnotu. Můžeme při té příležitosti uzavřít mezi oběma národy na sto let smlouvu o vzájemnosti. Není to o ničem, bezvízový styk máme, vědecká spolupráce také běží, ale spousta smluv má pofidérní základy a tahle může přispět ke sblížení.

Jistěže bude spravedlivé pozvat piloty brualů a správce evakuačních středisek a ovšem i jejich rodinné příslušníky. Ti všichni měli zásluhy na odstěhování tolika milionů lidí z hroutící se Země. A nesmím zapomenout ani na paní knihovnici, která zachraňovala psanou moudrost lidstva, i té patří dík. Taťána pozve všechny z ruské strany a dohromady by se nevešli ani na stadion. Nevadí, slavnost uspořádáme na největším náměstí v centru Nové Moskvy, kam se pohodlně vejde i milion lidí. Jen si musíme u sižulů objednat slunečné počasí bez deště. Oni to zařídí, i když Blizgůt tvrdil, že přirozený vývoj počasí je lepší. Výjimku nám jistě poskytne.

A to se ví, hned po slavnostním zápisu do matriky bude hostina, ze které odletíme »na svatební cestu«. Zůstat v nové Moskvě nemůžeme. Všichni vědí, kde Taťána bydlí a když si představím davy pod jejím bytem, jaké tam byly po korunovaci, je jasné, že by nám nedopřáli klid. Zlobit se na ně nemůžeme, ale svatební cesta to vyřeší.

„Ty jsi vlastně na Zemi ani děti neměla,“ zavedl jsem řeč na hlavní důvod zakládání rodin. „Já už je mám velké, mají vlastní rodiny. Ale kdybys chtěla své...“

„A víš, že chtěla?“ zčervenala. „Nebo si myslíš, že se to u stoleté babice nesluší?“

„Co máš pořád s tím věkem?“ usmál jsem se na ni. „Na Boxduroy je to přece úplně jinak! Jen bude zajímavé, že bys mým vnukům pořídila strejčka nebo tetičku. Ale tady si asi musíme zvyknout na jiné poměry.“

Dohodli jsme poslední detaily – a zbytek jsme hodili za hlavu. Bude asi nejlepší nechat tomu volný průběh.

Nějak to dopadne.

*****

Blizgůtova parta nesložila ruce do klína ani když se jim podařilo vyřídit pašeráky zbraní na Zapomenuté ostrovy. To jim jen dodalo inspiraci, co ještě mají hlídat.

Vkládání dalších položek do receptáře inakirídlů bylo poměrně snadné, jen to chtělo vědět správná klíčová slova. Národ banksterů měl mimořádně inteligentní lidi, kteří se tím zabývali od počátku. Bohužel toho zneužívali. Na Zemi bylo nejvíce Nobelových cen uděleno za objevy při vývoji atomových zbraní a podobně tomu bylo i tady na Boxduroy – první položky vložené do receptáře inakirídlů byly zbraně pod šesti různými názvy – pistole, bouchačka, stříkačka, kolt, brauning a derringer. Jako by nebylo nic důležitějšího než zbraně, zbraně a zbraně. Je pravda, na zbraních se odjakživa nejvíc zbohatne. A tihle v tom vynikali. Na Zemi jim zbraně vynášely největší zisky a nikdy nenarazili na někoho, kdo by je klepl přes prsty. To by ale mohl být jen někdo silnější, jenže nikdo takový na Zemi nebyl.

Na Boxduroy ale narazili jako kosa na kámen. Sižulové silnější byli a zbraně považovali za jasný příznak barbarství. Nepochyboval jsem, jak naši militaristé dopadnou. Měl jsem jen někde v koutku obavy, abychom to za ně neodnesli i my a doufal jsem, že nás budou sižulové posuzovat spravedlivě.

Rozhodl jsem se zapojit do pátrání po militaristech víc lidí a postupně jsem k sobě volal piloty i správce evakuačních bublin. Vysvětlil jsem jim, že někdo propašoval přes zákaz na Boxduroy zbraně a bylo by dobré ho odhalit a příkladně potrestat. Sižulové berou porušení zákazu velice vážně a mají proč.

„Jedna pistole, říkáš?“ namítl zeť Milan, taktéž jeden z prvních pilotů. „To snad není tak velké ohrožení!“

„Víš přece, že inakirídely dokáží duplikovat cokoliv, co do nich vložíme jako vzor?“ připomněl jsem mu.

„Myslíš, že by někoho napadlo kopírovat pistole?“

„Inakirídely si naštěstí všechno pamatují,“ opáčil jsem. „Těch pistolí zduplikovaly už sto padesát a po Boxduroy se nám pohybuje sto padesát potenciálních vrahů. Sižulové po nich jdou, ale bylo by lepší, kdyby se podařilo tu chybu napravit nám.“

Bylo ale dobře, že jsem si je zval jednotlivě. A také, že mě u všech napadlo zeptat se »darasevy« na jejich původ. A musím uznat, že mi to připravilo pořádné překvapení.

Jedním z dobrovolníků, kteří v brualech vozili lidi ze Země na Boxduroy, byl Benjamin, zeť Daniela, současného manžela mé bejvalky Hany. »Daraseva« mi oba představila jako příslušníka národa banksterů. Až jsem zatrnul. Aby mezi ně patřila i Hana! I to její jméno... Ale ne, tak horké to přece jen nebylo. Ve většině národů Evropy se občas najdou stopy genetické příbuznosti s tím národem. Národem, který si vlastní čistotu tvrdě hlídal – ale jeho příslušníkům nebylo proti mysli tu a tam »roztrousit genetické stopy« okolo a nehlásit se k nim. Žádný div, že Hana měla mezi předky takového. Ale bylo to už před dvanácti generacemi, až někdy z dob Třicetileté války. To by jí prošlo i u germánských strážců čistoty árijské rasy, můžeme to tedy zanedbat.

Daniel i Benjamin však k tomu národu patřili a dali se považovat za typické členy. Když mi Daniel na znamení smíru nabídl pomoc svého mladého zetě, přijal jsem ho mezi piloty. Jenže Benjamin to pochopil jako příležitost starat se o svůj národ. Měl v Čechách spoustu přátel a nikdo se nepozastavil nad tím, že je ve volných chvílích obíhal a kde šly telefony, i obvolával. Zachraňovat přátele je přece záslužné, v tom by mu nesměl nikdo nic vytknout.

Jenže mezi jeho přátele patřil nejen Samuel Landauer a jeho komplicové bratři David a Dušan – Davida rozprášilo vypnutí tunelu gehur a Dušan vytáhl na Blizgůta pašovaný revolver, ale i Jakub, který zakázanou pistoli nejen dovezl na Boxduroy, ale uložil ji do »receptáře« i pro ostatní zájemce.

Benjamin měl pašování zbraní zabránit, ale jak se mi teď zdálo, všechny propašované zbraně na Boxduroy prošly právě jemu. Že by byl tak neschopný?

Aby jim v tom nakonec nepomáhal!

*****

Když na Benjamina přišla řada, přihrnul se na pohovor ve velmi dobré náladě. Až příliš dobré, když vezmu v úvahu, že jeho kamarádi ze Samuelovy party jsou po smrti, neboť se její člen Dušan pokusil zastřelit našeho hostitele Blizgůta.

„Posaď se tu,“ nabídl jsem mu nejprve křesílko.

Posadil se, ale zvážněl, když mě viděl.

„Vysvětli mi, pokud možno přijatelně, jak je možné, že právě tobě prošly střelné zbraně objevené na Boxduroy,“ začal jsem výslech.

„Proč myslíš, že mně?“ zeptal se opatrně.

„Podle záznamů je měli právě tvoji kamarádi, které jsi přivezl na Boxduroy,“ pokračoval jsem. „V záznamech je, že členové gangu Samuela Landauera přiletěli ve tvém brualu, stejně jako Jakub Klein, který navíc nechal pistoli rozmnožit pro kdejakého otrapu. Nevaroval jsi je, že se to tady bude trestat?“

„Varoval, jako všechny,“ ujišťoval mě Benjamin.

„Věděl jsi aspoň o těch zbraních?“

„Nevěděl, to bych jim přece řekl, ať neblbnou!“

„Takže to udělali i proti tobě,“ pokýval jsem hlavou. „Máš pěkné kamarádíčky! Pardon – měl jsi! Gang Samuela Landauera je v této chvíli po smrti a Jakub Klein má velice nepříjemné časy u sižulů. Už je neuvidíš, ale vysvětli mi, jak je to možné? Co to bylo za kámoše, když tě obalamutili, ačkoliv museli vědět, jak horké chvíle ti připraví, až tě budeme vyšetřovat pro spoluvinu?“

„Cože? Spoluvinu?“ zarazil se Ben. „To myslíš vážně, strejdo? A... vážně jsou ti kluci po smrti?“

„Nejspíš,“ řekl jsem. „Sižulové je odnesli zpět na Zem a vyklopili je do sněhu někde poblíž rovníku v Jižní Americe – žádný jiný tunel gehur už nejde otevřít, jsou pod ledem. Nejspíš to nepřežili déle než půl dne.“

„A tys je nechal – zabít?“ vypadal opravdu zděšeně.

„Vzpomeň si, co jste slibovali každému, kdo se pokusí vzít na Boxduroy něco zakázaného?“ připomněl jsem mu. „Okamžitý návrat na Zem. Nic víc, nic méně.“

„Ale to je přece vražda!“ vybuchl.

„Žádná vražda,“ odmítl jsem ten názor. „Nanejvýš poprava, stalo se to po-právu. To je včas ohlášený trest za terorismus, dohodnutý se sižuly. Jsme v jejich světě hosty, nezapomeň na to. Hosté nesmí na své hostitele střílet. Jinak přestanou být hosty a mohou být šupem vráceni domů, i když se tam nedá žít.“

„Ale Kubík Kleinů byl náš třídní génius!“ zaúpěl Ben.

„Génius, který na Boxduroy rozdal grázlům sto padesát pistolí ráže devět? Génius? Možná, ale určitě i grázl! Věděl, že je to zločin? Věděl, takže se stal ze své vůle zločincem.“

Ben mlčel, ale díval se na mě zle.

„Podívej se, lítal jsi na Zem dost dlouho, abys viděl, co se tam dělo a děje,“ pokračoval jsem. „Musí ti být jasné, že bez podané ruky sižulů bychom jako lidstvo skončili. Možná je na Zemi naživu pár posádek atomových ponorek, které pod vodou vydrží rok i déle, možná i osádky protiatomových krytů, pokud mají dost zásob, ale spíš ne. Atomové ponorky si vzduch pro posádku vyrábějí z vody elektrolýzou, kdežto protiatomové kryty se spoléhají na filtry ve ventilaci, dávno ucpané sněhem. Jakékoliv násilí proti sižulům je za těchto podmínek sebevražda. Můžeš mi tady tvrdit, že tvoji kámoši nikoho nezabili, ale pár pitomců už střílelo. Svůj podíl viny máš na tom i ty a něco leží i na mně. Zastávám se tě, i když důkazy hovoří proti tobě. Doteď mi sižulové věřili – až tak, že mě udělali králem. Ale ignorovat důkazy nesmím. Takže chci vědět – jsi opravdu takový pitomec, že tě kamarádi opili rohlíkem a využili jako idiota, nebo tě ukecali, že vlastně o nic nejde a tys jim ustoupil? Zlob se na mě nebo ne, ale měl jsi povinnost nedovolit nikomu propašovat na Boxduroy žádný kontraband – a zbraně jsou ten nejhorší!“

„Ale já fakt o ničem nevím!“ zaklínal se.

