Tato kniha byla zakoupena na portálu www.mojeknihy.eu.

Kupující: 123456789012345678901234567890

Veřejné šíření tohoto díla nebo jakékoli jeho části je v rozporu s autorským zákonem.

Děkujeme, že pomáháte autorům a nakladatelům elektronických knih tím, že si knihy poctivě kupujete.

Aliččina

dobrodružství

v Divukraji

Lewis Carroll

Translation © 2014 Vladimír Kučera

Illustrations © 2014 Tamara Pauknerová

ISBN 978-80-87901-12-0

ISBN 978-80-87901-13-7 (EPUB)

ISBN 978-80-87901-14-4 (MOBI)

Kapitola I

Králičí

norou

Aličku už ani trochu nebavilo sedět na břehu vedle sestry a nemít co na práci. Párkrát nakoukla sestře přes rameno do knížky, kterou četla, ale nebyly tam žádné obrázky ani konverzace, „a k čemu je knížka bez obrázků a konverzací,“ pomyslela si Alička.

Takže zrovna přemítala (pokud to vůbec šlo, protože v dnešním horku se cítila velice ospalá a otupělá), jestli by uvití kopretinového věnečku bylo dostatečně zábavné, aby stálo za tu námahu zvednout se a natrhat kopretiny, když tu najednou kolem ní přeběhl Bílý Králík s růžovýma očima.

Na tom nebylo nic až tak zvláštního; dokonce Aličce nepřišlo až tak divné, ani když si králík zamumlal pod vousy: „Ojojoj! Já přijdu pozdě!“ (když o tom později přemýšlela, napadlo ji, že jí to mělo být divné, ale v té chvíli jí to všechno připadalo úplně normální); ale když králík vyndal z kapsy u vesty opravdové hodinky, podíval se na ně a pak spěchal dál, Alička překvapeně vyskočila na nohy, protože jí blesklo hlavou, že nikdy neviděla králíka s kapsou u vesty, natož pak s hodinkami, které by z ní mohl vytáhnout, a tak se za ním rozběhla přes louku, zvědavostí celá bez sebe, a naštěstí ho na poslední chvíli zahlédla, jak mizí ve velké králičí noře pod keřem. V následujícím okamžiku tam Alička skočila za ním, a ani jí nepřišlo na mysl, jak se vlastně dostane zpátky.

Králičí nora vedla zpočátku rovně jako tunel, a pak najednou začala prudce klesat, tak najednou, že Alička nestihla ani pomyslet na to, jestli by se neměla zastavit, a už padala dolů do nějaké velmi hluboké studny.

Buďto byla ta studna opravdu hodně hluboká, nebo padala hodně pomalu, protože při tom padání měla spoustu času rozhlížet se kolem sebe a přemýšlet, co s ní asi bude dál. Nejdřív se snažila zjistit, kam to padá, ale dole byla příliš velká tma na to, aby tam mohla něco rozeznat; pak se podívala kolem sebe a všimla si, že stěny téhle studny jsou plné skříněk a poliček; tu a tam zahlédla na skobě pověšenou mapu nebo obrázek. Když míjela jednu poličku, sundala z ní sklenici. Byla na ní nálepka s nápisem „POMERANČOVÁ MARMELÁDA,“ ale s rozčarováním zjistila, že je prázdná; nechtěla ji jen tak upustit, protože se bála, že by sklenice mohla dole někoho zabít, a tak se jí nakonec podařilo položit ji na jednu poličku, kolem které zrovna padala.

„Tedy,“ pomyslela si Alička, „po takovémhle pádu si nebudu nic dělat z toho, když někdy spadnu ze schodů. Doma si o mně budou myslet, kdoví jak jsem statečná. Myslím, že bych ani nemukla, kdybych třeba i ze střechy spadla!“ (Což byla nejspíš úplná pravda.)

Dolů, dolů, dolů. Cožpak ten pád nikdy neskončí? „Zajímalo by mě, kolik mil už jsem spadla,“ řekla nahlas, „už musím být někde poblíž středu země. Počkat, to bych musela být v hloubce asi tak čtyř tisíc mil —“ (jak vidíte, Alička si ze školního učiva leccos zapamatovala, a i když to nebyla úplně nejlepší příležitost, aby se pochlubila svými znalostmi, protože ji tu nikdo neposlouchal, aspoň si to mohla pěkně procvičit) „— ano, tak nějak to asi bude, akorát by mě zajímalo, jakoupak tu máme zeměpisnou šířku a délku?“ (Alička neměla tušení, co je zeměpisná šířka nebo délka, ale zdálo se jí, že tahle slova zní opravdu dobře).

Znovu se rozpovídala. „To by mě zajímalo, jestli proletím skrz naskrz celou zeměkoulí! To bude legrační, jestli vylétnu ven mezi lidi, kteří chodí hlavou dolů. Protichůdci se jim říká, aspoň myslím,“ (teď byla docela ráda, že ji nikdo neslyší, protože tohle slovo jí zrovna správně neznělo) „— ale budu se jich muset zeptat, v jaké zemi to vlastně jsem. Prosím vás, paní, je tohle Nový Zéland, nebo Austrálie?“ (a snažila se přitom zdvořile uklonit – představte si, jak se ukláníte během pádu! Myslíte, že byste to zvládli?) „Ale asi by si o mně pomyslela, že jsem úplně pitomá, když se takhle ptám! Ne, raději se nebudu ptát, třeba to uvidím někde napsané.“

Dolů, dolů, dolů. Alička neměla nic jiného na práci, a tak si za chviličku zase začala povídat. „Myslím, že Dině se po mně bude dneska večer opravdu stýskat!“ (Dina byla kočka.) „Doufám, že jí nezapomenou dát ke svačině misku mléka. Moje milá Dino! Kéž bys tu teď byla se mnou! Obávám se, že ve vzduchu nejsou žádné myši, ale mohla bys chytit netopýra, a ten vypadá docela jako myš. Ale nejsem si jistá, jestli kočky žerou netopýry? A na Aličku začala padat dřímota, a ospale si opakovala: „Žerou kočky netopýry? Žerou kočky netopýry?“ a někdy zase „Žerou netopýři kočky?“ Jelikož zjevně neuměla odpovědět ani na jednu z těch otázek, bylo vlastně docela jedno, jestli se ptá tak, nebo onak. Cítila, že pomalu usíná, a právě se jí začalo zdát, že je na procházce s Dinou, drží se spolu za ruce a Alička se velice vážně ptá: „Řekni po pravdě, Dino, sežrala jsi někdy netopýra?“ když tu najednou bum! bác! pád skončil přistáním na hromadě větviček a suchého listí.

Alička si ani trochu neublížila, a hned byla zas na nohou: podívala se nahoru, ale tam byla jen černočerná tma; před ní byla další dlouhá chodba a po ní ještě v dálce zahlédla cupitat Bílého Králíka. Nebylo na co čekat. Alička za ním vyrazila jako vítr, a tak tak ho ještě zaslechla, když jí mizel za rohem: „Pro má drahá ouška a fousky, to už je tak pozdě!“ Už mu byla v patách, ale když zabočila za roh, nebylo najednou po králíkovi ani stopy. Ocitla se v dlouhé nízké síni, která byla osvětlená řadou lamp, visících ze stropu. Kolem dokola té síně byly samé dveře, ale všechny byly zamčené; Alička prošla po jedné straně až na konec síně a po druhé zase zpátky, každé dveře zkusila otevřít, a nakonec smutně zamířila doprostřed a přemýšlela, jestli se odsud vůbec ještě někdy dostane.

Najednou si všimla malého stolku na třech nohách, který byl celý ze skla. Nebylo na něm nic než zlatý klíček, a Aličku hned napadlo, že by se mohl hodit k některým ze dveří v síni, ale ouha! buďto byly dírky moc velké, nebo klíček moc malý, prostě žádné z těch dveří se odemknout nedaly. Nicméně když obcházela síň podruhé, narazila na závěs, kterého si předtím nevšimla, a za závěsem byla malá dvířka, asi patnáct palců vysoká. Zkusila strčit zlatý klíček do zámku, a s nadšením zjistila, že tam pasuje!

Když Alička dvířka otevřela, ukázalo se, že vedou do úzké chodbičky, jen o málo větší než myší díra; klekla si, aby se podívala, kam chodbička vede, a uviděla tu nejkrásnější zahradu, jakou kdo kdy spatřil. Jak moc toužila dostat se z té temné síně a procházet se mezi těmi krásnými květinovými záhonky a chladivými fontánami, ale nedokázala dvířky prostrčit ani hlavu, „a i kdybych tam prostrčila hlavu,“ přemýšlela ubohá Alička, „nebyla by mi moc platná bez ramenou. Ach, jak bych si přála, abych se dokázala složit, jako se skládá vysunovací dalekohled! Myslím, že bych to i dokázala, jenom kdybych věděla, jak začít.“ Poslední dobou se totiž přihodilo tolik neobvyklých věcí, že už jí máloco připadlo opravdu nemožné.

Nevypadalo to, že by mělo nějaký smysl čekat u maličkých dvířek, a tak se vrátila ke stolku, tak trošku doufajíc, že by na něm mohla najít další klíček, nebo alespoň knihu s návodem, jak by se člověk mohl složit tak, jako se skládá dalekohled. Tentokrát na něm našla lahvičku („a ta tu určitě předtím nebyla,“ řekla si Alička), a k hrdlu lahvičky byla přivázaná papírová cedulka s nápisem: „VYPIJ MĚ,“ vytištěným krásnými velkými písmeny.

To je sice moc hezké, říct „Vypij mě,“ ale naše malá moudrá Alička to nehodlala uspěchat. „Ne, nejdřív se podívám,“ řekla, „a zjistím, jestli tu někde není napsáno ‚JED‘,“ protože četla pár pěkných historek o dětech, které se popálily a sežraly je divoké šelmy a ještě spousta dalších nepříjemností je potkala, a to všechno jenom proto, že nedbaly prostých rad, které dostaly od svých přátel: tak například že doruda rozpálený pohrabáč vás popálí, když ho budete držet příliš dlouho; že když se říznete nožem příliš hluboko do prstu, poteče vám krev; a nikdy nezapomněla, že když se napijete z láhve, označené nápisem „JED“, skoro určitě se vám to dříve nebo později vymstí.

Nicméně na této lahvičce žádný takový nápis nebyl, a tak se Alička odhodlala trošku ochutnat, a když zjistila, že je to velice dobré (chutnalo to jako kombinace třešňového koláče, vanilkového pudingu, ananasu, pečeného krocana, karamel a horkých topinek s máslem), rychle to všechno dopila.

*       *       *

„Jaký zvláštní pocit!“ řekla si Alička. „Nejspíš se zmenšuju, jako když se zasunuje dalekohled!“

A taky že ano! Byla teď jenom deset palců vysoká, a obličej se jí rozzářil při představě, že už má tu správnou velikost, aby prošla malými dvířky do té krásné zahrady. Nejdříve ale ještě pár minut čekala, jestli se nebude dál zmenšovat: byla z toho trochu nervózní; „protože ono by to mohlo skončit tak,“ říkala si Alička, „že bych úplně zmizela, jako když dohoří svíčka. Zajímalo by mě, co by pak se mnou bylo?“ A snažila se představit si, co se stane s plamenem svíčky, když ji někdo sfoukne, protože si nemohla vzpomenout, že by něco takového někdy viděla.

Když po nějaké chvíli zjistila, že už se nic neděje, rozhodla se, že se hned vydá do zahrady, ale ouha! Když došla ke dvířkám, zjistila, že si zapomněla vzít ten zlatý klíček, a když se pro něj vrátila ke stolku, ukázalo se, že na něj nedosáhne: docela jasně ho viděla na skleněné desce, a snažila se ze všech sil vyšplhat po jedné ze skleněných noh stolku, ale příliš to klouzalo, a když se nakonec unavila tak, že už nemohla, sedla si chuděrka na zem a dala se do pláče.

„Ale no tak, pláčem přece nic nespravíš!“ přísně se Alička okřikla. „Radím ti, abys okamžitě přestala!“ Většinou uměla sama sobě velice dobře poradit (i když se jenom málokdy poslechla), a někdy si vyčinila tak důkladně, že ji to dohnalo až k slzám; a jednou si dokonce zkusila napohlavkovat za to, že sama sebe podváděla, když proti sobě hrála kroket; tohle zvláštní dítě totiž rádo předstíralo, že je dvěma různými osobami. „Ale to je mi teď k ničemu,“ pomyslela si ubohá Alička, „hrát si na dva lidi! Vždyť už mě není dost ani na jednoho pořádného člověka!“

Najednou jí padl zrak na malou skleněnou krabičku, která ležela pod stolem: otevřela ji a našla tam maličký koláček, na kterém bylo krásnými písmeny z rozinek napsáno: „SNĚZ MĚ!“

„Tak jo, sním ho,“ řekla Alička, „a když mi to pomůže vyrůst, dosáhnu na ten klíč; když mě to zmenší, dokážu se protáhnout štěrbinou pod dvířky, takže se do té zahrady dostanu v každém případě, a je mi úplně jedno, jak se to stane!“

Kousek ochutnala a zvědavě si říkala: „Tak kampak to bude? Kampak to bude?“ a položila si ruku na hlavu, aby zjistila, jestli se bude zvětšovat, nebo zmenšovat, a byla dost překvapená, že zůstává pořád stejně velká. Je pravda, že to se většinou stává, když člověk jí koláč, ale Alička už si na všechny ty podivnosti tak zvykla, že se teď zdálo docela hloupé a nudné, když život šel dál tak jako obvykle. A tak se do koláče pustila a brzy ho celý spořádala.

Kapitola II

KALUŽ

SLZ

„Čím dál zajímavitější,“ zvolala Alička (byla tak překvapená, že v tu chvíli docela zapomněla, jak se správně mluví). „Teď se roztahuju jako ten největší dalekohled na světě! Sbohem, mé nohy!“ (protože když se podívala dolů na své nohy, skoro na ně nedohlédla, jak byly daleko). „Ach, mé ubohé nohy, zajímalo by mě, kdo vám teď bude obouvat boty a ponožky, protože víte co, drahouškové? Já to určitě nedokážu! Budu teď od vás příliš daleko, abych se o vás mohla starat: musíte se o sebe postarat samy, jak nejlépe umíte; — ale měla bych k nim být zdvořilá,“ pomyslela si Alička, „jinak by taky nemusely jít tam, kam budu chtít. Počkat: třeba bych jim mohla dát každé Vánoce jedny nové boty.“

A tak pokračovala v plánování, jak to udělá. „Musím je poslat kurýrem,“ přemýšlela, „a to bude vypadat legračně, posílat dárek vlastním nohám! A jak divně bude vypadat adresa!

Vážená

Aliččina Pravá Noha,

Předložka před Krbem,

U Mřížky

(se srdečným pozdravem od Aličky)

Bože, co to plácám za nesmysly!“

A právě v tu chvíli narazila hlavou do stropu; byla teď totiž víc jak devět stop vysoká, a tak bez meškání popadla zlatý klíček a spěchala k dvířkám do zahrady.

Ubohá Alička! Aby zahrádku alespoň jedním okem zahlédla, musela si k dvířkám lehnout na bok; ale že by se dostala na druhou stranu, to teď bylo ještě beznadějnější než předtím. Posadila se a znovu se dala do pláče.

„Měla by ses stydět,“ řekla Alička, „taková velká holka,“ (což tedy byla pravda), „a tahle brečet! Říkám ti, hned toho nech!“ Ale stejně plakala dál a proudy slz jí stékaly po tvářích, až kolem ní vytvořily velkou kaluž, asi čtyři palce hlubokou, která zalila polovinu síně.