„Přitom jsi jediný, komu před nosem provezli hned dvě střelné zbraně!“ pokračoval jsem. „Přesvědč mě, že s nimi nejsi ve spolku! Ujišťuji tě, jestli se přijde ještě na cokoliv, i kdyby to byla zatajená knížka veršů, budeš to vysvětlovat sižulům. A ti nepochopí jako polehčující okolnost ani když jim řekneš úplně všechno, i to, co nevíš.“

„Ale já vážně nic nevím!“ trval na svém.

„Tak to řekni pěkně naplno!“ vybídl jsem ho. „Řekni: jsem idiot, kterému nevadí, když ze mě kamarádi, kterým já vůl věřím, dělají pitomce a smějí se mi za zády! Řekni to!“

„Ale oni to jistě tak nemysleli!“ zaúpěl.

„Jak – nemysleli?“ zamračil jsem se. „Ještě je omlouvej, grázly! Pronesli do tvého brualu nabité zbraně, i když věděli, že je to zločin, a ještě se ti smáli do očí! Neříkej, že nejsi vůl! A ujišťuji tě, sižulové na to nebudou koukat tak hloupě jako já! Právě rozjíždějí důkladnou pátrací akci a ti nebudou uznávat žádné polehčující okolnosti, jako si mohu dovolit ještě v této chvíli! Ať objeví cokoliv, slíbím ti už jen že se postarám o tvou vdovu a sirotky!“

„Ale strejdo! To přece nemůže být tak zle!“ zbledl.

„Ne?“ vybuchl jsem. „Propašoval jsi sem gangstery!“

„Gangstery? To je snad silné slovo!“namítal. „Prostě si tu chtěli někde zastřílet!“

„Už s tím začali!“ ujistil jsem ho. „Pět zásobníků na sižuly vystříleli! Nebýt to průzkumníci z barbarských světů, dopadlo by to hůř! Tak se nechovají hosté, ale vetřelci a uvědom si, sižulové si s jinými vetřelci dávno poradili! Rozprášení na mezony je poměrně mírný trest, to si provinilci ani neuvědomili, ale vrátit někoho do ledových pustin na Zem, to si viníci těžce vychutnají!“

„Pěkně děkuji za takové milosti!“ odfrkl si.

„A ty radši honem vzpomínej, co u tvých chráněnců ještě najdou!“ pobídl jsem ho. „Nebo jsi vážně takový ňouma, že ti všechno pronesli před nosem? Nechce se mi tomu věřit! Uvědom si, teď se na ně soustřeďují sižulové a ti se ukecat nenechají!“

Benjamin mlčel. Až mi ho bylo líto. Ale v roli pitomce bych ho viděl raději než v roli komplice. Pitomce zachráním. Komplicovi mohu slíbit jen že se postarám o jeho sirotky.

„Vím, že se snažili skrývat přede mnou něco většího,“ řekl po chvilce. „Ale nebyla to ani zbraň, ani kniha, tak jsem tomu nevěnoval pozornost.“

„Jak to vypadalo?“ zeptal jsem se ho.

„Jako velká kulatá tuba na diplomy,“ řekl. „Ale diplom si snad mohli vzít veřejně jako osobní památku, ne?“

„Pokud to byla tuba s diplomem,“ podotkl jsem. „Tak nějak přece vypadá i ruská protitanková řízená střela »maljutka«, ale to by byl opravdu silný tabák!“

„To snad ne,“ otřásl se Benjamin. „Co s ní tady? Nejsou tu přece tanky!“

„To nejsou,“ připustil jsem, „ale taková střela, vypálená do davu, v divadle nebo na koncertě, by měla sakra účinek!“

„Ty myslíš jen na teroristy!“ otřel se o mě. „Lidi nejsou takoví! Já bych hádal spíš ten diplom.“

„Pět zásobníků, vystřílených proti sižulům!“ odvětil jsem. „Divím se, že nás ještě podporují, i když vědí i o těch pistolích v »seznamu pozemských předmětů«.“

„Ono to snad nebude tak horké,“ utěšoval mě.

„Jen aby nebylo!“ staral jsem se.

*****

Kapela »Pardálové« nepatřila na Zemi mezi významná hudební tělesa. Hrála spíš pro své potěšení a pro potěšení sousedů z jednoho panelákového bloku v Praze. Neobvyklá byla už jejich nástrojová skladba, s tou se velké koncerty provozovat nedaly. Housle a viola by patřily spíš do kvarteta smyčců, elektrická kytara a klávesy do rockové kapely, ale chyběly bicí a tvrdila to elektrická basová kytara. Kytarista hrál i na křídlovku, ale ne na oba nástroje současně. Naštěstí měli poměrně slušné zesilovače a reprobedny, jenže tím byli zase závislí na elektřině.

Na Boxduroy byli zpočátku jediní a proto jsem jim zařídil studio, přidal motorgenerátor jako zdroj elektřiny pro nástroje i mikrofony a jako zpěvačku jsem jim dohodil – Taťánu.

Nejprve se na ni dívali skrz prsty. Co se k nim ta Ruska tlačí? Netušili, že s nimi chce zpívat carevna, ale nechali ji na zkoušku jen tak, bez doprovodu, zazpívat jednu píseň.

V té chvíli však pochopili, že jí budou dělat jen doprovod a Taťána svým zpěvem uchvátí celý sál i bez nich. Naštěstí jim šlo víc o výsledek než o věhlas.

Teprve mikrofon a zesilovače dodaly Táně, co jí ještě do této chvíle chybělo. Přidala k nim nejen svůj hlas, ale též bivórig telepatii, zesílenou supujgódem abuluhjolem, který nám Blizgůt po menším váhání věnoval.

„Ale užívejte ji opatrně,“ varoval nás. „Při větší síle to ovlivňuje vůli a výkřik zastaví i útočícího ledního medvěda.“

Kdo ví, o čem to je, chápe. Tygra i lva proudem tlakové vody z hadice zastavíte a zaženete do rohu klece. Na medvědy neplatí ani vodní dělo. Grizzlyho to aspoň přibrzdí, ale ledního medvěda to ani nezpomalí. Kdo mezi ně spadne, má zkrátka smůlu, i kdyby se mu na pomoc seběhli všichni zřízenci ZOO.

Taťána nechtěla zastavovat útočící medvědy, ale rychle se naučila používat sílu bivórig telepatie s citem. A jestliže její zpěv předtím rozplakal i sižuly, se silnější telepatií byl neodolatelný. Když dostala do ruky mikrofon a mohla si hlas i bivórig telepatii přiměřeně zesílit, omdlévaly slabší povahy u veselých melodií štěstím a u smutných žalem, jako se v menším odehrávalo na koncertech Beatles z počátků jejich éry, dokud nevyměnili laciné, ale skvěle psychorezonující české kytary Jolana za nové, dražší, ale – bez rezonance.

Skupina Beatles pak z té pověsti žila ještě dlouhá léta...

Táňa s doprovodnou skupinou »Pardálové« brzy očarovala Novou Prahu, kde se to bleskurychle rozkřiklo a koncertní hala byla od té doby do posledního místa plná. Objela s nimi ostatní české etasity, navštívili Francouze a nakonec uspořádali šňůru koncertů pro Rusy. Táňa na nich vystupovala v kudrnaté paruce, aby ji Rusové nepoznali. To se jí kupodivu podařilo, nikdo si asi neuměl představit, že famózní zpěvačkou Taťánou Medvědovou v přiléhavé červené nebo žluté kombinéze je sama carevna, která se na veřejnosti objevovala vždy v tradičním ruském kroji.

Koncerty v Ruském sektoru byly pro Taťánu výhodné, neboť mohla většinu dne trávit ve svém fepriti jako carevna a jen na koncerty spěchala do koncertního sálu. Je ale třeba dodat, že jako carevna mnoho práce neměla. Dohodli jsme se přece lidem příliš nepřekážet. Vládnutí neznamená pořád něco přikazovat, zakazovat a vymýšlet nové a nové zákony. Od té doby, co Taťána založila Moskevský soud a pověřila soudnictvím lidi právní vědou nedotčené, aby neměli zájem lukrativní procesy protahovat a rejžovat na nich, vystačili si se Sedmerem a selským rozumem, neměla tolik práce, jako když soudila sama. Týdně rozsoudila jen dva tři spory, kdy rozvášněné strany odmítly rozsudek a odvolaly se k carevně jako k poslední soudní instanci.

Časově horší byly pro ni koncerty v Čechách a nejhorší ve Francouzském sektoru, kam to měla z Nové Moskvy nejdál. Naštěstí brualy přesahovaly rychlost zvuku a do nejvzdálenějšího místa netrvala cesta příliš dlouho.

Z důvodu přílišného zájmu musely být na její koncerty vydávané vstupenky. Na Boxduroy nejsou peníze, museli tedy použít automatický systém rezervace. Kdo se přihlásil, a byly ještě volné vstupenky, dostal je. Často se ale stávalo, že kapacita sálu nestačila a na některé zájemce se nedostalo. Sály by se daly zvětšit, ale hlas se na větší vzdálenost začal díky menší rychlosti zvuku opožďovat za rychlejší telepatií a psychedelické účinky klesaly. Sál zvící tenisového kurtu vyhovoval, fotbalové hřiště už bylo dlouhé. Šlo by to obejít namontováním reproduktorů podél stěn až dozadu, elektřina v drátech je rychlejší než zvuk, ale interference by to kazila.

V tom případě systém dával na vybranou, buď rezervovat místo na nejbližší další koncert ve stejné hale, ale v pozdějším termínu, nebo místo na nejbližší možný koncert kdekoliv na Boxduroy, pak ovšem musel zájemce cestovat za zážitkem i do jiného sektoru. Systém účinně vyloučil překupníky, neumožňoval totiž rezervovat více než jednu vstupenku na osobu a když se chtěla koncertu účastnit rodina nebo parta, museli se všichni objednat současně, ovšem každý za sebe.

I dokonalý automatický systém rezervace spoustu zájemců zklamal. Koncerty byly vyprodané dlouho dopředu, i když systém nedovoloval rezervaci více než jedné vstupenky na osobu a tatáž osoba si mohla o další vstupenku žádat až po využití předešlé.

Spoustu míst na koncertech české skupiny »Pardálové« s ruskou zpěvačkou Taťánou Medvědovou totiž zabírali lidé, kterým se tak říkalo spíš ze zdvořilosti.

Taťána okouzlila sižuly...

*****

Hloupá bedna

Tak vás tu máme, bratři z krve Kainovy,

poslové noci, která do zad bodá dýku...

(Karel Kryl)

Od úspěšného zásahu na Zapomenutých ostrovech, kdy sižulové zneškodnili pět pašeráků zbraní, už tam nezkoušel nikdo nic dodávat, ani se tam neobjevil. Pašeráci i ti, kdo je tam posílal, si zřejmě uvědomili, že to nebude jednoduché, jak si mysleli. Ale současně se všude zastavil proud žadatelů o zproštění občanství. Ve Francii, v Čechách i v Rusku.

Že by si to nakonec rozmysleli? Nebo pochopili, že je to krok do propasti? Že bude lépe přizpůsobit se ostatním...?

I jako český král jsem nikdy nepřestal uznávat svrchovanost sižulů. Boxduroy je prostě jejich svět a my lidé jsme tu jen hosty z jejich milosti. Tak to zkrátka bylo a kdo to odmítal uznat, stával se i mým nepřítelem.