Po chvíli zaslechla v dálce tiché cupitání, a tak si rychle utřela oči, aby viděla, co se bude dít. Byl to Bílý Králík, který se vracel zpátky, nádherně oblečený, s párem bílých rukaviček v jedné ruce a velkým vějířem ve druhé: poklusem spěchal chodbou a mumlal si pro sebe: „Ó, Vévodkyně, Vévodkyně! Ta bude zlostí bez sebe, když ji nechám čekat!“ Alička byla ve svém zoufalství odhodlána požádat o pomoc úplně kohokoli; takže když se k ní Králík přiblížil, oslovila ho tichým, nesmělým hlasem: „Kdybyste dovolil, pane —“ Králík sebou vylekaně škubl, upustil bílé rukavičky i vějíř, a pelášil pryč do tmy, co mu nohy stačily.

Alička zvedla vějíř a rukavičky a začala si znovu povídat; protože v síni bylo velmi teplo, ovívala se přitom celou dobu vějířem: „Ach jo, dneska se ale dějí podivné věci! A přitom ještě včera bylo všechno úplně normální. Že by se se mnou v noci něco stalo? Počkejme: byla jsem stejná jako včera, když jsem se dneska ráno probudila? Skoro mám pocit, že jsem se cítila trošku jinak. Ale pokud nejsem stejná, pak je tu otázka, kdo tedy propána vlastně jsem? Á, to je mi pěkná záhada!“ A začala v mysli probírat všechny děti, co znala a co byly stejně staré jako ona, aby zjistila, jestli se nemohla proměnit v někoho z nich.

„Rozhodně nejsem Ada,“ řekla si, „protože té se vlasy kroutí do samých kudrlinek, a já nemám kudrlinku ani jednu; a taky určitě nejsem Mabel, protože já umím spoustu věcí, a ona, no, ona toho umí tak málo! Kromě toho, ona je ona a já jsem já, a — propána, jak je to celé zamotané! Zkusím zjistit, jestli umím všechno, co jsem uměla dřív. Tak se na to podívejme: čtyřikrát pět je dvanáct, a čtyřikrát šest je třináct, a čtyřikrát sedm je – pane jo! Tímhle tempem se nedostanu ani do dvacítky! Ale co, malá násobilka není důležitá. Zkusíme zeměpis. Londýn je hlavním městem Paříže, a Paříž je hlavním městem Říma, a Řím – ne, to je určitě špatně. To jsem se asi opravdu proměnila v Mabel! Zkusím zarecitovat ‚Jestlipak malý krokodýl —‘ “ a složila ruce do klína, jako když odříkává naučenou látku ve škole, a začala si recitovat, ale její hlas zněl nakřáple a podivně a slova se jí nevybavovala tak jako dřív:

„Jestlipak si malý krokodýl

ocásek umyje skvěle,

vydrhne si vodou z řeky Nil

šupinky na lesklém těle!

Jak vesele na nás se šklíbí

jak drápy si po jednom sčítá,

pak vyčíhne si hejno rybí,

a v tlamě je nadšeně vítá!“

„Tohle určitě nejsou ta správná slova,“ řekla ubohá Alička, a oči se jí znovu zalily slzami, když pokračovala, „to jsem se tedy opravdu proměnila v Mabel, a teď budu muset bydlet v tom těsném mrňavém domku, a nebudu mít skoro žádné hračky na hraní, a pořád se budu muset něco doučovat! Ne, už jsem se rozhodla: pokud jsem Mabel, zůstanu tady dole! Nic jim nebude platné, když sem přijdou a skloní hlavu až k zemi a budou volat: ‚Vrať se sem k nám, drahoušku!‘ Já se jenom podívám nahoru a řeknu: ‚A kdo vlastně jsem? Na to mi nejdřív odpovězte, a pak, když se mi bude líbit, kdo jsem, vylezu nahoru; když ne, zůstanu tady dole, dokud se neproměním v někoho jiného‘ – ale bože můj,“ Alička se najednou znovu usedavě rozplakala, „já si tak přeju, aby sem strčili hlavu! Už mě to vážně nebaví, být tady pořád tak sama!“

Při těch slovech se podívala na své ruce a s údivem zjistila, že si mezitím nasadila jednu z Králíkových bílých rukaviček. „Jak jsem to dokázala?“ pomyslela si. „Nejspíš se zase zmenšuju.“ Vstala a popošla ke stolu, aby se vedle něj poměřila, a zjistila, že podle svého nejlepšího odhadu teď měří asi dvě stopy, a rychle se dál zmenšuje. Brzy přišla na to, že příčinou je vějíř, který celou dobu držela, a rychle ho upustila na zem – právě včas, aby se nezmenšila úplně do ztracena.

„To bylo o fous,“ řekla si Alička, pořádně vyděšená tou náhlou změnou, ale spokojená, že se jí podařilo zůstat naživu; „a teď hurá na zahradu!“ a rozeběhla se jako o závod k malým dvířkám: ale ouha! Dvířka byla opět zavřená, a zlatý klíček ležel zase na stolku jako předtím, „a všechno je teď ještě horší než dřív,“ pomyslelo si ubohé dítě, „protože nikdy předtím jsem nebyla takhle malinká, nikdy! A musím říct, že teď je to špatné, opravdu moc špatné!“

Jen to dořekla, uklouzla jí noha, a v příští vteřině, plác! byla až po bradu ve slané vodě. Nejdřív ji napadlo, že nějakým způsobem spadla do moře, „a v tom případě bych mohla jet domů vlakem,“ říkala si. (Alička byla u moře jedinkrát v životě, a došla k závěru, že kdykoli se v Anglii ocitnete na pobřeží, najdete tam spoustu převlékacích kabin, děti hrající si v písku s dřevěnými lopatkami, pak řadu penzionů a za nimi železniční stanici). Ovšem vzápětí si uvědomila, že se nachází v kaluži slz, které vyplakala, když měřila devět stop.

„Kéž bych bývala tolik neplakala,“ řekla Alička, když tak plavala sem a tam a snažila se dostat ven. „Teď na to doplatím, protože se nejspíš utopím ve vlastních slzách! To bude opravdu velice zvláštní. Ale dneska je zvláštní všechno.“

Právě v tu chvíli zaslechla, jak kousek od ní něco zašplouchalo ve vodě, a tak plavala blíž, aby zjistila, co to je: nejdříve si myslela, že to musí být mrož nebo hroch, ale pak si vzpomněla, jak je teď vlastně maličká, a rychle si uvědomila, že je to jenom myš, která stejně jako ona uklouzla a spadla do vody.

„Jestlipak by mělo smysl,“ pomyslela si Alička, „abych na tu myš promluvila? Tady dole je všechno tak neobyčejné, že by klidně mohla umět mluvit; každopádně nemám co zkazit, když to zkusím.“ Začala: „Ó myši, víte jak se dostat z této kaluže? Jsem už velice unavená z toho plavání kolem dokola, ó myši!“ (Alička si myslela, že takto se správně mluví s myší: nikdy předtím to nedělala, ale pamatovala si, že v bratrově učebnici latinské mluvnice zahlédla: „myš – bez myši – k myši – myš – ó myši!“ Myš se na ni zkoumavě podívala a dokonce se zdálo, že na ni jedním očkem mrkla, ale neřekla nic.

„Možná mi nerozumí, pomyslela si Alička; hádám, že by to mohla být francouzská myš, která se sem dostala s Vilémem Dobyvatelem (i když si Alička z dějepisu dost věcí pamatovala, neměla moc jasno, ve které době se co přihodilo.) A tak to zkusila znovu: „Ou est ma chatte?“ což byla první věta z její učebnice francouzštiny. Myš z ničeho nic vyskočila z vody a zdálo se, že se celá třese strachy. „Ach, prosím za prominutí!“ volala Alička překotně, v obavě že se dotkla citů onoho ubohého zvířete, „úplně jsem zapomněla, že asi nemáte ráda kočky.“

„Že asi nemám ráda kočky!“ zvolala Myš pronikavým, vyčítavým hlasem. „Ty bys měla ráda kočky, kdybys byla na mém místě?“

„No, to asi ne,“ utěšovala ji Alička, „tak se nezlobte. Ale stejně bych vám moc ráda ukázala naši kočku Dinu: myslím, že byste si kočky oblíbila, kdybyste měla možnost se s ní seznámit. Je tak hodná a roztomilá,“ pokračovala Alička v hovoru napůl sama k sobě, a přitom pomalými tempy plavala kaluží kolem dokola, „a tak hezky sedí a přede u krbu, líže si pracky a myje si čumáček – a její kožíšek je tak heboučký na pohlazení – a umí skvěle chytat myši – ach, promiňte!“ vykřikla znovu Alička, protože tentokrát se myš celá naježila, a Alička si byla jistá, že ji teď opravdu urazila. „Pokud nechcete, tak už o ní nebudeme mluvit.“

„Jak, nebudeme!“ vykřikla Myš a třásla se po celém těle až po samý konec ocásku. „Jako kdybych já někdy o něčem takovém mluvila! Naše rodina odjakživa kočky nenáviděla: ošklivá, proradná, nevychovaná stvoření! Už o nich nechci ani slyšet!“

„Už ani slovo, slibuji,“ řekla Alička a rychle se snažila změnit téma. Máte – máte ráda – psy?“ Myš neodpověděla, a tak Alička nadšeně pokračovala: „U sousedů mají takového milého psíka, toho bych vám moc ráda ukázala. Malý teriér s jasnýma očima, víte, s takovou dlouhou, kudrnatou hnědou srstí! A když mu něco hodíte, tak to umí přinést, a umí si sednout a poprosit o večeři, a spoustu dalších věcí – nepamatuju si ani polovinu z nich – a patří farmáři, víte, a ten říká, že je tak užitečný, že má cenu nejmíň sto liber! Říká, že zakousne každou krysu a – propána!“ vykřikla Alička lítostivým hlasem, „obávám se, že jsem ji zase urazila!“ protože Myš plavala pryč od ní tak rychle, až se za ní čeřila hladina.

Zavolala na ni co nejlaskavěji: „Myšičko! Prosím vraťte se ještě jednou, a už nebudeme mluvit o kočkách ani o psech, když je nemáte ráda!“ Když to Myš uslyšela, otočila se a pomalu k ní plavala zpět: byla v obličeji úplně bledá (nejspíš zlostí, pomyslela si Alička), a tichým roztřeseným hlasem řekla: „Poplavme ke břehu, a až se tam dostaneme, povím ti svůj příběh, abys pochopila, proč nemám ráda kočky a psy.“

Byl právě nejvyšší čas, protože kaluž se začala hemžit ptáky a zvířaty, která do ní spadla: byla tu Kachna a Blboun Nejapný, Papouch a Orlík, a pár dalších podivných stvoření. Alička zamířila ke břehu a všichni ostatní ji následovali.

Kapitola III

Hromadný závod

a příběh s dlouhým koncem

Na břehu se sešla opravdu podivná společnost – ptáci s ušmudlaným peřím a zvířata se zplihlou srstí, a všichni byli umáčení, mrzutí a rozladění.

Ovšemže ze všeho nejvíc je zajímalo, jak by se mohli zase usušit. Strhla se o tom debata, a po chvilce připadlo Aličce docela přirozené, že se spolu baví, jako by se znali odjakživa. Dokonce měla dlouhou rozepři s Papouchem, který se nakonec urazil a začal dokola opakovat: „Já jsem starší než ty, takže to musím vědět líp;“ to ale Alička nehodlala jen tak uznat, když nevěděla, jak je starý, a protože Papouch rezolutně odmítl svůj věk prozradit, nebylo o čem se dál bavit.

Nakonec zvolala myš, která tu zřejmě byla všeobecně uznávanou osobností: „Posaďte se a poslouchejte mě! Já vás všechny usuším, než řeknete švec!“ Všichni se hned posadili do velkého kruhu kolem myši. Alička z ní nespouštěla oči, protože cítila, že pokud rychle neuschne, určitě dostane pořádnou rýmu.

„Ehm!“ řekla Myš důležitě, „jste připraveni? Tohle je ta nejsušší věc, co znám. Klid prosím, vy tam vzadu! –“ „Vilém Dobyvatel, jenž se těšil papežově přízni, si brzy podrobil Angličany, kteří potřebovali vůdce, a poslední dobou museli přivykat loupežným nájezdům a výbojům. Edwin a Morcar, hrabata z Mercie a Northumbrie –“

„Uch!“ řekl Papouch a otřásl se.

„Promiňte!“ řekla Myš zamračeně, i když velmi zdvořile: „Říkal jste něco?“

„Já ne!“ řekl chvatně Papouch.

„Měla jsem dojem že ano,“ řekla Myš. „Takže pokračuji. – Edwin a Morcar, hrabata z Mercie a Northumbrie, se k němu připojili; a dokonce i Stigand, vlastenecký arcibiskup z Canterbury, to shledal rozumným –“

„Shledal co?“ řekla Kachna.

„Shledal to,“ odpověděla Myš dost nazlobeně, „je snad jasné, co ‚to‘ znamená.“

„Vím docela dobře, co ,to‘ znamená, když něco hledám,“ řekla Kachna: „většinou je to žába nebo žížala. Otázkou je, co hledal arcibiskup?“

Myš tuhle otázku ignorovala a rychle pokračovala: „ – to shledal rozumným, a vydal se společně s Edgarem Athelingem na schůzku s Vilémem, aby mu nabídli královskou korunu. Zpočátku byla Vilémova vláda umírněná. Ale nestoudnost jeho Normanů –“ „Jak se cítíš, drahoušku?“ pokračovala Myš a obrátila se přitom k Aličce.

„Stejně mokrá jako předtím,“ odpověděla Alička posmutnělým hlasem, „nezdá se, že by mi to pomáhalo uschnout.“

Blboun povstal a důležitě pronesl: „V tom případě navrhuji odročení schůze za účelem bezprostředního akceptování efektivnějších opatření –“

„Mluv česky!“ řekl Orlík, „polovině z těch dlouhých slov nerozumím, a navíc si myslím, že ani ty ne!“ A Orlík sklonil hlavu, aby zakryl úsměv; zato někteří další ptáci se bez okolků zachichotali.

„Chtěl jsem jenom říct,“ řekl Blboun uraženým tónem, „že tou nejlepší věcí na uschnutí by byl hromadný závod.“

„Co je to hromadný závod?“ zeptala se Alička; ne že by ji to tak moc zajímalo, ale Blboun se odmlčel, jako by čekal, že někdo něco řekne, a nikdo jiný se k tomu očividně neměl.

„No, nejlepší způsob, jak to vysvětlit, je názorná ukázka.“ (A protože byste si to taky mohli chtít třeba někdy v zimě vyzkoušet, povím vám, jak to Blboun udělal.)

Nejdřív vyznačil závodní dráhu přibližně kruhového tvaru („na přesném tvaru nezáleží,“ poučoval), a pak všechny rozestavěl po trati, jak ho zrovna napadlo. Nekonalo se žádné odpočítávání: „tři, dva, jedna, start,“ ale každý vyrazil, kdy chtěl, a také se zastavil, kdy chtěl, takže nebylo lehké poznat, kdy by měl závod skončit. Nicméně když tak běhali asi půl hodiny, a byli už docela suší, Blboun najednou zvolal: „Konec závodu!“ a všichni se nahrnuli kolem něho, prudce oddechovali, a jeden přes druhého se vyptávali: „Ale kdo tedy vyhrál?“

Na tuhle otázku neuměl Blboun jen tak bez rozmyšlení odpovědět, a tak seděl pěknou dobu s prstem přitisknutým na čelo (s touhle polohou se můžete často setkat na obrázcích Shakespeara), zatímco ostatní tiše vyčkávali. Nakonec Blboun řekl: „Vyhráli všichni, a každý musí dostat cenu.“

„Ale kdo nám ty ceny dá?“ ptali se všichni sborem.