Nikdy jsem neodmítl setkání s Blizgůtem. Byl to nejen můj učitel, ale i »styčný důstojník« pro spojení se sižuly. I když jsem uznával hierarchickou nadřazenost sižulů, nechoval se ke mně jako k podřízenému i když věděl, že žádnou žádost o schůzku neodmítnu, ani se ji nepokusím odložit, ale přiletím jako na koni.

Také na další pozvání jsem odpověděl, že hned letím, ale bude mi to trvat, protože jsem v Moskvě u Táni. Což ale byla technická záležitost, ani já jsem z brualu nevymáčkl více než tři Machy – rychlost, kterou bych zanechal daleko za sebou drtivou většinu pozemských stíhaček. Jen jsem se obával, že to bude zase nějaký průšvih. Na několik bylo zaděláno zbraněmi a dalšími aktivitami našich banksterů. Ale na druhé straně, každý vyřešený problém by snižoval jejich nebezpečí – tak jen směle do toho!

Pochopitelně mi zatrnulo, když jsem u Blizgůta spatřil další pozemskou delegaci. Banksteři! Všichni ostatní se s problémy obraceli na mě, jen u nich jsem »neměl plnou důvěru«.

Přistál jsem přímo do Blizgůtovy fepriti.

„Jsem tu!“ vydechl jsem. „Copak zase chybí? Co máme dneska za stížnost?“

„Zneuctili jste naše náboženství!“ obořil se na mě muž se šedinami, které mu od hlavy začaly tmavnout, ale konce vlasů měl ještě šedé. To se teď dělo všem starším lidem na Boxduroy, byl to jeden z příznaků mládnutí, ostatně jsem to znal i na sobě, jenže já už měl vlasy hnědé a vousy jsem si holil, proto mi nikdo můj penzijní věk nehádal. Jen ti, kdo mě znali od začátku, si mě mohli pamatovat jako šediváka.

„Ale ne!“ opáčil jsem pobaveně. „My nejsme příznivci žádných náboženství, ale nemáme v plánu ani jejich zneuctění.“

Blizgůt nás jen pobaveně sledoval a zřejmě se mezi nás nemínil míchat, ale hovořili jsme telepatií a rozuměl nám.

„Nepřípustně jste nás znetvořili!“ útočil chlap.

„Jak, prosím vás?“ podíval jsem se na něho útrpně. „Že vám zmizí šediny? To je přece vítané. Chápu problémy se zuby, ty už znám. Čím je máte v horším stavu, tím hůř. Zdravých zubů se to nedotkne, ale starší lidé mají zuby opotřebené, ani mladší je nemívají v pořádku. Každá plomba znamená, že se vadný zub uvolní a vypadne. Naštěstí místo nich narostou zuby nové, takže jde jen o krátké nepříjemné období. Je to jako střídání dětských mléčných zubů za trvalé. Když to vydrží děti, snesete to také!“

„Čert vzal zuby!“ odsekl chlap. „Ale chlapům narostly znovu předkožky! A nová obřízka nepomůže, pořád to roste! Obřezání je základní znak naší víry a tohle je její zneuctění!“

„No jo,“ došlo mi. „V tom asi máte pravdu. Ovrósje se snaží připodobnit stav lidského těla obrazu danému dědičností. Má to velice žádoucí účinky. Dorostou ztracené končetiny, ruce, nohy i oči. Až se to podobá zázrakům. Když se na to podíváte nezaujatě, čistě lékařsky, je to i u vás náprava jistého zmrzačení, které si ovšem uměle způsobujete sami, z náboženských důvodů. Nemohli byste to zmrzačení nějak... vyloučit z víry?“

„Jak si můžete dovolit navrhovat nám takové zneuctění?“ vybuchl chlap jako protitanková mina. „To je prostě vyloučené!“

„No tak pardón, netušil jsem, že se vás to dotkne!“ omluvil jsem se, i když to omluvně neznělo. „Uznejte, vaše náboženské důvody neznám a vůbec by mě nemusely zajímat, přesto hledám, jak bych vám mohl pomoci.“

„Co je to vlastně to... ovrósje?“ zeptal se druhý chlap.

„Vymoženost zdejší civilizace,“ vysvětloval jsem mu. „Červík, který se neustále snaží sjednotit stav lidského těla s jeho předobrazem zapsaným v dědičnosti. Jistě jste to už někdy slyšeli – říká se tomu DNA.“

„Zase nějaký červ!“ vybuchl chlap. „Tahle civilizace je těmi ďábelskými červy přímo prolezlá!“

„Však jich mají spoustu druhů,“ přisvědčil jsem. „Ale tenhle je důležitý. Sjednocení stavu lidského těla s jeho obrazem podle DNA znamená totiž konec stáří. Ovrósje vám zkrátka vrací nejen zuby, ale i mládí.“

„A to narostou nové zuby i nám, co je už máme všechny vytrhané?“ zajímal se třetí. „Zrovna teď mě bolí celá huba!“

„To bude tím,“ politoval jsem ho. „Řekl bych, že vám už rostou. A všechny najednou. To snad vydržíte. Počkejte si na ně, ty už vám zůstanou.“

„A... odčervení, co máme domluvené..? Pomohlo by?“ chytal se nejstarší pověstného stébla.

Šmarjá! Já jim vykládám, jak je to báječné, ale jim jde jen o jedno – aby to nenarušilo jejich víru! Radši zestárnou a umřou! I když – aspoň by byl od nich pokoj!

„Doporučil bych počkat, až omládnete,“ poradil jsem jim. „Chvíli to snad vydržíte, aspoň do výměny zubů. Aby se vám nestalo, že o staré přijdete a nové nezískáte.“

„Ale stejně je to podraz!“ remcal nejstarší.

„Já to tak necítím,“ odpálil jsem ho. „Moje náboženství to nevyžaduje. Jestli to jó chcete vědět, ano, za všechno může červík ovrósje a odčervením to skončí. Vyberte si – mládí nebo víru!“

„Ale naši mladí... ti přece mladí jsou, ne? Co získají?“

„Možná jim to jenom spraví zuby,“ odtušil jsem. „Já bych to ale na jejich místě bral.“

„Takže to pro nás bude test víry pravé,“ shrnul to nejstarší chlap. „Podíváme se do Tóry, ale jak ji znám, je to jednoznačné. A nějaké pofidérní výhody to nezachrání!“

„Když to berete takhle...“ pokrčil jsem rameny, „upřímně jsem rád, že se mě to netýká. Násilím to vnucovat nebudeme, kdo chce kam, pomozme mu tam.“

„A nešlo by to jinak?“ zkoušel to usmlouvat mladší. „Nešlo by to opravit, aby červi považovali za správný obraz těla až po obřízce? Pak by přece nemuseli nic vracet, ne?“

„Jo, to by nejspíš šlo,“ připustil jsem. „Sižulové dokáží ledacos. Jenže když vám to vloží do dědičnosti, zdědí to už novorozenci, obřízku pak nebudou potřebovat, takže si ji z vaší víry vyškrtnete tak jako tak. To už by bylo jednodušší škrtnout ji rovnou, bylo by s tím méně práce.“

„To ne!“ zděsil se nejstarší. „To by narušilo i základy naší víry! Všichni naši předkové to svým synům dělali, nesmíme se vyvyšovat nad Abraháma a Jakoba!“

„Nejsem autorita na vaši víru,“ řekl jsem. „Navrhl jsem vám řešení, neboť mě víra nezavazuje. Pro mě je to nicotnost, srovnatelná s tím, že ženám v uších zarostou dírky na náušnice, pokud je nenosí trvale, ale neobnovuje jim to panenství, což by jim určitě vadilo. Ovrósje jsou udělané dobře, ale náboženství nerespektují, s tím prostě nehnete. Buď se jim přizpůsobíte, nebo se zbavíte i výhod. Rozhodněte si to sami mezi sebou.“

„To je blázinec!“ ulevil si nejstarší. „Marně mu Rusové neříkají »hloupá bedna«!“

„Jaká »hloupá bedna«?“ zpozorněl jsem.

„No...“ začal mi vysvětlovat ten nejmladší. „»Box« je přece bedna a »duroj« je rusky hlupák, pitomec a tak...“

„Francouzsky znamená »du roy« královský,“ odsekl jsem trochu dotčeně. „Zatím jsem to v Rusku neslyšel, a to jsem tam na návštěvě každou chvilku!“

„No, ona to většina Rusů neříká,“ připustil chlap. „Jen naši. Je to tam pro ně těžké. Ani Rusové nemají peníze, nedá se tam podnikat. A nepěstují obilí, cukr ani kvas, není z čeho vodku pálit! Zkoušejí to z náhražek, ale není to ono!“

„Rusové že pálí vodku?“ zpozorněl jsem. Taťánu to bude zajímat, doposud se zdálo, že Rusové na chlast zapomněli.

„Rusové ne, ti toho nejsou schopni,“ mávl přezíravě rukou chlap. „Na chlast jsme už za cara měli monopol my!“

„Jo tak, vaši soukmenovci,“ pochopil jsem.

„Ale teď je to úplně v háji,“ stěžoval si chlap. „Mužici na vodku nemají ruble a zdarma ji neprodáme! Je to bída!“

Bylo to tak. Car jim udělil výsadu na alkohol a všechny lihovary a likérky patřily pouze jim. Ani bolševici to nezměnili. A tenhle národ uměl vydělat na všem – na chlastu i na zbraních. Za pár století se jim podařilo udělat z Rusů národ ožralů a tady by v tom velice rádi pokračovali, jenže Rusům na Boxduroy chybí na chlast peníze. Což je dvakrát dobře.

„Poslyšte – nedodávali jste destilační soupravy i vašim »odčerveným«?“ napadlo mě. „Víme, že o nich víte!“

„Pár našich se za nimi bylo podívat,“ připustil chlap. „Ale pak se jednoho dne nevrátili...“

„Nemrzelo by nás, že tam vozili potřeby k pálení alkoholu,“ zamračil jsem se. „Jenže oni tam vozili i zakázané zbraně. Nevíte o tom něco?“

„Zbraně?“ podivil se nejstarší. „Při Abrahámovi, o tom nic nevíme! To snad ani nemůže být pravda!“

Řekl to tak přesvědčeně, že bych mu i uvěřil, kdybych ty pistole i revolver neviděl na vlastní oči. Takhle mě ale nedojal.

„Někdo sem provezl zbraně,“ řekl jsem. „Je to zakázané a pašerák se stal uvědoměle zločincem. Slibovali jsme za to bez milosti návrat na Zem, ale teď už to nejde, je tam celosvětová doba ledová, sníh je i v tropických krajích a nedá se tam žít. Ale kdybyste věděli o někom z vašich, kdo vlastní zbraně, varujte ho, ať je raději vhodí do záchodu. Ještě víc než nám to vadí sižulům a s nimi teprve nebudou žerty! Trest za to nebude mírný!“

„My o nikom takovém nevíme,“ namítl nejstarší pevně.

„Škoda,“ řekl jsem. „Třeba by ho varování zachránilo, když zbraň sám včas zlikviduje. Jestli se to ale u někoho najde, bude mít pořádnou smůlu.“

„My o ničem nevíme,“ trval na svém nejstarší.

„A s těmi červíky ovrósje si to rozmyslete,“ dodal jsem. „Teď už víte, jak to s nimi je a rozhodnutí je na vás. Jak si to vymyslíte, tak to bude.“

Měl jsem nakonec dobrý pocit. »Znetvoření« spojené se »zneuctěním« se jakž takž přijatelně vysvětlilo, vyjasnili jsme si to, nemají z čeho nás obviňovat, jedná se o vedlejší efekt obecně prospěšné vymoženosti. A protože nic jiného na srdci neměli, kvapem se rozloučili.

Je to na nich.

*****

Opět jsem se u Blizgůta zdržel, neodletěl jsem s nimi.

„Nevěřil bych, že je něco takového možné,“ povzdychl si, když ti tři odletěli. „Uměl bych si to představit s vašimi muslimy, to byli ještě větší fanatici.“

„Tihle jsou jen jiná odrůda fanatiků, ale jsou to také fanatici,“ řekl jsem. „Ale všiml sis některých detailů?“

„Všiml,“ přikývl. „Mají spojení na příbuzné v Rusku.“

„A snaží se nám obnovit výrobu a pití chlastu,“ dokončil jsem. „Naštěstí Rusové nemají peníze a hamižnost těchhle »dárečků« jim nedovoluje dávat to zadarmo. Takže máme ještě šanci jim to zatrhnout. Ale všiml jsem si ještě jednoho detailu. Chtějí ovrósje považovat za »test víry pravé«, ten starý chlap řekl »podíváme se do Tóry«. Snažil jsem se mít tyhle staré knihy pod kontrolou a náboženské zvlášť. Jenže tohle znamená, že tihle mají někde »Tóru« propašovanou ze Země. A mám dokonce dojem, že vím, kdo ji sem propašoval.“

Vypověděl jsem mu, že vyženěný synovec Benjamin byl pilotem brualu a zachraňoval hlavně příslušníky svého národa. Nevšiml jsem si, že to vlastně není Čech. Jenže jeho chráněnci podle všeho pašovali do Boxduroy ve velkém všechno zakázané. Pistoli, kterou jejich »génius« Jakub Klein vložil do inakirídlu, revolver, který na Blizgůta vytáhl Dušan... všechno provezl můj nový synovec. Zdá se mi sice, že o tom netušil, ale jeho chráněnci to jistě věděli. Synovec například přiznal, že propašovali »něco jako diplom ve velké tubě«, ale protože to nepovažoval ani za zbraň, ani za knihu, nevšímal si toho. Přitom to mohla být právě »Tóra«, kniha, kterou oni považují za posvátnou.

„Podíváme se po tom,“ slíbil mi Blizgůt. „Dobře, že se nám zúžil okruh podezřelých na chráněnce tvého synovce. Pošleme na ně liziklity a uvidíme!“

„Už jsem mu vynadal, že z něho kamarádíčkové udělali parádního hlupáka,“ řekl jsem.

„A on z tebe,“ doplnil Blizgůt.

To mě ale zarazilo nejvíc.

„Proč si to myslíš?“ zeptal jsem se ho nerozhodně.

„Vážně věříš, že by někdo z nich nepoznal jejich posvátný svitek?“ podíval se na mě soucitně. „Koukám, že se v jejich víře vyznám lépe než ty! A ne abys ho varoval! Nech ho nám! Vrať se domů a přemýšlej o tom!“

Poslechl jsem – a během letu mi to došlo. Benjamin musel vědět, co pašují. Nedělali z něho pitomce, dělali to s jeho pomocí.

Vola udělal on ze mne.

*****

Zavolal jsem to telepaticky Táně.

„Už jsem také zjistila ty pokusy o výrobu vodky,“ přikývla. „Podle toho, co se pamatuji, vodka byla v Rusku problém za cara i za bolševiků. Na našem statku vyhlásil otec všechen alkohol za nástroj ďáblů, ale ve vesnicích kolem neměl vliv. Všude tam bylo opilců! A rudí komisaři chlastali ještě víc. V našem zabaveném statku pořádali bohatýrské pitky, jenže si chlast musili přivážet až z města, však se také dali slyšet, že můj otec nebyl správný Rus. Přitom to bylo naopak, to oni nebyli Rusové!“

„Co s tím budeš dělat?“

„Já nic, oni teď sami hovoří o tom, že Boxduroy není jejich země zaslíbená a že se přestěhují jinam. Už jsem jich musela vyškrtnout skoro dva tisíce, až je mi z toho smutno.“

„Nebuď smutná,“ utěšoval jsem ji. „Není jich žádná škoda, když se stěhují na Zapomenuté ostrovy, beztak to nejsou Rusové. A bude to rychlejší! Zjistili, že pobyt mezi námi znesvěcuje jejich víru a budou se předbíhat, tlačit a strkat, jen aby byli pryč. Buď ráda a nepřemlouvej je, aby zůstali. Ať si tedy jdou!“

„Kolik jich asi tak může být?“ vzdychla si.

„Nech si to spočítat,“ poradil jsem jí.

A poradil jsem jí, jak si vyvolá příslušná statistická data o příslušnosti k etnickým skupinám. Taťána hned zadala dotaz, ale než dostala odpověď, zeptala se mě, jestli už vím, kolika lidí se to týká v Čechách.

„A víš, že jich moc není?“ odvětil jsem, neboť jsem to měl spočítané už dlouho. „Jen kolem dvou tisíc. Většina jich zůstala v Čechách. Patřili k těm dvěma milionům, kteří záchranu odmítli, nebo – a to nejčastěji – k »horním deseti tisícům«, které jsem si nechával na závěr, pokud na ně zbude čas. A nezbyl. V poslední fázi, když byly skoro všude velké bubliny evakuačních středisek, k nim bránili přístup policajti a to právě na příkaz těch nejvyšších špiček. Nejenže odmítali záchranu, ale znemožňovali ji jiným.“

„Já jich mám víc,“ přiznala. „Asi devět tisíc. Ale když je vezmu v poměru k ostatním, tak moc jich zase není.“

„Bude-li mít enkláva »Zapomenuté ostrovy« jedenáct tisíc obyvatel, budou tam všichni,“ řekl jsem. „A půjdou tam ochotně, s nadšením a rádi, že nemusí upravovat věrouku, ale že jejich víra vítězí! Ti z Ruska nazvali prý zdejší svět »Hloupá bedna« – »Box–duroj«, ale hlupáci jsou spíš oni.“

„Dobře jim tak!“ řekla Taťána.

*****

Svatba

Byť vykolejil svět a není síly,

jež díru v lodi zvedá nad ponor,

přec hledáš cestu zpět, však černé býlí

se vyplevelit nedá: je to mor!

(Karel Kryl)

Ačkoliv jsme nějakou dobu svatbu odkládali, navrhl jsem Taťáně konečně už »do toho praštit« – a ať se kočky pudrujou, dáme si odpočinek v podobě svatební cesty.

S Blizgůtem jsem vyjednával, zda sižulové nebudou proti, abychom se s Taťánou vydali na cestu kolem světa.

„Nikomu to vadit nebude, když jim nebudete úmyslně rušit výhled,“ dal mi radu. „Když se někde zastavíte, změňte si brual v nouzové fepriti, ale nezůstávejte dlouho na jednom místě. Proti přenocování nikdo protestovat nebude.“

Pak jsme se s důvěrou obrátili na matrikáře. Já v Nové Praze, Taťána v Nové Moskvě. Oba byli nadšení, takové klienty denně nemívají. Museli jsme je seznámit, aby jednali společně, takže jsem Otíka Vávrů dovezl do Moskvy, aby si to projednal s Michailem, kterého si vybrala Táňa. Dali jsme i oznámení na »nástěnku« »darasevy«, které nám zamlouvalo hlavní »náměstí« Moskvy. Očekávali jsme, že nebude prázdné. Výhodou Boxduroy bylo, že tady nebyla auta, která u měst na Zemi ucpávala ulice i náměstí. Zdejší dopravní prostředky brualy se po použití bez velkých cavyků rozplynuly a nepotřebovaly místo na parkování ani garáže. Ulice i náměstí větších etasit byly proto prázdné, až na atrakce dětských hřišť, které tam rodiče a jiní nadšenci přičinlivě pro svou drobotinu vybudovali.

Oznámení zvalo na naši svatbu »všechny příznivce«, což bylo dost neurčité, neboť se mohl přidat každý, kdo se tak cítil. Museli jsme raději použít rezervační systém jako na koncertech a předem jsme zaregistrovali všechny piloty záchranáře, aby se nestalo, že na ně nezbude místo. Já jsem navíc zaregistroval svou bývalou rodinu – děti, vnoučata, ale i bývalku Hanu a »vyvdané« příbuzné. Slušnost je slušnost! Nemá to Táňa jednodušší?

To, že se toho v Rusku ihned chopí »přípravný výbor«, se dalo očekávat. Byli to všichni »pořadatelé« z Tániny korunovace, ostatní je uznávali a důvěřovali, že to ani teď nepokazí. A dalo se čekat, že i svatba bude podobného rozsahu.

My dva jsme si to tak slavnostně nepřipouštěli, i když nám bylo jasné, že z toho nekouká skromná svatba jen se dvěma svědky. Bylo by to možná lepší, ale národ si žádá chléb a hry, národ je tedy dostane. A když mě Taťána telepaticky varovala, že »nějací kluci už tam rozmisťují reproduktory«, blikl mi nápad.

„Zřejmě chtějí všichni slyšet naše »Ano«,“ komentoval jsem to. „Co kdybys jim při té příležitosti zazpívala?“

„Tím by padlo moje inkognito a celé Rusko by vědělo, že ta kudrnatá zpěvačka Taťána Medvědová od Pardálů je vlastně Taťána Pavlovna Medová, carevna.“

„No tak to budou vědět!“ řekl jsem. „Stejně se divím, že to ještě nikoho nenapadlo!“

„Ale napadlo!“ vzdychla si. „Na »darasevě« už se o to dohaduje několik diskuzních kroužků. To by je rázem rozsoudilo, ale o čem by se potom hádali?“

„Kdyby je napadlo zeptat se tě, měli by to hned.“

„Jenže na to si zatím nikdo netroufl.“

„Neměli by mít takový respekt,“ mínil jsem. „Nejsme přece nic tak světoborného.“

„A tebe už se někdo přímo zeptal, jestli nechodíš s tou zpěvačkou Medvědovou?“

„Nezeptal,“ připustil jsem. „Asi ještě nikomu nedošlo, že bych mohl za některou chodit. Myslím, že naše oznámení i tak hodně lidí překvapilo.“

„Lidí...“ zarazila se Taťána. „Poslyš, neměli bychom pozvat sižuly? Stačilo by naše učitele Blizgůta a Prinófeda.“

„Je to přece naše, lidská záležitost,“ namítl jsem.

„Ale ti dva by si to zasloužili,“ mínila Taťána. „Pozvi Blizgůta, já pozvu Prinófeda. Určitě neodmítnou.“

Dohodli jsme se a poslali si telepatickou pusu.

„Tak ahoj!“

*****

Blizgůt účast přislíbil, ale požádal mě, ať se na něho až do svatby neobracím, má teď napilno. Slíbil jsem mu, že nebudu vyrušovat a odtrhli jsme se telepaticky od sebe.

Dobrá, nemá čas, ale i tak slíbil, že přijde.

Jenže Blizgůt měl zřejmě opravdu frmol, neboť odmítl i známou trojici vyjednavačů. Odkázal je na mě, takže jim ani reptání nepomohlo, museli za mnou.

„Zdá se nám, že nás chcete ošidit!“ vyjel si na mě opět ten nejstarší, který jim už dřív dělal mluvčího.