„Kdo asi, přece ona,“ řekl Blboun a ukázal prstem na Aličku; a všichni se nahrnuli kolem ní a křičeli jeden přes druhého: „Ceny! Ceny!“

Alička vůbec nevěděla, co má dělat; v zoufalství si strčila ruku do kapsy, a vytáhla krabici pralinek (slaná voda se do ní naštěstí nedostala), a tak je rozdala jako ceny. Vyšla přesně na každého jedna.

„Ale ona přece taky musí dostat cenu,“ řekla Myš.

„Samozřejmě,“ odpověděl Blboun vážně. „Co ještě máš v kapse?“ pokračoval a obrátil se k Aličce.

„Jenom náprstek,“ odpověděla Alička smutně.

„Dej ho sem,“ řekl Blboun.

Všichni se teď znovu nahrnuli kolem ní, a Blboun jí slavnostně podal náprstek se slovy „Račte přijmout tento elegantní náprstek,“ a po tomto krátkém proslovu všichni propukli v jásot.

Aličce to celé přišlo velice hloupé, ale všichni se tvářili tak vážně, že se neopovážila zasmát; a protože ji nenapadalo, co by měla říct, jednoduše se uklonila, převzala náprstek a tvářila se přitom co nejdůstojněji.

Následovalo rozbalování pralinek: bylo kolem toho dost hluku a zmatku, protože velcí ptáci si stěžovali, že ani nepoznali, jakou měl ten jejich bonbón vlastně chuť, zatímco ti malí se začali dusit a ostatní je museli plácat po zádech. Nicméně nakonec všichni dojedli a znovu si posedali do kruhu a prosili Myš, aby ještě něco vyprávěla.

„Přece jsi mi slíbila, že mi povíš, co se ti stalo,“ řekla Alička, „a proč teď tolik nenávidíš – K a P,“ dodala šeptem, v obavě, aby se Myš zase neurazila.

„Můj příběh je velice dlouhý a má smutný konec,“ obrátila se Myš s povzdechem k Aličce.

„Rozhodně je to dlouhý konec,“ pronesla Alička zamyšleně a s obdivem si přitom prohlížela myší ocásek, „ale nechápu, proč by měl být smutný“. A zatímco Myš vyprávěla, Aličce ten dlouhý zakroucený ocásek nešel z hlavy, a tak si celý ten příběh představovala nějak takhle:

Pes Brok myšku

doma potká,

jak ze schodů

běží dolů.

“Myši, ty jsi

málo krotká;

pospěš, k soudu

půjdem spolu.

Já tě budu žalovat.

Z toho se mi

nevykroutíš,

já už na tom dělám.

Na práci dnes

ráno totiž

nic jiného

nemám.“

Řekla

myška čoklovi:

„Bez poroty,

bez soudce,

Takový soud

vyhoví

jen úplnému

bláznovi.“

„Nemysli si,

že jsem cvok,“

říká starý

chytrák Brok.

„Soudce jsem já,

porota též,“

psík ocasem

vrtí.

„Na mou věru,

jen se těš,

odsoudím tě

k smrti!“

„Ty nedáváš pozor!“ řekla Myš Aličce přísně. „Na co myslíš?“

„Promiňte prosím,“ řekla Alička pokorně: „myslím, že jste právě začínala pátou vlnovku?“

„U zelenookého Potkana, to snad není pravda!“ vykřikla Myš rozzlobeně.

„Uzel?! Ach, ten vám moc ráda pomůžu rozvázat, když dovolíte!“ řekla Alička, která byla vždycky připravena přiložit ruku k dílu, když se jednalo o něco užitečného.

„Tak a dost,“ řekla Myš a zvedla se k odchodu, „ty nesmysly, co tu vykládáš, mě urážejí!“

„Já jsem to tak nemyslela!“ bránila se Alička. „Ale když vy se hned urazíte kvůli každé hlouposti!“

Myš místo odpovědi jenom něco zamručela.

„Prosím, vraťte se a dokončete ten příběh!“ volala za ní Alička, a ostatní se sborově přidali, „Ano, ano, prosím, vraťte se!“ ale myš jenom odmítavě potřásla hlavou a přidala do kroku.

„Škoda že tu nezůstala!“ povzdechl si Papouch, jen co jim zmizela z dohledu, a stará matka Krabka hned využila příležitost, aby poučila dceru „Ach, drahoušku, vezmi si z toho ponaučení, že ztrácet nervy se nevyplácí!“ „Ty tak máš co povídat, mami!“ obořila se na matku mladá Krabka. „Ty bys dokázala dohnat k zuřivosti i ústřici!“

„Kdyby tu tak byla naše Dina, to byste koukali!“ pronesla Alička nahlas sama pro sebe. „Ta by ji hned přinesla zpátky!“

„A kdo je to ta Dina, že jsem tak smělý?“ zeptal se Papouch.

Alička se dychtivě pustila do vysvětlování, protože o svém mazlíčkovi ráda vyprávěla každému, kdo ji byl ochoten poslouchat: „Dina je naše kočka. Ta umí chytat myši, to byste nevěřili! A co teprve ptáčky, na ty je přímo přebornice! Jak někde zahlédne ptáčka, je s ním konec!“

Tato řeč způsobila mezi ostatními malé pozdvižení. Někteří z ptáků se bez otálení odporoučeli. Stará Straka si začala velice pečlivě omotávat šálu se slovy: „Já už opravdu musím domů, noční vzduch mi nedělá dobře na hlasivky!“ a Kanár zavolal roztřeseným hlasem na své děti: „Drahouškové, odcházíme, už je nejvyšší čas do postýlek!“ Během chvilky se všichni pod nějakou záminkou vytratili a Alička zůstala sama.

„Asi jsem se neměla zmiňovat o Dině!“ posteskla si. „Zdá se, že ji tady dole nikdo nemá rád, a to jsem si jistá, že je to ta nejlepší kočka na světě! Ach, moje milá Dino! Jestlipak tě vůbec ještě někdy uvidím!“ A ubohá Alička se znovu dala do pláče, protože se cítila nesmírně opuštěná a zoufalá. Ovšem po chvilce opět zaslechla vzdálené cupitání, a dychtivě se rozhlédla; napůl totiž doufala, že si to Myš rozmyslela a vrátila se, aby dokončila své vyprávění.

Kapitola IV

Králík posílá

Malého Billa

Byl to Bílý Králík, který zase pomalu cupital zpátky a znepokojeně se přitom rozhlížel kolem sebe, jako by něco ztratil, a Alička zaslechla, jak si pro sebe mumlá: „Vévodkyně! Vévodkyně! Ach, vy mé drahé tlapky! Ach, můj kožíšku a mé fousky! Ona mě určitě nechá popravit, to je tak jisté, jako že fretka je fretka! Kdepak jsem je jenom mohl vytrousit?“ Alička uhodla, že hledá vějíř a pár bílých rukaviček, a hned se v dobrém úmyslu pustila do hledání, ale nemohla je nikde najít – všechno vypadalo najednou úplně jinak, než před chvílí, kdy tu plavala v kaluži, a velká síň se skleněným stolem a malými dvířky byla najednou ta tam.

Králík si Aličky brzy povšiml, jak tam pobíhala a hledala, a nazlobeně se na ni utrhl: „Copak tady děláš Mariano? Okamžitě utíkej domů a dones mi pár rukavic a vějíř! Šup, šup!“ A Alička byla tak vylekaná, že okamžitě vyrazila směrem, kterým ukazoval, ani se nesnažila mu vysvětlit, že si ji musel s někým splést.

„Myslí si, že jsem jeho služebná,“ říkala si v poklusu, „ten se bude divit, až zjistí, kdo opravdu jsem! Ale raději bych mu měla ten vějíř s rukavicemi přinést, pokud je ovšem dokážu najít.“ Jen to dořekla, objevil se před ní hezký malý domeček, na dveřích se blyštěla mosazná cedulka a na ní bylo vyryté jméno „B. Králík“. Vešla dovnitř bez zaklepání a spěchala nahoru po schodech, strachy celá bez sebe, že narazí na skutečnou Marianu a ta ji vyhodí z domu dřív, než se jí podaří najít vějíř a rukavice.

„To je ale zvláštní věc, dělat poslíčka králíkovi! Možná mě příště pošle něco vyřídit Dina!“ A hned si začala představovat, jak by to asi probíhalo: „Slečno Alice! Pojďte se připravit, půjdeme na procházku!“ „Počkej chvilku, chůvo! Musím pohlídat tu myš, aby odsud Dině neutekla.“

„Ale bojím se,“ pokračovala Alička, „že by Dinu doma nestrpěli, kdyby začala lidem okolo takhle poroučet!“

Mezitím se dostala do úhledného pokojíku se stolkem u okna, na kterém (přesně jak doufala) ležel vějíř a několik párů malých bílých rukaviček. Popadla vějíř a jedny rukavice a už byla na odchodu z pokojíku, když jí padl zrak na lahvičku, která stála u zrcadla. Tentokrát na ní nebyla žádná nálepka s nápisem „VYPIJ MĚ,“ ale stejně ji odzátkovala a přiložila ke rtům. „Kdykoli něco sním nebo vypiju, vždycky se stane něco zajímavého; takže teď vyzkouším, co dělá tahle lahvička. Doufám, že bych mohla zase vyrůst, protože už mě to opravdu nebaví, že jsem pořád takový prcek!

A tak se také stalo, dokonce rychleji než čekala, protože než stihla vypít polovinu lahvičky, už se hlavou dotýkala stropu, a musela se sehnout, aby si nezlámala krk. Honem lahvičku položila a pomyslela si „To by mohlo stačit, doufám že už dál neporostu – Vypadá to, že teď už neprojdu dveřmi – Kéž bych toho bývala nevypila tolik!“

Ale ouha! Na tohle přání už bylo příliš pozdě! Rostla pořád dál a dál, a za chvilku si musela kleknout na zem, a po chvíli už ani to nestačilo, a tak zkusila, co to udělá, když si lehne s jedním loktem opřeným o dveře a druhou ruku si ovine kolem hlavy. Ale pořád ještě rostla, a nakonec jí nezbylo nic jiného, než vystrčit jednu ruku oknem ven a jednu nohu prostrčit nahoru komínem, a pak si řekla: „Víc už opravdu udělat nemůžu. Co teď jenom se mnou bude?“

Naštěstí pro Aličku se účinek kouzelné lahvičky už projevil naplno, takže se konečně přestala zvětšovat; ovšem i tak jí to bylo velice nepohodlné, a protože se nezdálo, že by měla nějakou šanci dostat se ven, není divu, že z toho byla celá nešťastná.

„Doma to bylo o hodně příjemnější,“ pomyslela si ubohá Alička, „když se člověk pořád nezvětšoval a nezmenšoval, a nepeskovali ho králíci a myši. Skoro začínám litovat, že jsem vlezla do té králičí nory, i když – i když – je to docela zajímavé, to všechno tady! Nechápu, co se to se mnou mohlo stát! Když jsem si čítávala pohádky, myslela jsem si, že takové příběhy se nikdy nestávají, a teď jsem se najednou v jednom takovém ocitla! Někdo by měl o mně napsat knihu, to tedy ano! A až budu velká, tak já ji napíšu – ale já už jsem velká,“ dodala smutně; „aspoň tady už opravdu není žádné místo, kam bych mohla ještě růst.“

„Ale v tom případě,“ pomyslela si Alička, „je možné, že bych už ani nestárla? To by byla na jedné straně určitá výhoda – nebyla by ze mě stará bába – ale zase – člověk by se pořád musel něco učit! Ach, to by se mi nelíbilo!“

„Ale no tak, ty jedna hloupá Aličko!“ odpověděla sama sobě. „Jak by ses tady mohla učit? Vždyť tady není dost místa ani pro tebe, natož pak pro nějaké učebnice!“

A tak pokračovala dál, chvíli mluvila za jednu stranu a chvíli za druhou, až z toho byl docela zajímavý rozhovor, ale po pár minutách uslyšela venku hlasy, a tak ztichla, aby lépe slyšela.

„Mariano! Mariano! Okamžitě mi přines mé rukavice!“ Pak se ozvalo cupitání po schodech. Alička věděla, že je to Králík, který ji hledá, a zachvěla se tak, že to otřáslo celým domem; úplně totiž zapomněla, že je teď tisíckrát větší než Králík, takže už se ho nemusí bát.

Zatím Králík došel až nahoru ke dveřím a pokusil se je otevřít; ale jelikož se dveře otevíraly dovnitř, a z druhé strany se o ně plnou vahou opíral Aliččin loket, snažil se marně. Alička zaslechla, jak si sám pro sebe říká: „Tak to obejdu dokola a vlezu dovnitř oknem.“

„To asi těžko,“ pomyslela si Alička, a když po chvilce čekání měla dojem, že slyší Králíka přímo pod oknem, z ničeho nic natáhla ruku a chňapla do vzduchu. Nic nezachytila, ale uslyšela vyjeknutí a pád a pak třesk rozbitého skla, z čehož usoudila, že dost možná spadl do skleníku s okurkami, nebo do něčeho podobného.

Následoval rozzlobený hlas – patřil Králíkovi – „Pate! Pate! Kde jsi?“ A pak hlas, který dosud ještě neslyšela: „Tady su přece, kde bysem byl! Kopu jabka, milospane!“

„No jistě, ty si kopeš jablka!“ řekl Králík nazlobeně. Pojď sem a pomoz mi z toho ven!“ (Další zvuky rozbitého skla.)

„Řekni mi, Pate, co je to v tom okně?“

„To mosi byt ruka, milospane!“ (Vyslovil to jako „rruuka“.)

„Ruka, ty osle! Kdopak kdy viděl takhle velkou ruku? Vždyť je jí plné okno!“

„To mate uplnu pravdu, milospane, ale aj tak je to ruka.“

„Každopádně to tam nemá co dělat, jdi a dej to odtamtud pryč!“

Následovalo dlouhé ticho a Alička slyšela jenom občasné zašeptání, jako třeba „To se mi teda ani za mak nelibi, milospane, ani za mak!“ „Udělej, co ti říkám, ty zbabělče!“ a nakonec zase rozevřela ruku a znovu chňapla do prázdna. Tentokrát se ozvalo dvojí vyjeknutí, a další cinkot rozbitého skla. „Tam ale musí být hodně okurkových skleníků!“ pomyslela si Alička. „Zajímalo by mě, co teď budou dělat. Kdyby mě opravdu chtěli vytáhnout z okna, vůbec bych se na ně nezlobila! Rozhodně bych se odsud ráda dostala; čím dřív, tím líp.“

Chvíli bylo úplné ticho; po nějaké době zaslechla vrzání koleček a spoustu hlasů, které se všechny vzájemně překřikovaly. Pochytila z toho jen pár slov: „Kde je ten druhý žebřík? – Co, já jsem měl za úkol přinést jenom jeden, ten druhý má Bill – Bille! Dones ho sem, chlapče! – Tady je postavte do toho rohu – Ne, nejdřív je svažte dohromady – nedosáhnou ještě ani do poloviny – Ale ano, bude to stačit, nic se nebojte – Tady, Bille! Podrž ten provaz – Vydrží to střecha? – Pozor na tu uvolněnou tašku – A jé, padá to! Hlavy dolů! (hlasitá rána) – Tak kdo z vás to provedl? – To byl určitě Bill – Kdo se spustí dolů komínem? – To tedy neudělám, ani náhodou! - Tak to tedy nebudu! – Ať se tam spustí Bill – Hej, Bille! Pán říká, že komínem se spustíš ty!“

„Aha! Takže Bill by se měl spustit dolů komínem, že ano?“ řekla si Alička sama pro sebe. „To je ale ostuda, vypadá to, že to všechno chtějí hodit na něj! Nechtěla bych být v jeho kůži ani za nic; ten krb je pěkně úzký, jen co je pravda; ale myslím, že trochu kopnout bych tam mohla!“

Přitáhla co nejvíc k sobě nohu, kterou měla prostrčenou do komína, a čekala, až zaslechla, jak se nějaké zvířátko (o jaký druh šlo, to neměla tušení) s námahou souká komínem, a když už bylo těsně nad ní, řekla si pro sebe: „Tohle je Bill,“ co nejprudčeji vykopla skrčenou nohu do komína, a čekala, co se bude dít.