„Proč si to myslíte?“ zajímalo mě, co zase našli.

„Naši lidé tam mají nemožně omezený výběr, co všechno mohou požadovat,“ upřesnil mi to.

„To asi máte pravdu,“ připustil jsem. „Jenže všichni na Boxduroy využíváme červíky cherypikie, neboli telepatii. Vy se jich zbavujete. Zařídili jsme vám několik terminálů, nahrazujících telepatii, jenže nouzové řešení nenahradí její dokonalost. Poslední úpravy změnily fepriti. Na stěnách bytů přibyla tlačítka k řízení průhlednosti stěn, abyste mohli spát potmě, k otevírání dveří a regulaci vnitřní teploty. Náš tým posílili dva odborníci sižulů, dělají na tom od vašeho požadavku na »odčervení«, protože nám dřív než vám došlo, jaké s tím budou problémy. Snažíme se vám vyhovět, jak to jde. Vám je to málo?“

„Naše náboženství zakazuje práci o šábesu,“ začal nejstarší. „Ortodoxní považují za nepřípustnou práci i mačkání tlačítek. Naše výtahy jezdily na Zemi o šábesu automaticky, aby nikdo nemusel mačkat ani tlačítka. A vy nám zavádíte tlačítka i u dveří! Nedalo by se to zařídit jinak?“

„Naše tlačítka mačkat nemusíte,“ informoval jsem ho. „Nepotřebují ani dotyk, stačí jim přiblížení ruky.“

„Ale musíme k nim zvedat ruce...“

Ach jo! Ono jim je zatěžko zvedat ruce? A zvedat k ústům jídlo není práce? Nechtěli by ještě krmit?

„A nechcete toho trochu moc?“ odsekl jsem. „Nejste na Zemi! Na Zemi by to šlo řešit, ale tady jsou úplně jiné podmínky! Zeptám se našeho týmu, především sižulů, jestli je něco takového vůbec možné – a pak uvidíme! Co dál?“

„Chybí tam podstatné položky, nedali jste tam téměř nic z naší národní stravy – a my jsme na ni zvyklí. Přitom jsou tam jídla, která nikdo z nás nesnese, například české vepřové!“

„U terminálů je to jen problém seznamů, někdo je ale musí vytvořit. Co kdybyste to zkusili sepsat? Jak máme vědět, co je a co není vaše národní strava?“

„No... to je přece všeobecně známé...“

„Není!“ uťal jsem ho. „Já to neznám a předpokládám, že nic takového neznají ani naši odborníci, ani sižulové.“

„To je ovšem chyba!“ zvedl prst nejstarší. „Nemohli byste nám vrátit Jakuba Kleina? Ten tomu rozuměl lépe než všichni ti vaši ubozí ...experti!“

Ach, co pohrdání se dá vložit do slova »expert«! Jako by se změnilo v nadávku! Dá se vůbec nadávat »Ty pitomej experte!«? Podle všeho dá. Ale vracet Jakuba Kleina mezi slušné lidi nebude jen tak! Na Zapomenutých ostrovech se mu vede jistě podstatně hůř, ale přitom lépe, než by se mu vedlo – na Zemi!

„Kleina tam poslali sižulové,“ řekl jsem suše. „Propašoval na Boxduroy zbraň a ještě ji vložil do »pozemských položek«. Sebrali mu i telepatii, takže vám tak jako tak nepomůže.“

„Tu pistoli sem nepropašoval Jakub Klein,“ přispíšil si vyjednavač. „Jenom ji vkládal do seznamu, protože to v té době nikdo jiný neuměl.“

„A kdo ji tedy pašoval?“ podíval jsem se na něho.

„Nevím, ale Jakub Klein to nebyl.“

Ušklíbl jsem se. Jistě, zrovna tenhle chudinka to nebyl, ale pravého viníka nikdo neprozradí, že? Věděli, že to pašoval někdo jiný, takže o tom věděli! A budou krýt jeden druhého, to známe!

„A to jste si vymysleli až teď, že?“ zpochybnil jsem to. „Vlastně je to jedno. Podle záznamů inakirídlů vložil pistoli do seznamu Jakub Klein, takže měl být vrácen na Zem, ale na Zemi se už nedá žít, proto ho sižulové potrestali odebráním supujgódů včetně telepatie. Proto teď nemůže žít tady, kde nejsou terminály, musel by někoho zneužívat.“

„To jste určitě udělali, protože je naší víry nebo rasy!“ vmetl mi do tváře další obvinění. Už mu docházely argumenty, když se obrátil k osvědčenému rasismu! Zabralo by to na Zemi, ale tady ne a už vůbec ne u mě.

„To udělali sižulové z důvodu zápisu v automatické paměti inakirídlů jako pachatele vložení zakázané zbraně do seznamu,“ odpálil jsem ho. „Sižulové nekoukají na náboženství, naše rasy jsou jim šumafuk, pro ně je to jen usvědčený zločinec. Přestaňte si tady hrát na oběti rasismu! Tady se nehraje podle pozemských pravidel, ale podle pravidel Boxduroy, nám nezbývá než přijmout je tak jak jsou. Nemůžete spoléhat, že vám všechno projde! Tady to zkrátka neplatí a basta!“

„Chtěli bychom se aspoň spojit s těmi, kdo tam už jsou,“ přednesl zase mírně další požadavek. „Poslali jsme tam jednoho chlapce, aby se s nimi domluvil, když tam telepatie nefunguje, ale zahnali ho. Už se nesmíme ani domlouvat?“

O tom se mi Blizgůt jen letmo zmínil. Sižulové nikoho nezaháněli, utekl sám, když spatřil jejich hlídku. Nezahnalo ho spíš jeho vlastní černé svědomí? Chtěl tam objednávat další várku pistolí? Nebo jen vezl něco, co sižulové nesměli vidět? Ale co, já o tom přece oficiálně nic nevím!

„Nevím o tom,“ pokrčil jsem rameny. „Asi to byli sižulové, my vás nehlídáme. Nedivte se! Nesnášejí ozbrojování a ty zbraně se dodnes nenašly, to ještě bude problém! Sižulové k vám zkrátka ztratili důvěru, tak jako si stěžujete, že nemáte důvěru ke mně. Nechcete jim napsat dopis? Doručím ho!“

„To nejde!“ namítl. „To nemůžeme svěřit nikomu, kdo nepatří mezi nás.“

„Tak si to zašifrujte!“ navrhl jsem jim. „Mezi námi, za Druhé světové války používali Američané místo šifrování indiány kmene Navajo, ti se v rádiu mezi sebou bavili svou řečí a Japonci na ten kód za celou válku nepřišli. Kdybyste to napsali hebrejsky, nepřečtu ani písmenko.“

„Vy možná ne,“ připustil vyjednavač. „Ale nemůžete nám zaručit, že to nepřečtou sižulové!“

„To vám zaručit nemohu,“ souhlasil jsem. „Například sižul Blizgůt umí německy a jistě nemá smysl používat jako tajnou řeč angličtinu. Nemáte mezi sebou nějaké vědce, kteří znají něco neznámého? Hieroglyfy nebo klínové písmo...“

„To ani nevíme,“ řekl nejistě.

„Tak si to zjistěte,“ poradil jsem mu, i když to nejspíš patřilo mezi »hraběcí« neboli nepoužitelné rady. „Svěřte mi tedy dopis, který neobsahuje nic tajného. Třeba aby vám sepsali, která národní jídla chybí v nabídce. To přece skrývat nemusíte!“

„Nemáme na co psát,“ namítl. „Ani čím!“

„Tak si dobře pamatujte: »papír« znamená balík papíru do počítačové tiskárny, sto listů A4. »Propiska« – to ani nemusím vysvětlovat. Napište dopis, z druhého listu papíru složte obálku, ty v nabídce nejsou, a řekněte mi, komu to tam mám odevzdat.“

„Oni také nemají papír,“ připomněl mi.

„Ten jim dodám a když to hoši dodají do nabídky, nebude to problém,“ slíbil jsem jim. „Tady je stolek, pište!“

Navrhl jsem jim, aby psali jen co nemusí být tajné. Podle mého mínění nemuselo být tajné nic. Přesto to psali hebrejským písmem.

Neměli ke mně důvěru.

Nijak jsem nechytračil, mohl jsem s nimi jednat na rovinu. Chytračili oni, ale nebude jim to nic platné. Dopis jsem převzal, požádal je, aby počkali na odpověď a vystartoval do šedé oblohy. Nejsme na Zemi, modrou oblohu už nejspíš nikdy neuvidím... Ta teď vlastně není ani na Zemi, můžeme na ni jen vzpomínat... Musím se podívat do Tániny galerie, tam modrá obloha je, už jen na obrazech – vzpomínkách...

*****

Zapomenuté ostrovy byly blíž než Nová Moskva, let tam nebyl dlouhý. Zakrátko jsem přistával na kraji dlouhé housenky – etasity. Sižulové ji postavili pro vyděděnce jako jednu stavbu a nesnažili se o architektonickou krásu. Těmhle to musí stačit – a mají být rádi, že tu na ně nebude čekat jen stanový tábor!

To se ví, seběhli se ke mně všichni, kdo byli na doslech. Sdělil jsem jim, že mám dopis pro Ritu Salcmanovou a hned pro ni někdo odklusal. To se ví, telepatii neměli, vzkazy si vyřizovali jen takhle po poslech.

„Co že se sám král obtěžuje dělat pošťáka?“ zeptal se mě hodně jízlivě jeden z čumilů.

„Prokazuji vám dobrou vůli,“ odvětil jsem klidně. „Mě sem sižulové zatím pustí bez výhrad, kdežto vaši lidé si sem vůbec netroufnou. Zkazili jste si to ale sami.“

„Za to, že jsme nechtěli zůstat pod tvou vládou?“ vyjel si na mě další ještě víc nepřátelsky.

„Za ty pistole, které tady schováváte,“ odvětil jsem.

„Žádné tu nejsou!“ odsekl prudce chlap.

„Třiadvacet jich tu někdo vytvořil,“ opravil jsem ho. „Sižulové mají důkazy. Leda byste je naházeli do moře, ale na to vám nikdo neskočí. Přitom jsou vám k ničemu. Sižuly ani nás tím neohrozíte. Můžete střílet jen sami sebe.“

„To si myslíte?“

„Viděl jsem, jak dopadli ti, kdo na sižula vytáhli kolt,“ řekl jsem. „Měli smůlu, jejich kosti teď leží v Ecuadoru. Varovali jsme vás, nenoste sem zbraně, bude za to vyhazov zpátky na Zem. Tehdy se tam ještě dalo žít, ale pak se tam prudce ochladilo a dnes je sníh všude, i v tropech. Země je mrtvý svět.“

„Ale ty, co jste vyhodili, jste už v Ecuadoru nechali, co?“ dodal další chlap značně nepřátelským tónem.

„Proč bychom měli zachraňovat pár gaunerů? Nestačili jsme zachránit miliony poctivějších!“ odsekl jsem.