Nejdřív uslyšela sborové volání: „Támhle letí Bill!“ a pak se přidal Králíkův hlas: „Chyťte ho, vy tam u toho křoví!“ Chvilku bylo ticho, a pak se znovu ozvaly hlasy jeden přes druhý: „Zvedněte mu hlavu – Podejte brandy – Ať mu nezaskočí – Jaké to bylo, kamaráde? Co se ti to stalo? No tak, povídej!“

Nakonec se ozval přidušený, pisklavý hlásek („To bude Bill,“ pomyslela si Alička): „No, já vlastně ani nevím – Už dost, děkuju; už je mi líp – ale jsem z toho úplně mimo, vůbec nevím, co bych vám měl povídat – pamatuju si akorát, že po mně něco vylítlo jako čertík z krabičky, a najednou si to svištím vzduchem jak ňáká rachejtle!“

„To jsi tedy opravdu svištěl, kámo!“ říkali ostatní.

„Musíme ten dům zapálit!“ ozval se Králíkův hlas, a Alička zakřičela, co nejhlasitěji uměla: „Jestli to uděláte, pošlu na vás Dinu!“

Nastalo hrobové ticho, a Alička si pomyslela: „To jsem zvědavá, co teď budou dělat! Kdyby měli trochu rozumu, sundali by střechu.“ Za chvíli se zase dali do pohybu, a Alička zaslechla, jak Králík říká: „Jeden trakař by mohl pro začátek stačit.“

„Trakař s čím?“ pomyslela si Alička, ale dlouho nad tím dumat nemusela, protože v příštím okamžiku přiletěla oknem sprška kamenů a některé ji zasáhly do obličeje.

„To jim nedaruju,“ řekla si, a zakřičela: „Tak tohle už raději nezkoušejte!“ načež znovu zavládlo hrobové ticho.

Alička si s překvapením všimla, že kameny se po dopadu na podlahu začaly měnit v koláčky, a dostala skvělý nápad. „Když jeden z těch koláčků sním,“ pomyslela si, „určitě se zase nějak změní moje velikost; a protože zvětšovat už se nemám kam, tak mě to bude muset zmenšit, aspoň doufám.“

A tak zhltla jeden z koláčků a s potěšením si všimla, že se hned začíná zmenšovat. Jakmile byla dost malá, aby se protáhla dveřmi, vyběhla ven a zjistila, že před domem čeká pořádné srocení zvířátek a ptáků. Uprostřed nich stál Bill, ubohý malý ještěrčák, podpíraný dvěma morčaty, která mu dávala napít z nějaké láhve. Jakmile se Alička objevila, všichni se za ní pustili, ale ta vzala nohy na ramena a upalovala odsud, a za chvilku byla v bezpečí v hustém lese.

„Nejdříve ze všeho teď musím dorůst do své původní velikosti,“ pomyslela si Alička, když se tak procházela po lese, „a hned potom bych chtěla najít cestu do té krásné zahrady. Myslím, že to bude ten nejlepší plán.“

Znělo to jako skvělý plán, a moc pěkně a jednoduše vymyšlený; jediný problém byl, že neměla nejmenší tušení, jak to zařídit; a jak se tak ustaraně rozhlížela mezi stromy, ostré zaštěknutí přímo nad hlavou ji přimělo, aby se rychle podívala nahoru.

Shora na ni poulilo veliké kulaté oči obrovité štěně, lehce k ní napřahovalo jednu pracku a snažilo se na ni dosáhnout. „Ty můj chudáčku,“ řekla Alička chlácholivým tónem, a pokoušela se na ně zapískat, ale byla pořád strašlivě vylekaná, protože se obávala, že by mohlo být hladové, a v tom případě by ji i přes veškeré chlácholení nejspíš sežralo.

Aniž pořádně přemýšlela, co dělá, sebrala ze země malý klacík a napřáhla ho směrem ke štěněti; na to pejsek radostně zakňučel, vyskočil všemi čtyřmi do vzduchu a vrhl se útočně na klacík, aby ho pořádně vystrašil. Alička se přikrčila za velký bodlák, aby ji štěně nepovalilo, a jakmile se objevila na druhé straně, štěně znovu zaútočilo na klacík a jak se snažilo po něm chňapnout, udělalo pořádný kotrmelec. Aličce to připadalo trochu jako hra s tažným koněm, při které hrozí nebezpečí, že každou chvíli skončí pod jeho kopyty, a tak znovu oběhla bodlák; štěně teď zahájilo sérii krátkých útoků na klacík, popoběhlo vždycky malý kousek dopředu a pak velký kus zpátky a přitom ochraptěle štěkalo, až si nakonec kus opodál sedlo a prudce oddychovalo s vyplazeným jazykem a přivřenýma očima.

Aličce to připadlo jako dobrá příležitost k úniku, a tak se hned rozeběhla, a utíkala tak dlouho, až byla pořádně unavená a zadýchaná, a psíkův štěkot v dálce zeslábl tak, že už nebyl skoro slyšet.

„Ale stejně to bylo roztomilé štěňátko!“ řekla Alička a opřela se o stonek blatouchu, aby se vydýchala, a přitom se ovívala jedním z listů: „byla bych ho moc ráda učila aportovat, kdyby – kdybych na to jenom měla tu správnou velikost! Jéje! Málem jsem zapomněla, že potřebuji zase vyrůst! Počkat, musím se nad tím zamyslet – jak by se to dalo udělat? Myslím, že bych měla něco sníst nebo vypít, ale zásadní otázka je, co asi?“

To byla opravdu zásadní otázka: Co asi? Alička se rozhlédla kolem sebe na květiny a stébla trávy, ale neviděla nic, co by vypadalo, že by se dalo jíst nebo pít. Byla tu velká houba, asi tak stejně velká jako Alička, a když si ji prohlédla zespodu, z obou stran i zezadu, napadlo ji, že by stálo za to podívat se, co je nahoře.

Natáhla se na špičky a nakoukla přes okraj klobouku, a v tom momentě se její oči střetly s očima veliké housenky, která seděla na vršku s rukama založenýma před sebou, v klidu pokuřovala dlouhou vodní dýmku a nevšímala si ani Aličky, ani ničeho jiného.

Kapitola V

Housenčina

rada

Housenka s Aličkou se na sebe nějakou dobu tiše dívaly; nakonec housenka vyndala z úst dýmku a promluvila malátným, ospalým hlasem.

„Co jsi zač?“ zeptala se.

To nebyl zrovna povzbuzující začátek rozhovoru. Alička trochu stydlivě odpověděla, „Já – já vlastně v tuhle chvíli ani přesně nevím – tedy vím, kdo jsem byla, když jsem se dnes ráno probudila, ale myslím, že od té doby jsem se určitě několikrát proměnila.“

„Jak můžeš nevědět, kdo jsi?“ řekla housenka přísně, „To tě nenaučili, jak se máš představit?“

„Obávám se, že se nemohu představit, madam,“ řekla Alička, „protože nejsem sama sebou, chápete?“

„Nechápu,“ řekla housenka.

„Líp to bohužel vysvětlit nedokážu,“ velice zdvořile odpověděla Alička, „protože já tomu sama nerozumím; víte, když člověk změní velikost několikrát za den, je přece jasné, že z toho musí být celý popletený.“

„To nemusí,“ řekla housenka.

„No, možná vám to zatím tak nepřišlo,“ řekla Alička; „ale až se zakuklíte – jednou se to určitě stane, víte – a pak se změníte v motýla, řekla bych, že se budete cítit trochu divně, ne?“

„Ani v nejmenším,“ řekla housenka.

„No, třeba máte jiné pocity než já,“ řekla Alička, „ale já bych se určitě cítila hodně divně“.

„Ty!“ řekla housenka pohrdavě. „Co jsi zač?“

Což je vrátilo zpátky tam, kde začali. Aličku trochu zlobilo, že housenka jí na všechno jen tak odsekne, a tak se vysoukala nahoru a podrážděným tónem konstatovala: „Myslím, že byste mi nejdřív měla říct, kdo jste vy.“

„Proč?“ řekla housenka.

A už tu byla další matoucí otázka; a jelikož Alička nemohla najít rozumnou odpověď, a navíc se zdálo, že housenka má hodně špatnou náladu, otočila se k odchodu.

„Vrať se!“ zavolala za ní housenka. „Řeknu ti něco důležitého!“

To znělo rozhodně slibně: Alička se otočila a vrátila se zpět.

„Nerozčiluj se zbytečně,“ řekla housenka.

„To je všechno?“ řekla Alička a snažila se ze všech sil ovládnout svůj hněv.

„Ne,“ řekla housenka.

Alička si pomyslela, že klidně může počkat, poněvadž stejně nemá nic lepšího na práci, a nakonec by se třeba mohla dozvědět něco zajímavého. Housenka několik minut jen beze slova bafala z dýmky, ale nakonec vyndala ruce z klína, vytáhla z úst dýmku a promluvila: „Takže ty si myslíš, že ses proměnila, je to tak?“

„Obávám se že ano, madam,“ řekla Alička; „Nepamatuju si věci, které jsem si dřív pamatovala – a asi tak každých deset minut změním velikost.“

„Jaké věci si nepamatuješ?“ zeptala se housenka.

„No, snažila jsem se odříkat ‚Jakpak pilná včelička,‘ ale vyšlo z toho něco úplně jiného!“ odpověděla Alička smutným hlasem.

„Zarecituj ‚Starý jsi, otče Viléme‘,“ řekla housenka.

Alička si založila ruce před sebou a začala:

„Starý jsi, otče Viléme,“ dí mladík káravě,

„tvé vlasy, dřív černé, jsou teď už bílé;

přesto však co chvíli stojíš si na hlavě –

myslíš, že na to je ta správná chvíle?

„V mládí jsem se bál,“ řek‘ táta synovi,

„závad na mozku, i ztráty vědomí;

že vědomostí nemám, teď každý ví,

nebojím se už výčitek svědomí.“

„Že starý jsi,“ praví syn, „je zřejmé snad,

a širší jsi než delší, tak to je znát.

U dveří však metáš salta vpřed i vzad –

co to má všechno, prosím tě, znamenat?“

„V mládí i stáří,“ kmet pohodí kšticí,

„zachovat údy pružné je třeba.

Denně je natírám lojovou svící –

groš za kus, pro tebe výhodná sleva!“

„Starý jsi,“ mladík řek‘, „pár zubů máš,

víc než kus špeku už stěží bys zvlád‘.

Husu i s kostmi však klidně si dáš –

jak jen to děláš, to věděl bych rád!“

Otec dí: „Zamlada právo jsem studoval,

každičkou námitku ženě jsem vyvrátil.

Svalnatá ústa jsem tak pilně pěstoval,

že sílu v čelistech dodnes jsem neztratil.“

Syn na to zas: „Starý jsi, a ranní rosu

tvé oči nevidí jak kdysi viděly.

Však úhoře udržíš na špičce nosu –

jak je to možné, že stále jsi tak skvělý?

„Tři otázky, to bylo více než dost,“

dí otec, „zvědavost málo ti sluší!

A odpal hned, ať na mě nepřijde zlost,

z vyptávání tvého bolí mě uši!“

„Tohle jsi neřekla správně,“ konstatovala housenka.

„Úplně správně asi ne,“ řekla Alička nesměle, „některá slova se mi popletla.“

„Bylo to celé špatně od začátku do konce,“ opáčila housenka rozhodným tónem, a několik minut bylo ticho.

První promluvila housenka.

„Jak velká bys chtěla být?“ zeptala se.

„No, co se týče velikosti, nejsem moc vybíravá,“ pospíšila si Alička s odpovědí; „jenom by se to nemuselo tak často střídat, víte?“

„Nevím,“ řekla housenka.

Alička na to neřekla nic: v životě se jí nestalo, že by jí někdo takhle ve všem odporoval, a cítila, že pomalu ztrácí trpělivost.

„Teď jsi spokojená?“ řekla housenka.

„No, raději bych byla o trošku větší, madam, kdyby vám to nevadilo,“ řekla Alička: „tři palce, to není žádná výška.“

„Náhodou je to docela dobrá výška!“ řekla housenka nazlobeně a přitom se napřímila (měřila přesně tři palce).

„Ale když já na to nejsem zvyklá!“ úpěnlivě se bránila Alička. A v duchu si pomyslela: „Kéž by tu všichni nebyli tak urážliví!“

„Časem si na to zvykneš,“ řekla housenka, strčila si do úst dýmku a začala znovu bafat.

Tentokrát Alička trpělivě čekala, až se housenka odhodlá znovu promluvit. Po chvilce vyndala housenka dýmku z úst, párkrát zívla a otřásla se. Potom slezla z houby a plazila se trávou pryč, přičemž jen tak mimochodem utrousila: „Jedna strana tě zvětší, druhá tě zmenší.“

“Jedna strana čeho? Druhá strana čeho?“ pomyslela si Alička v duchu.

„Té houby,“ řekla housenka, skoro jako by Aliččinu otázku slyšela, a v tom okamžení zmizela z dohledu.

Alička nějakou dobu zamyšleně zírala na houbu a snažila se přijít na to, které jsou to ty dvě strany; vzhledem ke kulatému tvaru houby jí to přišlo dost složité. Nakonec ale roztáhla ruce kolem houby, jak nejvíc to šlo, a každou rukou odloupla kousek z okraje kloboučku.

„A teď která strana je která?“ řekla si v duchu a uždibla si malinko z kousku, který držela v pravé ruce, aby zjistila, jaký to bude mít účinek; v tu chvíli dostala pořádnou ránu do brady: zarazila se o špičky svých nohou!

Ta náhlá změna ji pořádně vyděsila, ale cítila, že nemá času nazbyt, protože se dál rychle zmenšovala, a tak se hned pustila do práce a snažila se dostat do úst něco z toho druhého kousku. Bradu měla tak přimáčknutou k botě, že už jí nezbývalo skoro žádné místo na to, aby otevřela pusu, ale nakonec to dokázala a podařilo se jí polknout jedno sousto z levé ruky.

* * *

„Tak konečně zase můžu hýbat hlavou,“ řekla Alička s nadšením, které se ale v příštím okamžiku změnilo v úlek, když zjistila, že nemůže najít svá ramena. Jediné, co viděla, když se podívala dolů, byl dlouhatánský krk, který vypadal jako nějaký stonek, vyrůstající z moře zelených listů hluboko dole.

„Co jen může být to zelené tam dole?“ řekla Alička. „A kam se poděla moje ramena? Ach, mé ubohé ruce, jak to, že vás nevidím?“ Snažila se přitom mávat rukama kolem sebe, ale nikde nic; jen v tom zeleném listí hluboko dole se něco lehce pohnulo.

Protože ruce k hlavě se jí dostat nedařilo, zkusila dostat hlavu k nim, a s nadšením zjistila, že má krk lehce ohebný ve všech směrech, jako nějaký had.

Právě se jí podařilo ho v elegantních vlnovkách poskládat až k zemi a chystala se ho ponořit do listí, což, jak se ukázalo, byly koruny stromů, pod kterými předtím procházela, když ji zarazilo ostré zasyčení: do tváře jí vletěla velká holubice a prudce ji tloukla křídly.

„Had!“ vřeštěla Holubice.

„Já nejsem had!“ řekla Alička rozhořčeně. „Nechte mě být!“

„Had, bez debaty!“ opakovala Holubice, ale už poněkud mírnějším tónem, a plačtivě dodala: „Zkusila jsem úplně všecko, a zdá se, že na ně nic neplatí!“

„Nemám tušení, o čem to mluvíte,“ řekla Alička.