„Víte o někom, kdo ještě mohl na Zemi přežít?“

„Víme,“ přikývl jsem. „Ale pomoci jim nemůžeme. Buď je to nad naše síly, nebo bychom je museli odnášet proti jejich vůli. Zůstal tam například celý Český Parlament i s vládou. Zavřeli se do protiatomových bunkrů a spoléhají se na ně. Nad nimi vzniká kompaktní ledovec, prolamuje střechy a stropy... Nezdá se to, ale led pomalu teče a při tom tvrdne. Nejspíš jim už teď nefunguje ventilace, ale i kdyby se neudusili, přežijí sotva rok. To už bude nad nimi dvacet metrů kompaktního ledu, z toho se nedostanou.“

„Ale co třeba blíž k rovníku?“

„Sníh je dnes už i na rovníku,“ ujistil jsem je. „A nejen na vrcholcích hor, všude. A vlastní váhou se mění v led.“

„Nemohly by plout aspoň nějaké lodě na mořích?“

„Neplují,“ řekl jsem. „Po nárazu asteroidu obkroužily svět vlny tsunami a lodě smetly. Možná ještě někde pluje pár ponorek. V Severním moři a v Baltu prý byly americké atomové ponorky. Vypálily na Rusko balistické střely a zase se potopily. Jenže pak všechna moře na severu zamrzla. Možná tam pod ledem posádky ještě žijí, ale jak je chcete zachraňovat? Opravdu jim nezávidím.“

„To může být také horror!“ podotkl kdosi.

„Tak nějak,“ souhlasil jsem. „Horší než filmová katastrofa lodi Poseidon. My je ale nelitujeme a nebudeme je zachraňovat ani kdyby to šlo. Zabili miliony Rusů, nezaslouží si soucit.“

„Povídá se, že ještě dlouho žili v Izraeli,“ nadhodil další.

„Je to možné,“ připustil jsem. „Ti ale sami sebe zabili, když odpálili »zbraně posledního soudu«.“

„Ty snad použili na Rusy, ne na sebe!“ namítl chlap.

„Na Rusy i na Evropu,“ přikývl jsem. „Ale zabili tím i sebe. Kdo by takové zločince zachraňoval?“

„Vy jste je tam nechali – schválně?“

„Kdo by o takové gaunery stál?“ opakoval jsem.

„Byli to naši lidé...!“ odvětil chlap vyčítavě.

„Vaši lidé, ale gauneři!“ dodal jsem.

„Možná i nějací gauneři, ale naši...“

„Vidíte – to je vaše chyba!“ obrátil jsem se na něho. „Když něco provede náš člověk, potrestáme ho. Je to náš člověk, ale gauner, zaslouží si spravedlivý trest. Když něco provede váš, před spravedlivým trestem ho chráníte. Je to gauner, ale váš. Pořád své gaunery chráníte, hýčkáte si je jako okrasné rostliny a pak se divíte, kolik jich mezi vámi je!“

„Ale v Izraeli byly i tisíce nevinných...! Co třeba děti?“

„Izraelské »zbraně posledního soudu« zabily miliony úplně nevinných dětí!“ připomenul jsem mu. „Nejen v Rusku, ale v celé Evropě. V Německu ani ve Francii si nevybíraly a zabíjely i vaše lidi. Teď už je na jakékoliv zachraňování pozdě. Jenže – vy si grázly trestuhodně chráníte i tady na Boxduroy. Proč na té chybě trváte jako mezci? Co pak máme s vámi dělat?“

„My tu žádné grázly nemáme!“

„Přímo tady na ostrově schováváte víc než dvacet nabitých pistolí. Víte, že je to v tomto světě zločin, ale zapíráte je. Pak se nedivte, že jste i pro nás banda gaunerů.“

„Nerozlišujete vinné od nevinných!“ vyčetl mi.

„Tady nejsou nevinní,“ odpálil jsem ho. „O těch pistolích víte všichni. Nehrajte si na neviňátka!“

Už mě to unavovalo. Všichni vědí, že tu nějací gauneři schovávají zbraně, ale všichni tvrdí, že tu žádný gauner není. S nimi fakt nebyla kloudná řeč.

Naštěstí přicházela Rita Salcmanová. Byla to už trochu starší, ale velice energická ženská. Podala mi zalepený dopis a kladla mi na srdce, ať ho odevzdám co nejdřív.

„Nemusíte se obávat, pánové tam na mě pořád ještě čekají,“ ujistil jsem ji. „Nu – mějte se tu krásně!“

Skoro bych je litoval, kdyby si to nedělali sami...

*****

Svatba může být klidně i malá a skromná, ale nesmí to být svatba carevny Ruska. I když je Rusů dnes pouze třicet milionů, jsou teď na Boxduroy nejpočetnějším pozemským národem. Na druhém místě jsme kupodivu my Češi, je nás více než čtvrtina Rusů. Na Zemi by nás muselo být na stejný poměr třicet milionů, tady nás stačí osm milionů. Je nás tu dokonce víc než Francouzů a Španělů. To je vše, co zbylo z Evropy a vlastně z celého světa.

Ale i to stačí k zaplnění největšího náměstí zdejší Moskvy. Ale není to podobné demonstraci. Ti, kdo to připravovali, pojali svatbu jako slavnostní hostinu. Prostranství rozdělili na tisíce úzkých, dlouhých stolečků, u kterých budou všichni hodovat a přitom budou mít skvělý výhled na pódium, kde jim bude zpívat světoznámá zpěvačka Medvědová s Pardály. Všichni – až na pár zasvěcených – však do této chvíle věřili, že kapela na svatbě dělá jen kulturní vložku.

Konečně se na vyvýšené pódium dostavili organizátoři. Zesílenou telepatií »bivórigem« slavnostně přivítali českého i ruského matrikáře, pak ostatní hosty bez rozlišování podle jmen a významu – a pak jsme vykročili přes celé náměstí i my. Taťána v ruském kroji, já ve svítící kombinéze. Následoval krátký obřad – a byli jsme svoji.

Bylo to tak krátké, že přípravy snad ani nestály za to.

Jenže pak přišlo překvapení.

Carevna odložila ruskou čelenku se závojem, nasadila si kudrnatou paruku, popadla mikrofon a spustila spolu s Pardály. Nejprve ruskou píseň, pak plynule přešla na českou a uzavřela to francouzskou. A bylo všem jasné, Taťána Medvědová je vlastně Taťána Medová, carevna širé Rusi – i když ruská enkláva na Boxduroy nebyla větší než Čechy na Zemi před katastrofou.

To tedy byla svatba!

A to ještě nebyl konec! Následovalo překvapení nejen pro všechny hosty na náměstí, ale i pro mě a Taťánu.

Pořadatelé po jedné písničce převzali mikrofony a ohlásili, že bude předávání svatebních darů. Tím nás ale zaskočili, s něčím takovým jsme nepočítali. Naštěstí to neměly být svatební dary jen pro nás dva, ale pro všechny. A předávat je měli i sižulové!

Když jsme zachraňovali lidi, neměli jsme pochopení pro nic jiného. Přednost měli lidé – na prvním místě děti. Až na druhém místě následovaly drobnosti, které si zachraňovaní ze Země směli brát na památku, od rodinných fotografií až po drobná domácí zvířata, všechny ty kočky, psi a králíci.

První dar všem předal otec počítačového nadšence a experta Romana Bukového. Vladimír Bukový v hospodském kroji trochu připomínal hostinského Palivce. Vlastně nic nepřinesl a svůj dar jen ohlásil. Také on používal zesílenou telepatii, ačkoliv jsem ji nikomu dalšímu nedával. Zřejmě za tím byli sami sižulové.

„Mé dary jsou v »seznamu pozemských předmětů«,“ řekl slavnostně. „Předně nádobí! Nejznámější české hospodské nádobí je půllitr. Takže – tawapsi pulitr!“

»Tawapsi« je klíčové slovo a znamená »přeji si«. Tak se objednávají položky ze seznamů inakirídlů. Nikdo se pak nedivil, když se na stolku před ním objevil skleněný hospodský půllitr.

„Prázdný půllitr ale není k ničemu!“ pokračoval Vladimír. „Takže další příkaz je – tawapsi štěně gambrinu!“

Před panem Bukovým se objevil menší soudek s pípou. Pan Bukový přisunul půllitr a slavnostně ze soudku natočil plný půllitr krásného žlutého piva.

„To si teď může dát každý,“ pokračoval, když pivo trochu manifestačně ochutnal. „Ale teď pozor, vážení! Na Zemi platilo, že pivo obsahuje alkohol a to je jed. Platí to i tady na Boxduroy, jenže alkohol v malých dávkách neškodí a pivo je naopak zdravé. Proto pozor! Hladinu, kdy nám pivo neškodí, budou na Boxduroy hlídat známí supujgódi ovrósje. Jinými slovy – pijeme s mírou, abychom se povznesli, ne abychom padli pod stůl. Ale každý má míru jinou. Znamená to, že každý pije jen kolik snese. Když vám inakirídel odmítne nalít, znamená to, že máte právě dost. Můžete se z toho vyspat, ale nemusíte trhat společnost a můžete svou náladu nejprve využít. A kdo nemá rád pivo Gambrinus, může se podívat do pivního seznamu, kde jich je celkem deset. Víc se nám ze Země nepodařilo zachránit, ale snad to postačí.“

Většinu Čechů nemohl více potěšit!

To ale nebylo všechno. Po českém hospodském přišel se svým darem chlap v moravském kroji a předvedl úplně stejným stylem – nejprv nádobí, pak obsah – dar z Moravy. I podle nádobí to bylo jasné a kdo podle poháru hádal moravské vínko, uhodl.

Také víno měli hlídat naši červíci ovrósje.

Třetí v pořadí byl další Moravák. Na rozdíl od piva se mu objevil nápoj již v nádobce a kdo ve štamprleti hádal slivovici, opět snadno uhodl.

Ovrósje bylo jedno, kudy se alkohol dostane do těla. Při dosažení jisté hladiny zařídí »stop« a inakirídly již další alkohol nedodají. Kdo z pijáků ví, kdy má dost, ten na to ani nenarazí.

Taťána se zpočátku tvářila odmítavě. Její otec na svém statku přece nedovoloval žádný alkohol! Ale i ona připustila, že problémem není alkohol, ale opilci. Kde hrozí překročení míry, tam je lépe úplně odstranit zdroj pokušení. Kdyby všichni Rusové věděli, kdy mají dost! To není jen o Rusech, opilci jsou neštěstím všude. Když to ale bude včas omezené – a na ovrósje je větší spolehnutí než na slabou vůli lidí – nemusí být tak zle.

Češi přidali do seznamů pozemských předmětů pouze pivo, Moraváci vínko a slivovici. Ale tím to neskončilo. Další v pořadí přišel Rus s několika druhy vodky – od Stoličné po velice jemnou pšennou. Závěrem obohatil Pierre moravská vína o francouzská a šampaňskému už neodolala ani Taťána. Podle Francouzů oslavě bez šampáňa něco chybí, obvykle právě to šampaňské. A navíc přidal do seznamu jako další položky klasickou dýmku Sherlocka Holmese, do ní francouzský tabáček a malé doutníčky.

„Tabák sice škodí víc než alkohol, ale probírali jsme to se sižuly a jejich odborníci tvrdí, že ovrósje to uhlídají stejně jako alkohol. A kdyby přece vznikla škoda, ovrósje ji regenerují. Kdo však překročí míru, další nedostane.“

Připili jsme si tedy všichni, celé náměstí, na nový život. Já s Taťánou pravým francouzským šampaňským a jinak každý jak se mu chtělo. Většina hostů nás napodobila volbou šampaňského, ale stranou u Rusů jsem viděl i vodku. Rusové a vodka, to je jako Češi a pivo.

„Politujme všichni odpadlíky na Zapomenutých ostrovech,“ vzpomněla si Taťána po třetím přípitku. „Zbavili se ovrósje, takže jim nemůžeme poskytnout ani tuhle drobnou neřest.“

„A nebylo by lépe dát jim aspoň nějaký lehčí alkohol?“ napadlo mě. „Mají chemickou aparaturu, mohli by na ní vyrábět i třaskaviny, ale pravděpodobnější je, že chtějí pálit vlastní chlast. Když jim ho dáme, nebudou si snad vyrábět kdejaký metyl?“

„Nech je být,“ zatahala mě Taťána za rukáv. „Pochop je, na alkohol měli odedávna na Rusi monopol. Jistě to dokáží udělat profesionálně. Ale vsaď se, že to nechtějí, aby mohli pít! Podle mě chtěli alkohol na kšeft. I když ho vyrobí, prodávat ho nemají komu. Zapomněli, že tam budou jen oni – a nikdo jiný.“

„Když nebudou mít komu ho prodat, nezbude jim než vypít to sami,“ ušklíbl jsem se. „Mohou kupčit jen mezi sebou. Ale co – zlata i stříbra tam mají dost...“

„Měli bychom poděkovat sižulům,“ napadlo Taťánu. „Ne za ten alkohol, ale že se snažili nám pobyt na Boxduroy co nejvíc zpříjemnit. Je vidět, že nejsou tak bez citu, jak se zdají. A není jejich chyba, že si toho někteří neváží.“

Už jsme se chystali odletět »na svatební cestu«, když se ukázalo, že darům ještě není konec. Dar od sižulů byl ale opravdu nečekaný. Blizgůt totiž nečekaně vjel na pódium – na překrásném kladrubském hřebci.

„Tady máte dar od nás!“ seskočil a podal uzdu Taťáně.

Poté přijel na druhém hřebci Prinófed a předal uzdu mně.

„Ale...“ zarazil jsem se, „dva koně je na chov málo! Co tu budou dělat – dva? A k tomu dva hřebci!“

„Tihle jsou pro vás,“ řekl Blizgůt. „Ale nejlépe uděláte, když je vrátíte do stáda a budete si je půjčovat jen na ježdění v rámci... říkáte tomu snad hipoterapie, ne?“

„Kde je to stádo?“ zajímala se Taťána.

„V Čechách,“ odpověděl jí Prinófed. „Když jste se starali o lidi, přivezli jsme na Boxduroy tři české hřebčíny. Kladruby, Slatiňany a Napajedla, koně i s obsluhou. Taťána je chtěla kvůli rehabilitaci – tu potřebovat nebudete, ale naši experti se shodli, že nám tahle zvířata nebudou překážet. Mimochodem, jízda na nich se líbí i nám. Až se vám stádo rozroste, také budeme mít zájem.“

To byl opravdu úžasný dar a když jsme objížděli na koních náměstí, Rusové jásali.

„Kdybyste chtěli jet na svatební cestu na koních, jeďte na koních,“ přál nám Blizgůt. „Ale nepočítali jste s tím. Koně vám převezeme do hřebčína a můžete letět podle původního plánu.“

Pravda, s koňmi jsme nepočítali.

Vděčně jsme přijali nabídku.

*****

Brual je ideální dopravní prostředek.

Při létání mezi Prahou a Moskvou jsem z velké výšky viděl na jihovýchodě jakési vzdálené pohoří. Připomínalo mi Himálaje a když jsem se o něm zmínil Blizgůtovi, sdělil mi jen tak mezi řečí, že je to horský masiv Adunlýa, ponechaný jako přírodní rezervace. Na poměrně velké ploše tam nikdo trvale nežije, ale je to častý cíl turistů.

Upozornil jsem na to Taťánu, když létala do Prahy.

Také to pohoří obdivovala, takže jsme se snadno shodli, že se tam o svatební cestě podíváme.

Brual je ideální dopravní prostředek.

Nejenže jsme tam poměrně brzy doletěli, ale dovolilo nám to přistání ve velice malebném koutu Boxduroy.

Přistáli jsme na nepatrné plošince, takovém divném schodu ve stěně vysokého horského masivu. Vypínal se nad námi do výšky nejméně pěti set metrů a stejně tolik kolmé skály bylo pod námi. Byl tu fantastický rozhled do širokého údolí, kde se na chudé trávě pásla stáda zdejších zvířat. Byli to býložravci, trochu se podobali antilopám, ale to jsme s Taťánou neřešili.

Brual je ideální dopravní prostředek.

Když ho necháte někam dosednout, ale nenecháte ho hned rozplynout, změní se vlastně v obydlí. Podobá se autu v úpravě na karavan a také se tak používá. Když jsme cestou nad pohořím Adunlýa hledali vhodné tábořiště, viděli jsme dvě takové bubliny. I sižulové si sem zřejmě občas udělali výlet – proč ne? A také si vybrali pěkné místečko, jenže my jsme chtěli být o samotě, až jsme narazili na tuhle plošinku. Sem by se po zemi po perném výstupu dostali jen horolezci, ale tu zálibu na Boxduroy nikdo ze sižulů nepěstoval a lidé se tady teprve zabydlovali. Když se to tak vezme, horolezci měli zatím dost příležitostí blíž od naší enklávy, Adunlýa je přece jen poněkud stranou. Z našeho tábora jsme nespatřili ani živou duši, ani bublinu brualu. Byli jsme tu sami.

Brual je ideální dopravní prostředek.

Ani v podobě karavanu nesnese srovnání s podobnými prostředky na Zemi. Dosedne, přitiskne se k podkladu a máte dojem trvalé stavby. V místě, kde jsme přistáli, plnil roli jakési extravagantní horské chaty, jakou by si na Zemi mohli dovolit jen milionáři. Jen vytahat do této výšky materiál by přišlo draho!

Byl odsud ale úžasný rozhled. Chápal jsem horolezce, že věnují tolik energie a času, aby se vyšplhali do podobných míst a mohli se kochat takovými vyhlídkami. Až na to, že horolezci tomu věnují spoustu energie, času i umění. Na taková místa se běžný smrtelník prostě nedostane.

Byli jsme tu osamělí jako na pustém ostrově a přitom ve stejném přepychu jako v Nové Praze nebo v Moskvě, jen těch lidí kolem nás bylo méně. Vlastně kilometry všemi směry žádní. Ani sižulové, kteří tu byli přece jen víc doma než my.

Na Boxduroy svítí světlo nepřetržitě. Odhadl jsem, že se nacházíme v místech větší koncentrace hvězd v samotném centru galaxie. Světlo těch nejbližších osvětluje planetu rovnoměrně ze všech stran, takže tu není rozdíl mezi dnem a nocí. A protože blízké hvězdy Boxduroy osvětlují i zahřívají, leží zdejší »pásmo života« mnohem dál od zdejší hvězdy, takže by se jevila menší a ne tak žhavá. Nakonec není ani vyloučené, že zdejší slunce je dávno vyhaslé a svět Boxduroy osvětlují a zahřívají jen okolní blízké hvězdy. Nedá se to však rozsoudit. Ve vrchních vrstvách zdejší atmosféry jsou husté a neprostupné mraky jako na Venuši. Světla i tepla jimi prochází právě tolik, aby na celém povrchu trvalo příjemné podnebí, ale chybí tu teplotní pásma a střídání ročních období. Na Boxduroy je zkrátka věčné léto od rovníku po póly, které je od sebe těžké rozeznat. Možná právě proto sižulové nevynalezli kosmické lodi, ale gehury. Bez nich by o vesmíru asi nevěděli nic. Až když se jim podařilo proniknout těmi tunely na cizí světy, mohli začít zkoumat okolní vesmír, ale hvězdné lodě nezačali vynalézat ani potom. Gehury byly zkrátka lepší.

Věčný den a léto však způsobily odlišnosti mezi živočichy Boxduroy a Země. Zdejší živočichové, sižuly nevyjímaje, nespí. Není tu noc, stvořená k odpočinku, kdy tma silně omezí aktivity všech zvířat, až na ty, které se tmě přizpůsobí, jenže jsou pak oslněné ve dne. Udržení aktivního života čtyřiadvacet hodin denně vyvinulo u zdejších živočichů spánek »na půl mozku«, kdy se obě poloviny mozku ve spaní střídají.

Sižula nemůžete probudit ani o půlnoci, protože nespí.

Sižulové však mají pochopení pro bytosti, s nimiž se setkali ve vesmíru a které jsou naopak zvyklé na střídání dne a noci a na noční klid a odpočinek. Jejich fepriti i brualy mají schopnost nejen jednosměrně průhledných stěn, ale i úplného zatemnění zvaného »komgi«. Sižulové by to nepotřebovali. Nač tmu, ta jen překáží. Ale jiní si tmu žádají, proč jim nevyhovět?

Jak si kdo ale nastaví cyklus dne a noci, to je jeho věc. Časový posun tady takovou roli jako na Zemi. Kde se sejde víc jedinců stejného živočišného druhu, tam se mezi sebou obvykle sesynchronizují a mají den i noc shodné. Není to ale nutné.

Dali jsme si tedy večeři ve chvíli, kdy jsme měli na ni náladu a byli jsme už trochu unaveni. Večeřet se má lehce, proto jsme si oba dali cosi jednoduššího. Taťána si však navíc poručila něco, co jsem ještě neznal, průhlednou malou ampulku velikosti angreštu či malé meruňky, plnou odpudivé fialové kapaliny. Taťána ji v ústech rozkousla, ale nejedlý obal vyplivla.

„Co to máš?“ zeptal jsem se jí. „Jak to chutná?“

„Toho si nevšímej,“ usmála se. „To vůbec není určeno pro muže, je to čistě ženská záležitost. Ani by ti to nechutnalo.“

„Co to je?“ chtěl jsem vědět.

„To je zdejší rušička antikoncepce mlikéd,“ vysvětlovala mi. „Sižulové se s našimi prapředky kdysi dávno dohodli, že nám budou do jídla přidávat antikoncepci. Jen tak málo, aby nebyla znát a nepůsobila chuťové problémy, ale účinnou, aby vyloučila nechtěné děti. Úplně zastaví zrání vajíček, což má i výhodu, že se nevypotřebovávají. Každá žena jich má totiž omezenou zásobu. Na Zemi je každá za půlstoletí vypotřebovala a další děti už mít nemohla. Tady se to zastaví. Proto můžu mít dítě i já, i když je mi přes sto let. Na Zemi bych ve čtyřiceti ještě děti mít mohla, na Boxduroy se to zastavilo. Má to pro ženy i další výhody, ale o tom chlapi obvykle moc nevědí.“

„A tohle... ten »mlikéd«?“

„Ten to zhruba na měsíc zruší. Dohodli jsme se přece, že chceme dítě, ne?“ podívala se na mě a trošku zčervenala.

„Takže to je první krok?“ ujišťoval jsem se.

„Ano, první,“ přikývla. „Teď by měl následovat druhý, kde máš svou úlohu i ty...“

Chytrému napověz, hloupého trkni...

*****

Ráno jsme se vzbudili, až když jsme se vzbudili.

V zatemněném brualu stačilo jen pomyslet a stěny opět zprůhledněly. A byl opět den – další den na Boxduroy.

Dali jsme si jen lehčí snídani a při ní jsme plánovali.

„Nebude nám vládnutí překážet v péči o careviče?“ starala se Taťána. „Já jen doufám, že ne!“

„Myslíš, že to bude kluk?“ zeptal jsem se.

„No tak péči o princeznu,“ ustoupila bez protestů. „Co bys chtěl radši? Prince nebo princeznu?“

„Nejlépe oboje,“ usmál jsem se a přitáhl si ji k sobě.