„Zkoušela jsem kořeny stromů, zkoušela jsem břehy, a zkoušela jsem křoví,“ pokračovala Holubice, přičemž Aličku úplně ignorovala, „ale tihle hadi! Těm se člověk nezavděčí!“

Alička byla čím dál zmatenější, ale pomyslela si, že nemá cenu něco říkat, dokud Holubice nedomluví.

„Jako kdyby nebylo dost problémů s vylíhnutím vajec,“ řekla Holubice, „ještě musím ve dne v noci vyhlížet hady! Vždyť já jsem poslední tři týdny oka nezamhouřila!“

„Moc mě mrzí, že se zlobíte,“ řekla Alička, které to pomalu začínalo docházet.

„A právě když jsem se usadila na nejvyšším stromě v celém lese,“ pokračovala Holubice zvýšeným hlasem, přecházejícím ve vřískot, „a když už jsem si myslela, že jsem se jich konečně zbavila, tak se sem musí připlazit odněkud z nebe! Fuj, Had!“

„Ale já vám říkám, že nejsem had!“ řekla Alička. „Já jsem – já jsem –“

„No? Co tedy jsi?“ řekla Holubice. „Vidím, jak se snažíš honem si něco vymyslet!“

„Já – já jsem holčička,“ řekla Alička trochu váhavě, protože si vzpomněla, kolika změnami během dne prošla.

„To určitě!“ pravila Holubice s nejhlubším opovržením. „Viděla jsem už pěkných pár holčiček, ale žádná z nich neměla takovýhle krk! Ne ne, ty jsi had, a nemá cenu to zapírat. Předpokládám, že mi budeš chtít tvrdit, že jsi nikdy neochutnal vejce!“

„To jsem určitě ochutnala,“ řekla Alička, protože to bylo velice pravdomluvné dítě; „ale holčičky taky jedí vejce, stejně jako hadi, víte?“

„Tomu nevěřím,“ řekla Holubice, „ale pokud je to pravda, tak jsou to vlastně taky hadi, a víc k tomu nemám co říct“.

Tohle byla pro Aličku tak nová myšlenka, že se několik minut nezmohla na slovo, čehož Holubice využila, aby dodala: „Určitě hledáš vejce, to je mi jasné, takže jaký je v tom rozdíl, jestli jsi had, nebo holčička?“

„Pro mě je to docela velký rozdíl,“ podotkla spěšně Alička, „ale já náhodou žádná vejce nehledám; a i kdybych je hledala, nechtěla bych ta vaše: syrová mi nechutnají.“

„V tom případě odsud padej!“ řekla Holubice mrzutě a usadila se znovu ve svém hnízdě.

Alička se skrčila dolů mezi stromy, jak nejlíp to šlo; nebylo to jednoduché, protože krk se jí zaplétal mezi větve, a každou chvilku se musela zastavit a vyprostit ho. Po chvilce si vzpomněla, že stále ještě drží v rukou kousky houby, a tak se do nich opatrně pustila a uždibovala střídavě z jednoho a z druhého kousku, díky čemuž se chvílemi zvětšovala a chvílemi zase zmenšovala, až se jí nakonec podařilo vrátit do své normální výšky.

Bylo to tak dávno, co měla naposledy aspoň přibližně správnou velikost, že se zpočátku cítila docela divně, ale za chvilku si na to zvykla, a ze zvyku si zase začala povídat sama se sebou. „Vida, polovina mého plánu je splněna! Tyhle změny jsou tak matoucí. Nikdy nevím, jak budu vypadat za pár minut! Nicméně teď mám zase správnou výšku; dalším bodem plánu je dostat se do té nádherné zahrady – ale jak na to?“

Jakmile to dořekla, najednou se před ní objevila mýtina s malým domečkem, přibližně čtyři stopy vysokým. „Ať tu bydlí kdokoli,“ pomyslela si Alička, „nebylo by dobré, kdybych je přepadla v téhle velikosti: vždyť bych je mohla vystrašit k smrti!“ A tak začala zase uždibovat z kousku v pravé ruce, a neodvážila se přiblížit k domku, dokud se nezmenšila na výšku devíti palců.

Kapitola VI

Vepř

a pepř

Nějakou chvíli stála před domkem, prohlížela si ho a uvažovala, co dál, když tu najednou vyběhl z lesa sluha v livreji — (považovala ho za sluhu, protože měl na sobě livrej; kdyby ho ovšem měla posuzovat podle obličeje, nazvala by ho rybou) a hlasitě zaklepal na dveře. Otevřel mu další sluha v livreji, s kulatým obličejem a velkýma žabíma očima, a Alička si všimla, že oba sluhové měli napudrované kudrnaté vlasy. Byla velice zvědavá, co to všechno znamená, a tak se připlížila z lesa blíž k domku, aby lépe slyšela.

Rybí sluha vytáhl z podpaží velký dopis, skoro tak velký, jako byl on sám, podal ho druhému sluhovi a pronesl obřadným tónem: „Pro Vévodkyni. Pozvání od Královny na partičku kroketu.“ Žabí sluha opakoval stejně obřadným tónem, jen maličko změnil pořadí slov: „Od Královny. Pozvání pro Vévodkyni na partičku kroketu.“

Oba se hluboce uklonili, až se jim kudrny do sebe zapletly.

Aličce to přišlo tak legrační, že musela odběhnout zpátky do lesa z obavy, aby neslyšeli, jak se směje, a když znovu vyhlédla z lesa, rybí sluha byl pryč, a ten druhý seděl přede dveřmi na zemi a hloupě zíral do nebe.

Alička nesměle popošla ke dveřím a zaklepala.

„Klepat je úplně zbytečné,“ řekl Sluha, „a to hned ze dvou důvodů. Za prvé, protože jsem na stejné straně dveří jako vy, a za druhé, uvnitř dělají takový rámus, že vás stejně nikdo neuslyší.“ A opravdu, zevnitř byl slyšet neuvěřitelný hluk — bez přestání někdo vřískal a kýchal, a každou chvíli se ozvalo hlasité třesknutí, jako by se právě rozletěl na kusy nějaký talíř nebo konvice.

„Prosím,“ řekla Alička, „jak bych se mohla dostat dovnitř?“

Sluha si jí nevšímal a pokračoval, „Klepání by mělo nějaký smysl, kdyby mezi námi byly dveře. Například kdybyste byla uvnitř, mohla byste zaklepat, a já bych vás mohl pustit ven, víte.“ Celou dobu přitom civěl do nebe, a to Aličce rozhodně nepřipadalo příliš zdvořilé. „Ale možná, že za to nemůže,“ pomyslela si, „když má oči skoro až na vršku hlavy. Ale každopádně by mohl odpovídat na mé otázky. — Jak se dostanu dovnitř?“ zopakovala nahlas.

„Budu tady sedět,“ pronesl sluha, „do zítřka —“

V tu chvíli se dveře otevřely a vyletěl z nich velký talíř mířící přímo na sluhovu hlavu; otřel se mu o nos a rozbil se na kousky o jeden ze stromů hned za sluhou.

„— nebo možná do pozítří,“ pokračoval sluha stejným tónem, jako by se vůbec nic nestalo.

„Jak se dostanu dovnitř?“ zeptala se Alička znovu, a trochu zvýšila hlas.

„A potřebujete se tam vůbec dostat?“ řekl Sluha. „Tuto otázku bychom si měli položit nejdříve, víte?“

To byla bezpochyby pravda, jenomže Alička neměla ráda, když ji někdo poučoval. „To je opravdu příšerné,“ mumlala si sama pro sebe, „jak se tu všechna ta stvoření chtějí pořád hádat. Člověka by to dohnalo k šílenství!“

Sluhovi přišlo na místě, aby zopakoval svou poznámku v obměněné podobě: „Budu tady sedět,“ podotkl, „ve dne v noci, den za dnem.“

„Ale co mám dělat já?“ řekla Alička.

„Cokoli chcete,“ řekl sluha a začal si pískat.

„No, asi nemá smysl se s ním bavit,“ posteskla si Alička; „je úplně praštěný!“ A otevřela dveře a vešla dovnitř.

Dveře vedly do veliké kuchyně, která byla od stěny ke stěně plná kouře. Uprostřed na trojnožce seděla Vévodkyně a v náručí držela nemluvně; nad ohništěm se nakláněla kuchařka a míchala ve velikém kotli něco, co vypadalo jako polévka.

„V té polévce je určitě příliš mnoho pepře!“ řekla si Alička, když se jí podařilo na chvilku přestat kýchat.

Rozhodně ho bylo příliš mnoho ve vzduchu. Dokonce i Vévodkyně občas kýchla, a co se týče nemluvněte, to bez přestání střídavě kýchalo a vřeštělo. Jediní, kdo v kuchyni nekýchali, byli kuchařka a velký kocour, který seděl u krbu a šklebil se od ucha k uchu.

„Můžete mi prosím vysvětlit,“ řekla Alička nesměle, protože si nebyla úplně jistá, jestli se sluší, aby promluvila jako první, „proč se váš kocour takhle šklebí?“

„Je to Kocour Kocourkovský,“ řekla vévodkyně, „tak proto. Prase!“

To poslední slovo vykřikla tak nazlobeně, že Alička leknutím nadskočila; ale hned pochopila, že to nepatřilo jí, ale nemluvněti, takže si dodala odvahy a pokračovala:

„To jsem nevěděla, že kocourkovští kocouři se pořád šklebí; vlastně jsem ani netušila, že se kočka vůbec dokáže šklebit.“

„Všechny to umějí,“ řekla Vévodkyně, „a většina z nich to taky dělá“.

„Nevím o žádné, která by to dělala,“ řekla Alička velice zdvořile, pyšná na to, jak se jí podařilo zapojit do konverzace.

„Ty toho vůbec moc nevíš,“ řekla Vévodkyně, „to je jasná věc.“

Aličce se její tón vůbec nelíbil, a pomyslela si, že by bylo dobré změnit téma. Zatímco se snažila nějaké vymyslet, kuchařka odstavila kotel s polévkou z ohniště a v tu chvíli začala házet všechno, co měla po ruce, na Vévodkyni a nemluvně — nejdřív letěly pohrabáče, pak sprška pánví, talířů a hrnců. Vévodkyně si jich nevšímala, dokonce ani když dostala zásah, a nemluvně už stejně vřeštělo tolik, že se nedalo poznat, jestli ho nějaký zásah bolel nebo ne.

„Ale no tak, dávejte pozor, co děláte!“ křičela Alička celá bez sebe hrůzou. „Ach, pozor na ten roztomilý nosík;“ to když nemluvněti proletěl těsně kolem nosu neobyčejně veliký rendlík a málem mu ho urazil.

„Kdyby si každý hleděl svého,“ zachroptěla Vévodkyně, „svět by se otáčel mnohem rychleji.“

„Což by nebyla žádná výhra,“ řekla Alička, kterou velice těšilo, že může předvést něco ze svých znalostí. „Jenom si pomyslete, co by to udělalo se dnem a nocí! Země se totiž otáčí okolo své osy jednou za dvacet čtyři hodiny —“

„Když okolo, tak kolem,“ řekla Vévodkyně, „hoďte jí kolem krku smyčku!“

Alička se znepokojeně podívala na kuchařku, aby se ujistila, jestli se chystá poslechnout, ale ta měla plné ruce práce s mícháním polévky, a jak se zdálo, předchozí poznámku ani neslyšela, a tak Alička pokračovala: „Dvacet čtyři hodiny, myslím, nebo dvanáct? Já — “

„Ale no tak, neotravuj s tím,“ řekla Vévodkyně, „odjakživa nesnáším čísla!“ A nato začala znovu chovat své nemluvně a přitom mu zpívala jakousi ukolébavku, a po každém verši s ním prudce zatřásla:

„Chlapečka svého vyplísníš,

když kýchá, dáš mu co proto;

jen zlobit chce, však dobře víš,

že mu jde jedině o to!“

SBOR

(tady se přidá kuchařka i nemluvně):

„Ou! ou! ou!“

Vévodkyně pokračovala druhou slokou a zuřivě přitom pohazovala nemluvnětem; to vřeštělo tak, že Alička skoro ani neslyšela slova:

„Musím mu vážně domluvit,

nafackovat mu, když kýchá,

pepře dle libosti může mít,

když vzduch tu s námi teď dýchá!“

SBOR:

„Ou! ou! ou!“

Tumáš, můžeš si ho pochovat, jestli chceš!“ řekla Vévodkyně Aličce a hodila po ní děťátkem. „Já se musím jít nachystat na partičku kroketu s Královnou,“ a spěchala z kuchyně. Kuchařka za ní mrštila pánví, ale těsně ji minula.

Alička dítě jen tak tak zachytila, protože to bylo neforemné stvoření, které natahovalo ručičky i nožičky do všech stran, „úplně jako mořská hvězdice,“ pomyslela si Alička.

Ubožátko funělo jako parní lokomotiva, když ho chytila, a neustále se nafukovalo, natahovalo a prohýbalo, takže zpočátku měla co dělat, aby ho vůbec udržela.

Jakmile našla ten správný způsob, jak ho chovat (což znamenalo zkroutit ho do jakéhosi uzlíku a pak ho pevně držet za pravé ucho a levou nohu, aby se nerozmotalo), vzala ho ven na čerstvý vzduch.

„Jestli tohle dítě nevezmu s sebou,“ přemýšlela Alička, „tak bude určitě během pár dnů po něm; nebyla by to vražda, kdybych ho tu nechala?“ Ta poslední slova vyslovila nahlas, a mrně odpovědělo zachrochtáním (kýchat už mezitím přestalo). „Nechrochtej,“ řekla Alička; „to není ten nejslušnější způsob vyjadřování.“

Mimino znovu zachrochtalo, a Alička mu znepokojeně pohlédla do obličeje, aby zjistila, co mu je. Nebylo pochyb, že jeho nos byl zatočený směrem nahoru, spíš jako by to byl rypáček než opravdový nos; také očička byla na dítě příliš malá; Aličce se pohled na nemluvně vůbec nezamlouval. „Ale možná, že prostě jenom vzlykalo,“ pomyslela si, a podívala se mu do očí, aby se přesvědčila, jestli tam neuvidí slzy.

Ne, žádné slzy tam nebyly. „Pokud se hodláš změnit v prase, můj drahý,“ pravila vážně Alička, „tak s tebou už nechci mít nic společného. Dej si pozor!“ Ubožátko znovu zavzlykalo (nebo zachrochtalo, nedalo se to přesně rozeznat), a chvíli mlčky kráčeli dál.

Alička právě začala uvažovat: „Co vlastně s tímhle stvořením budu dělat, až ho přinesu domů?“ když znovu zachrochtalo tak silně, že mu vylekaně pohlédla do obličeje. Tentokrát nebylo pochyb: nebylo to nic víc a nic míň než prase, a Alička si uvědomila, že je hloupost ho dál nosit v náručí.

Položila tedy to malé stvoření na zem, a ulehčeně si oddechla, když pokojně odklusalo do lesa.

„Až by vyrostlo, bylo by z něj hrozně ošklivé dítě; ale myslím, že jako prasátko je docela hezké.“ A začala přemýšlet o dalších dětech co znala, které by si jako prasátka také nevedly špatně, a právě si říkala, „kdyby člověk jenom znal ten správný způsob, jak je proměnit — “ a v tu chvíli se maličko lekla, když uviděla Kocoura Kocourkovského, sedícího na větvi nedalekého stromu.

Když Kocour spatřil Aličku, jenom se zašklebil. Zdálo se jí, že vypadá dobromyslně; ovšem měl dlouhé drápy a spoustu zubů, a tak si pomyslela, že by bylo dobré se k němu chovat uctivě.