V horské chatě nám bylo dobře. Někdo by měl z hloubky pod námi závrať, ale my jsme oba byli zvyklí létat a pět set metrů je běžná výška na přistávání.

„Tak mě napadlo...“ zarazil jsem se a zmlkl.

„Co?“ chtěla hned vědět.

„Jestli mají i vyhnanci na ostrovech v jídle antikoncepci? A když ano, mají i »mlikéd«? Musím se na to přeptat sižulů.“

„Nemusíš, už jsem se ptala,“ odvětila. „Je to jednoduché. Mají na výběr. Buď si potraviny vypěstují a uvaří a antikoncepci mít nebudou. Nebo budou žít z toho, co jim dodají inakirídly, pak budou pod vlivem antikoncepce nepřetržitě. Zpřístupnit jim do nabídky »mlikéd« máme od sižulů výslovně zakázáno.“

„Té první možnosti nevěřím,“ došlo mi. „Tihle si na práci vždycky někoho najmou, ale vhodné otroky, pardon spoluobčany svázané lichvou, tam mít nebudou. A podle toho, jak se starali o »národní jídla«, o vlastních neuvažují. Navíc odmítli ovrósje...“

„Víš, jak to řekl sižul Prinófed?“ podívala se na mě. „Tak nepovedený druh prý ještě nezažil. Ať už co nejdřív vyhynou!“

Sižulové je tam nečekaně rychle vyvezli minulý týden. Znenadání jim oznámili, že kdo se chce zbavit červů, ať už to neodkládá, jinak mu zůstanou. Zaměřili se na snahu »zbavit se červů«, náboženskou otázku si z toho udělali jejich představitelé sami. Sižulové jim to jen podali až příliš kategoricky.

„Kdo se nezbaví červů, znesvěcuje naši víru a není to náš člověk,“ tvrdil chlap, co se prohlásil za nejvyššího rabína.

„Sami se tam nahrnuli,“ poznamenala Taťána. „Ani ti, kdo na jejich víru nevěří, se neodvážili odmítnout, aby nebyli z jejich společenství vyvržení, víra – nevíra. Pro nás tím skončili, ostrovy jsou teď nepřístupné i pro nás. Oficiálně abychom jim nemohli dodávat zbraně. Pro sižuly je to jednodušší, pro nás vlastně taky.“

„Nejhorší je, že je zahubí jejich vlastní víra,“ vzdychl jsem si. „Stejně jako ty, kdo odmítli naši záchranu a čekali na anděly.“

„A nemáme jim pomáhat,“ dodala Taťána. „Oni beztak na pomoc odpovídají kverulantstvím. Nechme je být, na ostrovy šli sami a když během padesáti let vyhynou, bude to jen dobře. Není jim co závidět. Víš, jak si naše širá Rus od nich oddychne? Vy Češi určitě také.“

„Širá Rus není moc širá,“ vzdychl jsem si. „Nejhorší to bylo u smíšených rodin. Buď tam manželé odešli společně, nebo se rodiny rozpadly, ale v Čechách nebylo rozvodů ani dvacet. Měli jste také takové problémy?“

„Jako u vás, jen jich nebylo tolik,“ řekla, „Oni se s Rusy příliš nezahazovali.“

Věděl jsem, že to není snadné. Má bývalá žena Hana si na poslední chvíli uvědomila, co znamená pro další život odčervení, a raději couvla. Její druhý muž David se na ostrovy odstěhoval se všemi potomky. Tím jsem přišel o příbuzné vyvdané Hanou – dali přednost svým. Hana couvla na poslední chvíli. Má teď ještě možnost najít si někoho lepšího, i když já jí už nepomohu...

„Víš, co mě zajímá?“ napadlo mě. „Kdy se poměry na Zemi vrátí do normálu a co tam naši potomci najdou...“

„Možná už my,“ opravila mě. „Sižulové se to snažili aspoň přibližně odhadnout. Dost podle nich záleží na tom, jak rychle vychladne Afrika, pořád zásobuje stratosféru popelem. S popelem spadne voda, která se vypařila z moří, a až zmizí mraky, povrch se ohřeje. Sižulové očekávají, že návrat do normálu nastane už v nejbližších pěti stoletích. To pro nás není nic nemožného, takže se možná i my dožijeme návratu. Ale máme počítat s tím, že na Zemi nic nenajdeme. Města jsou rozdrcená ledem, všude morény, nikde ani travička. Budeme rádi, když si z Boxduroy dovezeme rostliny. Ještě že máme aspoň nějaká zvířata!“

„Budeme mít jiné starosti,“ řekl jsem. „Technologie sižulů nás zbavila spousty problémů. Nestaráme se teď o práci, o peníze, o bydlení. Máme všechno co kdo chce. Jenže my teď musíme tu technologii zvládnout.“

„Možná ne všichni,“ namítla. „Někdo najde smysl života v umění, někdo se zapojí do záchrany pozemských památek – to nemůže zůstat na deseti ženských, i když jsou to odbornice, mají elán i znalosti... a musíme mít dostatek odborníků, aby to zvládli i na Zemi! Na Boxduroy jsme hosty. Až se poměry na Zemi ustálí – a je jedno, zda to bude až za pět set let, když se toho dožijeme – musíme se vrátit. Na obnovu původní civilizace nemáme. Ropa nebude nikde, ložiska rud vyplundrovaná, o zemědělství už vůbec nemluvím... Musíme stabilizovat nové ekosystémy s dovezenými rostlinami a zvířaty, ustálit životní podmínky... Vidím to dost jednoznačně. Buď se tam vrátíme s inakirídly, nebo se vrátíme do doby kamenné.“

„Myslím, že nám sižulové pomohou,“ mínil jsem.

„Já tomu dokonce pevně věřím,“ odvětila.

*****

© Václav Semerád Nová Ves 2017

SLOVNÍK

abchré =  zaostřený způsob použití telepatie, při kterém se telepatie omezí na jednoho příjemce, zato na větší vzdálenost (kdekoliv v rámci jednoho světa)

abuluhjol =  supujgód k zesílení účinků rozostřené telepatie bivórig, která pak pokryje i stadion

anihilace = úplná likvidace hmoty převedením na čistou energii (obvykle doprovázená vznikem jiné hmoty z této energie jinde)

Austriják = Rakušan (rus. – z Austria)

bahro =  boxduroyské zaklení

bankster = bankéř s chováním gangstera (všichni, kdo se zabývají bankovnictvím)

bivórig =  znásobená varianta rozostřené telepatie, schopná pokrýt větší vzdálenosti než verze vsjaruvó, ovšem jen s pomocí abuluhjolu

blýhe =  výživný nápoj obsahující mixované tukové složky

Boxduroy =  Svět za Čertovou Bránou

brótha =  řídící nebo televizní kanál, pásmo

brual =  létající bublina na Boxduroy, používaná jako univerzální dopravní prostředek (nouzově slouží i k ubytování)

brůňgemuž =  malířský nástroj (pistolspray) nanášející fyzikálně vytvářené barvy

daraseva =  informační systém Boxduroy, spojující vlastnosti pozemského internetu, televize, rozhlasu, počítačů i knih

ešelon = vlak (rus.)

etasita = větší shluk fepriti, vytvářející na Boxduroy náhražku měst a podobající se hromadě bublin

fepriti =  bublinovité domy na Boxduroy s univerzálním využitím

gavalaguj =  primitivnější obyvatelé jiných světů, usilující dostat se nelegálně na Boxduroy (se značně hanlivým přídechem)

gehur =  mimoprostorový chobot, pevně spojující vzdálená místa vesmíru, řízený vždy z jedné strany

glýv =  základní pevná potravina rostlinného původu v podobě placek, používaný i jako nosič mazlavých doplňků

cherypikie =  supujgód pro základní telepatickou řeč na Boxduroy

chtakra =  boxduroyské jídlo – moučné chomáče, obvykle kombinované s pečení

inakirídel =  generátor na přeměnu hmoty a energie, obsahující rozsáhlou paměť „receptář“

interference = jev, kdy se vlnění ze dvou zdrojů skládá a navzájem se zesiluje nebo zeslabuje

JOLANA = komunisty nedoceněný model české kytary s výrazným psychorezonančním efektem (viz účinky hudby ve filmu Starci na chmelu anebo Beatles)

komgi =  zatemnění – zneprůhlednění (i jednosměrné) a případně i přebarvení bublinových objektů

kulak = bohatý statkář (od 1 krávy výš – rus.) rozkulačený bolševiky

kvarky = podle standardního modelu částicové fyziky elementární částice, ze kterých se skládají hadrony (protony a neutrony).

libri prohibiti = knihy zakázané cenzurou, držené v klášterních knihovnách zásadně pod zámkem

liziklit =  létající kamera (něco jako dron)

mašatca =  tepelně upravené (upečené) maso ze čtyřnohých zvířat

mezony = hadrony s celočíselným spinem (bosony), složené z kvarku a antikvarku, vznikající po totálním rozložení hmoty na kvarky

mlikéd =  rušička účinků antikoncepce

móro =  výživná potravina živočišného původu, obsahující značné procento tuku

nukleární zima = pokles teplot na celém světě vyvolaný množstvím prachu a popela v atmosféře, vedoucí ke značnému posunutí teplotních pásem

ovrósje =  červovitý supujgód k seřizování organizmů

Pergivijo =  obytné středisko (etasita) sižulů na Boxduroy

politruk = politický vedoucí (rus: političeskij rukovoditělj)

poměščik = statkář (rus.) odbornější a proto bohatší rolníci v Rusku (do revoluce – viz kulak)

psychedelická hudba = hudba napodobující účinky halucinogenních drog (např. Pink Floyd)

psychorezonance = psychické působení na člověka, využívající rezonance s delta-vlnami mozku (i jeden tón pak může být smutný či veselý)

Sedmero = variace na Desatero: 1.Lidé jsou si rovni – 2.Cti rodinu – 3.Nezabiješ – 4.Nepokradeš – 5.Nepodáš křivého svědectví – 6.Nezotročíš – 7.Svévolně nezničíš

sižul  = třetí pohlaví obyvatel Boxduroy

sněhopopel = směs sněhu a popela, pod větším tlakem tuhne na hmotu podobnou betonu

sovchoz = sovětskoje chozjajstvo – sovětské hospodářství (obdoba tureckého)

supujgód =  geneticky vyvinutý červík, žijící symbioticky v organizmu a zajišťující přídavné funkce

tawapsi =  přeji si, žádám, chci...

telepatie = vysílání myšlenek na dálku

tetris = počítačová hra se skládáním kamenů různých tvarů

týglyky =  hmotová substituce (náhrada prvku nebo sloučeniny jiným prvkem nebo sloučeninou beze změny objemu)

vade-me-cum = (pojď-se-mnou – lat.) integrovaný překladač, umožňující dorozumívání cizím jazykem

versta = ruská délková míra (1066 metrů)

Vinnetou = legendární mírumilovný a až trestuhodně důvěřivý náčelník amerických Apačů

vsjaruvó =  rozostřený způsob použití telepatie, použitelný na blízko podobně jako řeč

zvuchoji =  retranslační žížala telepatie

žarzu =  červovitý parazit, občas přenášený na Boxduroy ilegálními migranty gavalaguj

Pozn. 01 Nezapomenutelný Jan Werich v pohádce „Byl jednou jeden král“ podle „Sůl nad zlato“ Boženy Němcové...

© Václav Semerád Nová Ves 2017