„Kocourkovský kocourku,“ začala dost nesměle, protože si vůbec nebyla jistá, jestli se takové oslovení bude kocourovi líbit; nicméně ten se jenom ještě víc zašklebil. „Vida, zatím vypadá spokojeně,“ pomyslela si Alička a pokračovala. „Prosím řekl byste mi, kudy se odsud dostanu?“

„To dost záleží na tom, kam by ses chtěla dostat,“ řekl Kocour.

„Je mi docela jedno kam —“ řekla Alička.

„Tak potom je jedno, kterým směrem se vydáš,“ řekl Kocour.

„— hlavně abych se někam dostala,“ dodala Alička na vysvětlenou.

„Á, to se určitě dostaneš,“ řekl Kocour, „pokud půjdeš dostatečně dlouho.“

Alička cítila, že proti tomu se nedá nic namítat, a tak zkusila jinou otázku: „Jací lidé tady v okolí žijí?“

„Tímhle směrem,“ řekl Kocour a máchl pravou prackou, „žije Kloboučník; a tímhle směrem,“ máchl druhou prackou, „žije Zajíc Březňák. Je jedno, kterého z nich navštívíš; oba jsou blázni.“

„Ale já nechci jít mezi blázny,“ poznamenala Alička.

„Jenže s tím nic nenaděláš,“ řekl Kocour; „tady jsme blázni všichni. Já jsem blázen, a ty taky.“

„Jak to víte, že jsem blázen?“ zeptala se Alička.

„Musíš být blázen,“ řekl Kocour, „jinak bys sem nepřišla.“

Alička si nemyslela, že by to něco dokazovalo, nicméně pokračovala „A jak víte, že jste blázen vy?“

„Tak za prvé,“ řekl Kocour, „pes není blázen. Souhlasíš?“

„Myslím, že ano,“ řekla Alička.

„Dobrá tedy,“ pokračoval Kocour, „jak víš, pes vrčí, když má zlost, a vrtí ocasem, když je spokojený. Zato já vrčím, když jsem spokojený, a vrtím ocasem, když mám zlost. Z toho plyne, že jsem blázen.“

„Já tomu říkám předení, ne vrčení,“ řekla Alička.

„Můžeš tomu říkat, jak chceš,“ řekl Kocour. „Půjdeš dneska hrát kroket s Královnou?“

„To bych moc ráda,“ řekla Alička, „ale zatím mě nikdo nepozval.“

„Uvidíme se tam,“ řekl Kocour a zmizel.

Aličku to příliš nepřekvapilo, už si zvykala na to, že se stávají podivné věci. Jak tak zírala na místo, kde předtím byl, najednou se zase objevil.

„Mimochodem, co se stalo s nemluvnětem?“ řekl Kocour. „Skoro jsem se zapomněl zeptat.“

„Proměnilo se v prasátko,“ odpověděla Alička bez mrknutí, jako by Kocour právě přišel normálně po svých.

„Myslel jsem si to,“ řekl Kocour a znovu zmizel.

Alička chvilku stála, napůl v očekávání, že se zase ukáže, ale už se neobjevil, a tak se po chvíli vydala směrem, kde měl podle Kocoura žít Zajíc Březňák. „Kloboučníky už jsem viděla,“ řekla si; „Zajíc Březňák bude mnohem zajímavější, a třeba nebude tak úplně nepříčetný, když máme květen — aspoň ne tolik jako v březnu.“ Jen to dořekla, podívala se nahoru, a uviděla znovu Kocoura, jak sedí na větvi.

„Říkalas prasátko, nebo trsátko?“

„Říkala jsem prasátko,“ odpověděla Alička, „a byla bych ráda, kdybyste se přestal tak z ničeho nic objevovat a mizet; na člověka z toho jdou závratě.

„Dobrá,“ řekl Kocour, a tentokrát zmizel docela pomalu, počínaje ocasem, a konče úšklebkem, který tu zůstal ještě nějakou dobu poté, co všechno ostatní zmizelo.

„No páni! Kocoura bez úšklebku jsem už viděla hodněkrát,“ pomyslela si Alička, „ale úšklebek bez kocoura! To je ta nejpodivnější věc, co jsem v životě viděla!“

Nešla ani moc dlouho, a už zahlédla domek Zajíce Březňáka; myslela si, že to musí být ten správný dům, protože komíny měly tvar uší a střecha byla pokryta kožešinou. Byl to tak velký dům, že se jí nechtělo k němu přibližovat , dokud si neuždibla trochu z houby v levé ruce a nezvětšila se přibližně do výšky dvou stop; i tak přicházela k domku s obavami a říkala si: „Vypadá to, že je nakonec přece jen nepříčetný! Teď skoro lituju, že jsem raději nešla navštívit Kloboučníka!“

Kapitola VII

Bláznivý

dýchánek

Pod stromem před domkem stál stůl a Zajíc Březňák s Kloboučníkem u něj seděli a pili čaj. Mezi nimi seděl Plch a spal jako dudek, a ti dva ho používali jako polštářek, opírali se o něj lokty a povídali si přes jeho hlavu. „Tohle není pro Plcha ani trochu pohodlné,“ pomyslela si Alička, „ale když spí, tak mu to asi nevadí.“

Byl to velký stůl, ale všichni tři se tísnili u jednoho rohu. „Nemáme tu místo!“ vykřikli, když viděli přicházet Aličku. „Ale vždyť je tu spousta místa!“ řekla Alička rozhořčeně, a posadila se do velkého křesla na druhém konci stolu.

„Dej si trochu vína,“ řekl Zajíc Březňák povzbudivým tónem.

Alička se rozhlédla po stole, ale kromě čaje tu nic jiného nebylo. „Žádné víno tu nevidím,“ poznamenala.

„Taky tu žádné není,“ řekl Zajíc Březňák.

„V tom případě od vás nebylo příliš zdvořilé, že jste mi ho nabízel,“ řekla Alička rozzlobeně.

„Od tebe zase nebylo moc zdvořilé, že ses bez dovolení posadila k našemu stolu,“ řekl Zajíc Březňák.

„Nevěděla jsem, že je to váš stůl,“ řekla Alička, „je prostřený pro mnohem víc lidí než pro tři.“

„Potřebovala bys ostříhat,“ řekl Kloboučník. Už nějakou dobu pokukoval po Aličce s neskrývanou zvědavostí, ale až teď k ní poprvé promluvil.

„Vy byste se měl naučit, že nemáte dělat osobní poznámky,“ řekla Alička přísně. „je to velice nezdvořilé.“

Když to Kloboučník uslyšel, překvapeně vykulil oči, a jediné, co ze sebe dokázal vypravit, bylo: „Proč je havran jako psací stůl?“

„Vida, konečně bude nějaká zábava!“ pomyslela si Alička. „Jsem ráda, že se pustili do hádanek.“ — „Myslím, že tohle bych dokázala uhodnout,“ dodala nahlas.

„Chceš říct, že si myslíš, že bys na to dokázala odpovědět?“ zeptal se Zajíc Březňák.

„Přesně tak,“ řekla Alička.

„Pak bys měla říct, co máš na mysli,“ pokračoval Zajíc Březňák.

„To dělám,“ odpověděla spěšně Alička; „přinejmenším — přinejmenším mám na mysli, co říkám — což je to samé, že ano.“

„To vůbec není to samé!“ řekl Kloboučník. „To bys taky mohla říct, že ‚vidím co jím‘ je to samé jako ‚jím co vidím‘!“

„Taky bys mohla říct,“ doplnil Zajíc Březňák, „že ‚Líbí se mi všechno, co mám‘ je to samé jako ‚Mám všechno, co se mi líbí‘!“

„Nebo bys taky mohla říct,“ dodal Plch, který vypadal, jako by mluvil ze spaní, „že ‚Když spím, tak dýchám‘ je to samé jako ‚Když dýchám, tak spím‘!“

„U tebe je to to samé,“ řekl Kloboučník, a tady se konverzace přerušila a všichni se na chvilku odmlčeli; Alička přitom přemýšlela, co všechno si pamatuje o havranech a psacích stolech, ale moc toho nebylo.

První prolomil ticho Kloboučník. „Kolikátého je dnes?“ zeptal se a obrátil se k Aličce; vytáhl z kapsy hodinky a nervózně se na ně díval; občas s nimi zatřásl a přiložil si je k uchu.

Alička se na chvilku zamyslela a pak řekla: „Čtvrtého.“

„O dva dny pozdě!“ povzdechl si Kloboučník. „Říkal jsem ti, že máslo jim neudělá dobře!“ dodal a hněvivě pohlédl na Zajíce Březňáka.

„Bylo to to nejlepší máslo,“ bránil se Zajíc Březňák.

„To ano, ale asi se tam dostaly nějaké drobečky,“ huboval Kloboučník; „neměl jsi to mazat nožem na chleba.“

Zajíc Březňák sáhl po hodinkách a pochmurně se na ně zahleděl; pak je ponořil do svého šálku s čajem a znovu se na ně podíval; nezmohl se ale na nic jiného, než aby zopakoval svou předchozí poznámku, „Bylo to to nejlepší máslo, víte.“

„Alička mu zvědavě civěla přes rameno. „Jaké zvláštní hodinky!“ poznamenala. „Ukazují, kolikátého je, ale ne kolik je hodin!“

„A proč by měly?“ zamumlal Kloboučník. „Ukazují tvoje hodinky, jaký je rok?“

„Samozřejmě že ne,“ Alička velice pohotově odpověděla: „ale to je proto, že rok zůstává stejný po tak dlouhou dobu.“

„Přesně tak je to u těch mých,“ řekl Kloboučník.

Alička z toho byla docela zmatená. Zdálo se, že Kloboučníkova poznámka nedává žádný smysl, i když bezpochyby mluvil česky. „Asi vám úplně nerozumím,“ řekla, jak nejzdvořileji uměla.

„Plch už zase usnul,“ řekl Kloboučník, a nalil mu trochu horkého čaje na čumák.

Plch podrážděně potřásl hlavou a řekl, aniž by otevřel oči: „Ovšem, ovšem, přesně to jsem chtěl právě říct.“

„Už jsi uhodla tu hádanku?“ zeptal se Kloboučník a obrátil se zpátky k Aličce.

„Ne, nechám se poddat,“ odpověděla Alička. „Jaká je odpověď?“

„Nemám nejmenší tušení,“ řekl Kloboučník.

„Ani já,“ řekl Zajíc Březňák.

Alička unaveně povzdechla. „Myslím, že byste mohli dělat něco rozumnějšího, než mrhat časem vymýšlením hádanek, které nemají řešení.“

„Kdybys znala Čas tak dobře jako já,“ řekl Kloboučník, „nemluvila bys o jeho mrhání. Mrhat se dá něčím, ne někým.“

„Nechápu, co tím chcete říct,“ pravila Alička.

„Ani se nedivím!“ řekl Kloboučník a pohrdavě potřásl hlavou. „Hádám, že jsi s Časem nikdy ani slůvko nepromluvila!“

„Možná ne,“ odpověděla Alička opatrně, „ale máme doma hodiny, které odbíjejí správný čas.“

„Aha, tak to je jasné,“ řekl Kloboučník. „To on nesnáší, když ho někdo chce odbít. Kdyby ses s ním kamarádila, dokázal by ti splnit lecjaké přání. Představ si třeba, že je devět hodin ráno, zrovna má začít vyučování. Stačí jenom pošeptat Času slovíčko, a hodiny popoběhnou kolem dokola, ani se nenaděješ. Půl jedné, čas na oběd!“

(„Kéž už by to bylo,“ zašeptal si sám pro sebe Zajíc Březňák.)

„To by bylo rozhodně skvělé,“ řekla Alička zamyšleně, „ale na druhou stranu, já bych ještě ani neměla hlad, víte?“

„Možná ne hned,“ řekl Kloboučník, „ale mohla bys ponechat půl jedné, jak dlouho bys chtěla.“

„A vy to takhle děláte?“ zeptala se Alička.

Kloboučník truchlivě potřásl hlavou. „Já ne!“ odpověděl. „Minulý březen jsme se pohádali — těsně předtím, než se zbláznil, víš —“ (a ukázal svou čajovou lžičkou na Zajíce Březňáka) „— bylo to na tom velkém koncertu, který pořádala Srdcová Královna, a já jsem měl zpívat: ‚Třpyť se, třpyť se, holube, co máš asi za lubem?‘ Možná tu písničku znáš?“

„Něco takového jsem už slyšela,“ řekla Alička.

„Dál je to,“ pokračoval Kloboučník, „asi takhle:

‚Nad zemí se proletíš,

jako podnos v nebesích.

Třpyť se, třpyť se —‘ “

V tu chvíli se Plch otřásl a začal ze spaní vyzpěvovat: „Třpyť se, třpyť se, třpyť se, třpyť se, —“ a pokračoval pořád dokola, takže ho nakonec museli štípnout, aby přestal.

„No, ani jsem nestihl dozpívat první sloku,“ řekl Kloboučník, „když Královna vyskočila a vykřikla: ‚On tu vraždí čas! Setněte mu hlavu!‘ “

„Jak neuvěřitelně kruté!“ zvolala Alička.

„A od té doby,“ pokračoval Kloboučník truchlivým tónem, „nikdy neudělá, co po něm chci! Máme teď pořád šest hodin.“

Aličce se najednou rozbřesklo. „Takže proto tu máte prostřeno tolik čajového nádobí?“ zeptala se.

„Přesně tak,“ řekl Kloboučník s povzdechem; „pořád je čas na čaj, a my nemáme kdy umýt nádobí.“

„Takže se pořád posouváte dokola kolem stolu, je to tak?“ řekla Alička.

„Přesně tak,“ řekl Kloboučník, „vždycky, když se před námi nahromadí použité věci.“

„Ale co se stane, až se dostanete zase zpátky na začátek?“ odvážila se Alička zeptat.

„Myslím, že změníme téma,“ skočil jim do řeči Zajíc Březňák s hlubokým zívnutím, „tohle mě začíná unavovat. Navrhuji, aby nám dáma vyprávěla pohádku.“

„Obávám se, že žádnou neumím,“ řekla Alička, kterou ten návrh poněkud vyvedl z míry.

„Tak bude vyprávět Plch!“ zvolali oba zároveň. „Probuď se, Plchu!“ a štípli ho současně z obou stran.

Plch pomalu otevřel oči. „Já jsem nespal,“ zachroptěl slabounkým hlasem; „slyšel jsem každičké slovo, co jste si tu pověděli.“

„Vyprávěj nám pohádku!“ řekl Zajíc Březňák.

„Ano, prosím, vyprávěj!“ škemrala Alička.

„A pospěš si,“ dodal Kloboučník, „nebo zase usneš, než to stihneš dokončit.“

„Byly jednou tři malé sestřičky,“ začal honem Plch, „a jmenovaly se Elsie, Lacie, a Tillie, a žily na dně studánky —“

„A čím se tam živily?“ zeptala se Alička, kterou vždycky velice zajímalo všechno, co se týkalo jídla a pití.

„Živily se sirupem,“ odpověděl Plch po chvilce přemýšlení.

„To přece není možné,“ namítla zdvořile Alička; „z toho by jim bylo špatně.“

„A taky že bylo,“ řekl Plch; „moc špatně.“

Alička se snažila představit si, jak zvláštní život by to musel být, ale vůbec se jí to nedařilo, a tak se ptala dál: „Ale proč žily na dně studánky?“

„Přidej si ještě trochu čaje,“ pobídl Zajíc Březňák Aličku naléhavým tónem.

„Ještě jsem žádný neměla,“ odpověděla Alička uraženě, „takže si těžko můžu přidat.“

„Asi chceš říct, že si nemůžeš ubrat. Přidat si, když nic nemáš, to je velice jednoduché.“

„Na váš názor se nikdo neptal,“ řekla Alička.

„A pak kdo tady má osobní poznámky!“ řekl Kloboučník vítězoslavně.

Alička si nebyla jistá, co na to říct, a tak si nalila trochu čaje a vzala si kousek chleba s máslem, a pak se obrátila k Plchovi a zopakovala otázku: „Proč žili na dně studánky?“

Plch zase chvíli přemýšlel a pak řekl: „Byla to sirupová studánka.“

„Nic takového neexistuje!“ rozzlobeně protestovala Alička, ale Kloboučník se Zajícem Březňákem ji okřikli: „Pšššt!“ a Plch mrzutě poznamenal: „Když neumíš být zticha a poslouchat, tak si ten příběh klidně dokonči sama.“

„Ne, prosím, pokračuj!“ řekla Alička velice pokorně; „Už tě nebudu přerušovat. Myslím, že jedna taková studánka by existovat mohla.“

„Jedna, to určitě!“ řekl Plch rozhořčeně. Nicméně se uvolil pokračovat. „A tak tyhle tři sestřičky — víte, ony se učily kreslit —“

„A co kreslily?“ vyzvídala Alička, která úplně zapomněla na svůj slib.

„Sirup,“ odpověděl Plch, tentokrát bez nejmenšího zaváhání.

„Chci čistý hrneček,“ přerušil je Kloboučník: „pojďme si všichni přesednout o jedno místo dál.“

Sám si přesedl ještě dříve, než domluvil, a Plch ho následoval; Zajíc Březňák se posunul na Plchovo místo, a Alička nepříliš nadšeně zaujala místo po Zajíci Březňákovi. Kloboučník byl jediný, kdo na té změně vydělal; zato Alička na tom byla mnohem hůř než předtím, protože Zajíc Březňák si zrovna převrhl konvičku s mlékem do talíře.

Alička nechtěla Plcha znovu popudit, a tak začala velice opatrně: „Ale já tomu nerozumím. Jak dokázaly ten sirup na obrázku zachytit?“

„Není problém zachytit vodu z vodní studánky,“ řekl Kloboučník; „takže proč bys nedokázala zachytit sirup ze sirupové studánky – co, ty hloupá?“

„Ale ony byly na dně studánky,“ řekla Alička Plchovi a Kloboučníkovu poznámku raději pominula.

„Samozřejmě,“ řekl Plch; „— byly dost na dně.“

Tahle odpověď ubohou Aličku tak popletla, že nechala Plcha nějakou dobu pokračovat bez přerušení.

„Učily se kreslit,“ pokračoval Plch a přitom zíval a mnul si oči, protože už na něj zase šlo spaní, „a snažily se zachytit nejrůznější věci — všechno co začíná na M —“

„Proč na M?“ zeptala se Alička.

„Proč ne?“ řekl Zajíc Březňák.

Alička se odmlčela.

Plch mezitím zavřel oči a začal usínat, ale když ho Kloboučník štípl, s tichým vyjeknutím se zase probudil a pokračoval: „— co začíná na M, jako myší pasti, měsíc, myšlenky, a mnohopovyk — víte, jak se někdy říká ‚mnohopovyku pro nic‘ — viděli jste už někdy někoho zachytit mnohopovyk?

„Tedy, když se takhle ptáš,“ řekla Alička, docela zmatená, „nemyslím —“

„Tak bys neměla mluvit,“ řekl Kloboučník.

Takovou hrubost už si Alička nehodlala nechat líbit: znechuceně vstala od stolu a šla pryč; Plch téměř okamžitě usnul a ti zbylí dva si jejího odchodu ani nevšimli, i když se několikrát ohlédla a napůl doufala, že ji zavolají zpátky; když se ohlížela naposledy, snažili se právě nacpat Plcha do čajové konvice.

„Sem se už v žádném případě nevrátím!“ řekla Alička, když se vydala nazdařbůh lesem. „Byl to ten nejhloupější čajový dýchánek, jaký jsem kdy zažila!“

Jen to dořekla, všimla si, že do jednoho ze stromů vedou dvířka. „To je opravdu zvláštní!“ pomyslela si. „Ale dneska je zvláštní všechno. Asi bych se tam mohla podívat.“ A jak řekla, tak udělala.

Znovu se ocitla v dlouhé síni, a zase tu byl ten skleněný stolek. „Tak tentokrát se mi určitě povede líp,“ řekla si a začala tím, že sebrala zlatý klíček a odemkla dvířka, která vedla do zahrady. Potom začala uždibovat z houby (kousek měla schovaný v kapse), dokud neměřila přibližně jednu stopu; potom prošla chodbičkou za dveřmi, a pak — konečně se ocitla v té krásné zahradě mezi pestrobarevnými záhonky a chladivými fontánami.

Kapitola VIII

Královnino

kroketové hřiště

U vchodu do zahrady stál velký růžový keř; květy měl bílé, ale kolem se činili tři zahradníci a pilně je přebarvovali na červeno. Aličce to připadalo velice podivné, a tak popošla blíž, aby je mohla lépe pozorovat, a právě když došla až k nim, zaslechla, jak jeden z nich říká: „No tak, dávej pozor, Pětko! Necákej na mě tu barvu!“

„Já za to nemůžu,“ bránil se rozhořčeně Pětka, „Sedmička mi šťouchnul do lokte.“

Na to Sedmička zvedl hlavu a řekl: „Jasně, Pětko! Ty musíš vždycky svalit vinu na někoho jiného!“

„Ty radši pomlč!“ řekl Pětka. „Zrovna včera jsem slyšel, jak královna říkala, že zasloužíš být o hlavu kratší!“

„Za co?“ zeptal se ten, který předtím promluvil jako první.

„Do toho ti nic není, Dvojko!“ řekl Sedmička.

„Ale to se ví, že mu do toho něco je!“ řekl Pětka, „a já mu to řeknu — bylo to za to, žes donesl kuchaři hlízy tulipánu místo cibule.“

Sedmička odhodil štětec a spustil „Tedy, to je ale taková nespravedlnost —“ když vtom mu náhodou padl zrak na Aličku, jak tu tak stála a pozorovala je, a hned se zarazil; ostatní k ní také vzhlédli, a všichni se hluboce se uklonili.

„Můžete mi prozradit,“ oslovila je Alička nesměle, „proč natíráte ty růže?“

Pětka a Sedmička neříkali nic, jenom se oba podívali na Dvojku. Dvojka začal potichu vysvětlovat: „Totiž problém je v tom, slečno, že tohle měla být červená růže, a my jsme omylem zasadili bílou; a jestli na to královna přijde, nechá nás všechny popravit. Takže děláme co můžeme, víte, dokud tu není, abychom to —“ V tu chvíli Pětka, který se celou dobu úzkostlivě rozhlížel po zahradě, vykřikl: „Královna! Královna!“ a všichni tři zahradníci hned padli tváří k zemi. Ozval se dusot pochodujících nohou, a Alička se ohlédla, celá nedočkavá, kdy už konečně uvidí královnu.

Vpředu kráčelo deset křížových rytířů; všichni měli podobný tvar, jako ti tři zahradníci: podlouhlý a plochý, s rukama a nohama v rozích.

Za nimi šlo deset dvořanů; všichni měli kárované oblečení a kráčeli po dvojicích, podobně jako rytíři. Dále šly královské děti; bylo jich deset, vesele poskakovaly a držely se po dvou za ruce; všechny byly ozdobeny červenými srdíčky. Za nimi následovali hosté, skoro samí Králové a Královny, a Alička mezi nimi zahlédla i Bílého Králíka; překotně něco vykládal a nervózně se usmíval všemu, co říkali ostatní, a Aličky si ani nevšiml, když procházel kolem. Dále pochodoval Srdcový Spodek a na polštářku z rudého sametu nesl královskou korunu, a na konci tohoto vznešeného procesí kráčeli Srdcový Král s Královnou.

Alička si nebyla jistá, jestli si také nemá lehnout obličejem na zem, jako ti tři zahradníci, ale nevzpomínala si, že by někdy při nějakém průvodu platila podobná pravidla; „a kromě toho, jaký smysl by měl takový průvod, kdyby všichni kolem museli ležet obličejem dolů, takže by ho nikdo neviděl?“ A tak tam zůstala stát a čekala.

Když celé procesí došlo až k Aličce, všichni se zastavili a hleděli na ni, a Královna řekla přísně „Kdo je to?“ Bylo to určeno Srdcovému Spodkovi, který se místo odpovědi jen uklonil a usmál.

„Hlupáku!“ řekla Královna, pohodila netrpělivě hlavou, a obrátila se na Aličku: „Jak se jmenujete, dítě?“

„Prosím, jmenuji se Alička, Vaše Veličenstvo,“ řekla Alička velice zdvořile; ale sama pro sebe dodala, „Vždyť jsou to jenom hrací karty. Nemám se čeho bát!“

„A kdo jsou tihle?“ zeptala se Královna a ukázala na zahradníky, kteří leželi kolem růžového keře; protože jak tam tak leželi lícem dolů a na rubu měli úplně stejný vzorek jako všichni ostatní, nemohla samozřejmě poznat, jestli to jsou zelení zahradníci, nebo křížoví rytíři, nebo károvaní dvořané, nebo dokonce tři z jejích vlastních dětí.

„Jak to mám vědět?“ odpověděla Alička, překvapená svou vlastní odvahou. „To není moje věc.“

Královna zrudla zlostí, chvíli na ni zírala jako divoká šelma, a pak zaječela „Setněte jí hlavu! Setněte —“

„Nesmysl!“ přerušila ji Alička velice silným a rozhodným hlasem, a Královna ztichla.

Král jí položil ruku na rameno a řekl nesměle „Uvaž to, moje drahá: je to ještě dítě!“

Královna se od něj vztekle odvrátila a poručila Spodkovi: „Obrať je!“

Spodek to udělal, velice opatrně, špičkou nohy.

„Vstávejte!“ zaječela na ně Královna, a tři zahradníci v tom okamžení vyskočili a začali se klanět Králi, Královně, královským dětem i všem ostatním.

„Nechte toho!“ zavřískla Královna. „Dostanu z vás závratě.“ Pak se obrátila k růžovému keři a pokračovala, „Co jste to tady dělali?“

„Když ráčíte, Vaše Veličenstvo,“ pronesl Dvojka velice poníženým tónem a poklekl přitom na jedno koleno, „snažili jsme se —“

„To vidím!“ řekla Královna, která si mezitím prohlížela květy. „Setněte jim hlavy!“ a procesí se dalo znovu do pohybu, zatímco tři z vojáků zůstali na místě, aby splnili královnin rozkaz a popravili ubohé tři zahradníky, kteří teď hledali ochranu u Aličky.

„Nikdo vám hlavy stínat nebude!“ řekla Alička, a strčila je do velkého květináče, který stál poblíž.

Tři vojáci chvíli přecházeli kolem dokola a snažili se je najít; nakonec v tichosti odpochodovali za ostatními.

„Už jsou bez hlavy?“ zvolala Královna.

„Když vaše veličenstvo dovolí, už jsou úplně bezhlaví!“ zařvali vojáci z plných plic.

„Tak je to správně!“ vykřikla Královna. „Umíte hrát kroket?“

Vojáci neříkali nic a dívali se na Aličku, protože ta otázka byla očividně určena jí.

„Ano!“ zakřičela Alička.

„Tak jdeme!“ zahřímala Královna, a Alička se připojila k průvodu, velice zvědavá, co bude dál.

„To máme — to máme dnes hezky!“ ozval se plachý hlas vedle ní. Kráčela vedle Bílého Králíka, který si ji s prohlížel s úzkostlivým výrazem.

„Velice hezky,“ řekla Alička; „— kdepak je Vévodkyně?“

„Tiše! Tiše!“ okřikl ji Králík tlumeným hlasem. Vystrašeně se přitom ohlédl přes rameno, pak se natáhl na špičky, a zašeptal jí do ucha: „Byla odsouzena k smrti.“

„Jaký je důvod?“ řekla Alička.

„Říkala jste ‚Jaká škoda!‘?“ zeptal se Králík.

„Ne, to jsem neříkala,“ odpověděla Alička; „Vůbec si nemyslím, že je to škoda. Říkala jsem ‚Jaký je důvod?‘ “

„Dala Královně políček —“ začal Králík. Alička vyprskla smíchy. „Potichu!“ zašeptal Králík polekaně. „Královna vás uslyší! Víte, ona se dost opozdila, a Královna řekla —“

„Zaujměte svá místa!“ zaburácela Královna hromovým hlasem, a všichni začali pobíhat sem a tam a vrážet jeden do druhého; za chvíli se ale srovnali a hra začala. Alička si pomyslela, že nikdy v životě neviděla tak podivné kroketové hřiště; bylo samý hrbol a samá brázda; místo koulí byli živí ježci, místo palic živí plameňáci, a vojáci se museli předklonit a padnout na všechny čtyři, aby vytvořili branky.

Zpočátku bylo pro Aličku největším problémem zvládnout plameňáka; podařilo se jí nacpat si jeho tělo pod paži tak, že mu nohy visely dolů, ale sotva mu hezky narovnala krk a napřáhla se, aby jeho hlavou odpálila ježka, otočil se plameňák na Aličku s tak zmateným výrazem, že se neudržela a vybuchla smíchem; a když se jí znovu podařilo dostat mu hlavu dolů, a znovu se chystala k odpalu, ke svému rozčarování zjistila, že ježek se mezitím rozvinul a snaží se odplížit pryč. Navíc, kamkoli se rozhodla ježka poslat, většinou byl v cestě nějaký hrbol nebo brázda, a vzhledem k tomu, že shrbení vojáci se každou chvíli narovnali a přesunuli se na jinou část hřiště, Alička brzy došla k názoru, že je to opravdu velice složitá hra.

Všichni hráči hráli najednou, nikdo nečekal, až na něj přijde řada, a pořád se hádali a přetahovali se o ježky; zanedlouho byla královna zlostí bez sebe a každou chvíli si vztekle dupla a zakřičela „Setněte mu hlavu!“ nebo „Setněte jí hlavu!“

Alička z toho začínala mít velice špatný pocit: je pravda, že zatím se nedostala s Královnou do žádného konfliktu, ale dobře věděla, že se to může stát každou chvíli, „a pak,“ pomyslela si, „co by se mnou bylo? Strašně rádi tady stínají hlavy; je to vlastně zázrak, že tu je vůbec ještě někdo naživu!“

Rozhlížela se kolem a uvažovala, jak by se odsud dalo nepozorovaně zmizet, když tu si všimla podivného úkazu ve vzduchu: zpočátku netušila, o co jde, ale po chvíli pozorování v tom rozpoznala úšklebek, a řekla si: „To je přece Kocour Kocourkovský; konečně si budu mít s kým popovídat.“

„Jak se ti daří?“ řekl Kocour, jakmile se objevila dostatečně velká část úst, aby mohl mluvit.

Alička počkala, až se objeví oči, a pak kývla hlavou. „Nemá smysl na něj mluvit,“ pomyslela si, „dokud se neobjeví uši, nebo aspoň jedno.“ Po chvíli se konečně objevila celá hlava, a tak Alička položila na zem plameňáka a začala popisovat průběh hry, celá šťastná, že je tu někdo ochoten ji poslouchat. Zdálo se, že Kocour je spokojen s tím, kolik je z něj vidět, protože zbytek těla se už neobjevoval.

„Myslím, že vůbec nehrají poctivě,“ stěžovala si vyčítavým hlasem Alička, „a všichni se tak hrozně hádají, že člověk neslyší vlastního slova — vypadá to, že ta hra snad ani nemá žádná pravidla; nebo pokud ano, nikdo je nedodržuje — a nemáte tušení, jaký je to zmatek, když je tu všechno živé; například příštím odpalem jsem měla trefit branku, která se teď prochází na druhé straně hřiště — a právě jsem měla možnost trefit Královnina ježka, jenže ten se sebral a utekl, když viděl, jak se blíží ten můj!“

„Jak se ti líbí Královna?“ zeptal se potichu Kocour.

„Ani trochu,“ řekla Alička: „je tak strašně —“ právě v tu chvíli si všimla, že Královna stojí těsně za ní a poslouchá, a tak pokračovala: „— šikovná, že s ní vůbec nemá cenu hrát.“

Královna se usmála a šla dál.

„S kým to mluvíte?“ zeptal se Král, popošel k Aličce a s velkým zaujetím si prohlížel Kocourovu hlavu.

„To je můj přítel — Kocour Kocourkovský,“ řekla Alička; „dovolte mi abych vás představila.“

„Jeho pohled se mi vůbec nelíbí,“ řekl Král; „ale jestli chce, může mi políbit ruku.“

„To zrovna nechci,“ poznamenal Kocour.

„Nebuďte drzý, a nedívejte se tak na mě!“ řekl král a přitom se nenápadně přesunul za Aličku.

„Kocour se může dívat na krále,“ řekla Alička. „Četla jsem to v nějaké knížce, ale už si nevzpomínám v jaké.“

„Každopádně tady nemá co dělat,“ řekl Král velice rozhodným hlasem, a zavolal na Královnu, která právě šla kolem: „Má drahá! Mohla bys nechat odklidit toho kocoura?“

„Královna znala jenom jeden způsob, jak řešit potíže, ať velké nebo malé. „Setněte mu hlavu!“ řekla, aniž pozvedla zrak.

„Zajdu pro popravčího sám,“ řekl Král horlivě a spěchal pryč.

Alička si pomyslela, že by se měla raději vrátit a zjistit, jak pokračuje hra, protože v dálce zaslechla Královnin vzteklý vřískot. Už předtím slyšela, jak Královna nechala popravit tři z hráčů za to, že se opozdili, když na ně přišla řada, a vůbec z toho neměla dobrý pocit, protože hra byla tak zmatená, že nikdy nevěděla, jestli už je na řadě, nebo ne. Raději se tedy šla podívat po svém ježkovi.

Ten se právě pošťuchoval s jiným ježkem, což Aličce připadlo jako skvělá příležitost k získání bodů za zásah jednoho ježka druhým; jediná potíž byla v tom, že její plameňák utekl na druhý konec zahrady, kde ho Alička zahlédla, jak se marně pokouší vylétnout na strom.

Než se jí podařilo plameňáka chytit a vrátit se s ním zpět, bylo po strkanici, a oba ježkové zmizeli z dohledu; „ale to není žádná velká škoda,“ pomyslela si Alička, „protože stejně z téhle strany hřiště zmizely všechny branky.“ Vecpala si tedy plameňáka pod paži, aby nemohl znovu utéct, a vrátila se zpět, aby si ještě trochu popovídala se svým přítelem.

Když se vrátila ke Kocourkovskému Kocourovi, s překvapením zjistila, že se kolem něj shromáždil docela velký dav: právě tu probíhala hádka mezi popravčím, Králem a Královnou, kteří mluvili jeden přes druhého, zatímco všichni ostatní byli zamlklí a tvářili se velice znepokojeně.

Jakmile se Alička objevila, všichni tři ji vyzvali, aby je rozsoudila, a zopakovali jí své názory; ovšem vzhledem k tomu, že mluvili všichni najednou, nebylo vůbec jednoduché pochopit, co vlastně říkají.

Popravčí tvrdil, že nelze někomu setnout hlavu, pokud nemá tělo, z něhož by bylo možné ji setnout; že takovou věc nikdy v životě nedělal, a ve svém věku už s tím začínat nehodlá.

Král tvrdil, že každému, kdo má hlavu, je možné ji setnout, a že popravčí nemá plácat nesmysly.

Královna trvala na tom, že pokud s tím okamžitě někdo něco neudělá, nechá popravit úplně všechny do jednoho. (Právě ta poslední poznámka byla důvodem, proč se všichni tvářili tak zasmušile a vystrašeně).

Aličku zrovna nic jiného nenapadlo, a tak řekla jenom: „Ten kocour patří Vévodkyni: měli byste se na to zeptat jí.“

„Ta je ve vězení,“ řekla Královna popravčímu: „přiveďte ji sem.“ A popravčí hned vyrazil jako střela.

Jakmile byl pryč, začala kocourova hlava mizet, a než se vrátil zpět s Vévodkyní, zmizela úplně, takže Král s popravčím divoce pobíhali sem a tam a snažili se ho najít, zatímco ostatní se vrátili zpátky ke hře.

Kapitola IX

Příběh

Falešné Želvy

„Ani nevíš, jak jsem ráda, že tě zase vidím, ty můj drahoušku!“ řekla Vévodkyně, důvěrně se do Aličky zavěsila, a společně kráčely pryč.

Alička byla velmi ráda, že ji zastihla v tak dobré náladě, a říkala si, že možná byla předtím v kuchyni tak protivná jenom kvůli tomu pepři.

„Až já budu vévodkyní,“ říkala si sama pro sebe (i když to neznělo moc přesvědčivě), „nebudu mít v kuchyni vůbec žádný pepř. Polévka se bez něj docela dobře obejde. — Možná, že vždycky, když se lidi rozčilují, může za to pepř,“ pokračovala, velice potěšena, že objevila nové pravidlo, „a ocet způsobuje, že se tváří kysele — a po heřmánku jsou hořcí — a — po karamelkách a podobných věcech jsou děti sladké. Kéž by to lidé věděli, pak by sladkostmi na dětech tolik nešetřili.“

Úplně přitom zapomněla na Vévodkyni, a tak se trošku lekla, když zaslechla její hlas přímo u svého ucha: „Zdá se, že o něčem přemýšlíš, drahoušku, a zapomínáš kvůli tomu mluvit. Zrovna teď mě nenapadá, jaké z toho plyne ponaučení, ale určitě si za chviličku vzpomenu.“

„Možná žádné není,“ troufla si Alička podotknout.

„Ale ale, dítě!, řekla Vévodkyně. „Ve všem se skrývá ponaučení, jenom ho musíš umět najít.“ A při těch slovech se k Aličce ještě víc přitiskla.

Aličce se moc nelíbilo být takhle těsně vedle ní: za prvé proto, že Vévodkyně byla velice ošklivá, a za druhé proto, že měla přesně tu správnou výšku, aby si mohla opřít bradu o Aliččino rameno, a byla to brada nepříjemně špičatá. Ovšem nechtěla být nezdvořilá, a tak se přemohla a nedala na sobě nic znát.

„Hra se teď vyvíjí mnohem líp,“ podotkla, aby řeč nestála.

„Je to tak,“ řekla Vévodkyně, „a z toho plyne ponaučení — ‚Ach, jen pro lásku, jen pro lásku se točí svět!‘ “

„Jednou někdo říkal,“ šeptla Alička, „že se točí, když si každý hledí svého!“

„No ano! To je v podstatě to samé,“ řekla Vévodkyně, zavrtala svou špičatou bradu do Aliččina ramene a dodala: „a z toho plyne ponaučení — ‚Důležité je, co říkáš, a ne jak to říkáš. ‘ “

„Jak ráda hledá ve všem ponaučení!“ pomyslela si Alička.

„Hádám, že se divíš, proč jsem ti ještě nedala ruku kolem pasu,“ řekla po chvíli Vévodkyně; „je to proto, že si nejsem jistá, jak krotký je ten tvůj plameňák. Mám to vyzkoušet?“

„Mohl by vás štípnout,“ odpověděla Alička opatrně, protože vůbec nestála o to, aby to vévodkyně zkoušela.

„Čistá pravda,“ řekla Vévodkyně; plameňáci a hořčice štípou. A z toho nám plyne ponaučení — ‚Ptáčkové, co peří mají, v hejně spolu přebývají.‘ “

“Jenomže hořčice není pták,“ poznamenala Alička.

“Máš pravdu, jako obvykle,“ řekla Vévodkyně, “umíš se velice výstižně vyjadřovat!“

„Myslím, že je to nerost,“ řekla Alička.

„Samozřejmě,“ řekla Vévodkyně, která, jak se zdálo, byla ochotna souhlasit úplně se vším, co Alička řekne; „těží se nedaleko odsud v hořčicovém dole. A z toho plyne ponaučení — ‚Čím více je dole, tím méně je nahoře.‘ “

„Á, už vím!“ zvolala Alička, která ignorovala Vévodkyninu poslední poznámku, „je to zelenina. Sice tak nevypadá, ale je to tak.“

„Úplně s tebou souhlasím,“ řekla Vévodkyně, „a z toho plyne ponaučení — ‚Buď tím, čím se zdáš být‘ — nebo, jednodušeji řečeno — ‚Nikdy si nepředstavuj, že bys nemohla být jiná, než by se mohlo jevit ostatním, jaká bys byla nebo mohla být, kdybys jim nepřipadala jiná, než jaká opravdu jsi.‘ “

„Myslím že bych to lépe pochopila,“ řekla Alička velice zdvořile, „kdybych si to napsala; ale když to takhle říkáte, tak tomu moc nerozumím.“

„A to ještě není nic proti tomu, jak bych to uměla říct, kdybych chtěla,“ odpověděla Vévodkyně polichoceně.

„Prosím, nenamáhejte se říkat to ještě složitěji,“ řekla Alička.

„Ále, jakápak námaha, to nestojí za řeč!“ opáčila Vévodkyně. „Všechno, co jsem doteď řekla, ti věnuji jako dárek.“

„Celkem laciný dárek!“ pomyslela si Alička. „Ještě štěstí, že se takovéhle dárky nedávají k narozeninám!“ Ale neodvážila se vyslovit to nahlas.

„Zase přemýšlíš?“ zeptala se Vévodkyně, a opět jí zaryla svou ostrou bradu do ramene.

„Na to mám snad právo,“ řekla Alička zostra, protože už ji to začínalo dopalovat.

„Asi natolik,“ řekla Vévodkyně, „nakolik mají prasata právo létat; a z toho plyne p —“

Ale v tu chvíli se, k Aliččině velkému překvapení, Vévodkyně odmlčela, přestože byla právě uprostřed svého oblíbeného slova „ponaučení,“ a ruka, kterou byla zavěšena do Aličky, ze začala třást. Alička vzhlédla, a uviděla Královnu, která před nimi stála se založenýma rukama, a tvářila se, jako by se chystala metat hromy a blesky.

„To máme dnes krásný den, Vaše Veličenstvo!“ začala Vévodkyně tichým, vystrašeným hlasem.

„Důrazně vás varuji,“ křičela Královna a vztekle při tom dupala nohou. „buďto se teď hned odporoučíte vy, nebo vaše hlava. Vyberte si!“

Vévodkyně si vybrala a v okamžení byla ta tam.

„Pojďme pokračovat ve hře,“ řekla Královna Aličce; ta se nezmohla ani na slovo, jak byla vystrašená, a tak ji pomalu následovala zpátky na kroketové hřiště.

Ostatní hosté využili Královniny nepřítomnosti a odpočívali ve stínu; jakmile ji však uviděli, honem se vrátili ke hře, a Královna jen utrousila, že další chvilka otálení by je všechny mohla stát život.

Po celou dobu, co hráli, se Královna neustále hádala s ostatními hráči, a vykřikovala: „Setněte mu hlavu!“ nebo „Setněte jí hlavu!“ Ty, které odsoudila, odváděli vojáci do šatlavy; tím pádem samozřejmě museli přestat dělat branky, takže asi tak po půl hodině už na hřišti nezbyla jediná branka, a všichni hráči kromě Krále, Královny a Aličky čekali v šatlavě na vykonání rozsudku.

V tu chvíli Královna ukončila hru, celá zadýchaná, a řekla Aličce: „Už jsi viděla Falešnou Želvu?“

„Ne,“ odpověděla Alička. „Dokonce ani nevím, co to ta Falešná Želva je.“

„To je zvíře, ze kterého se vyrábí Polévka na želví způsob,“ řekla Královna.

„Nic takového jsem v životě neviděla, a ani jsem o tom nikdy neslyšela.“

„Tak pojď za ní,“ řekla Královna, „bude ti o sobě vyprávět.“

Když spolu odcházely, Alička zaslechla Krále, jak tichým hlasem promlouvá k účastníkům: „Všem vám uděluji milost.“ „Vida, to je dobře!“ řekla si, protože ji velice trápilo pomyšlení na tu spoustu poprav, které královna nařídila.

Za malou chvilku narazili na Gryfa, tvrdě spícího na sluníčku. (Pokud nevíte, co je to Gryf, podívejte se na obrázek.)

„Vstávej, lenochu!“ řekla Královna, „a doveď tuto mladou dámu k Falešné Želvě, ať jí o sobě něco řekne. Já se musím vrátit a dohlédnout na pár poprav, co jsem nařídila,“ a odešla. Alička zůstala sama s Gryfem. Vůbec se jí to stvoření nezamlouvalo, ale řekla si, že zůstat s ním nemůže být o nic nebezpečnější, než následovat tu krutou Královnu, a tak čekala, co se bude dít.

Gryf se posadil a promnul si oči; pozoroval Královnu, dokud nezmizela z dohledu, a pak se uchechtl. „Legrační!“ pronesl napůl sám k sobě a napůl k Aličce.

„Co je legrační?,“ zeptala se Alička.

„No, ona přece,“ řekl Gryf. „Všecko to jenom předstírá: dyť oni stejně na férovku nikdy nikoho nepopraví, že jo! Tak pojď!“

„Každý mi tu říká ‚tak pojď‘,“ pomyslela si Alička, a pomalu ho následovala; „nikdy v životě mě nikdo takhle nehonil z místa na místo, nikdy!“

Po chvilce chůze uviděli opodál Falešnou Želvu, jak sedí, smutná a osamělá, na malém skalním výstupku, a když přišli blíž, zaslechla ji Alička vzdychat, jako by jí mělo puknout srdce. Bylo jí Želvy nesmírně líto. „Co ji trápí?“ zeptala se Gryfa, a ten jí odpověděl skoro stejnými slovy jako předtím: „Jen to všecko předstírá; fakt nemá proč bejt smutná, víš? Tak pojď!“

A tak došli až k Falešné Želvě, která si je prohlížela velkýma očima plnýma slz, ale neříkala nic.

„Tuhleta mladá dáma,“ řekl Gryf, „by si fakt ráda poslechla, co tě potkalo, fakt že jo.“

„Já jí to řeknu,“ odpověděla Falešná Želva hlubokým dutým hlasem: „sedněte si oba dva, a ať ani nemuknete, dokud neskončím.“

A tak se posadili, a nějakou dobu nikdo nepromluvil. Alička si pomyslela: „Nevím, jak by chtěla skončit, když ani nezačne.“ Ale trpělivě vyčkávala.

„Kdysi,“ řekla konečně Falešná Želva s hlubokým povzdechem, „jsem byla Pravá Želva“.

Po těchto slovech následovalo velice dlouhé ticho, přerušované jen občasným Gryfovým výkřikem „Hčkrrrr!“ a neustálými hlubokými vzlyky Falešné Želvy. Alička už uvažovala, že se zvedne a řekne, „Děkuji, vážení, za zajímavý příběh,“ ale nemohla se zbavit dojmu, že určitě ještě něco přijde, a tak tiše seděla a nic neříkala.

„Když jsme byli malí,“ konečně pokračovala Falešná Želva, která se mezitím trochu uklidnila, i když ještě sem tam zavzlykala, „chodili jsme do mořské školy. Učil nás starý želvák, říkali jsme mu Pardál —“

„Proč jste mu říkali Pardál, když to nebyla Želva Pardálí?“ vyzvídala Alička.

„Říkali jsme mu Pardál, protože nás učil,“ odpověděla Falešná Želva zlostně; „jsi opravdu velice hloupá!“

„Měla by ses stydět, že se ptáš na takovou samozřejmou věc,“ dodal Gryf; pak seděli beze slova a zírali na ubohou Aličku, která by se v tu chvíli nejraději propadla do země. Nakonec Gryf pobídl Falešnou Želvu, „Tak pokračuj, kámo! Ať tu neztvrdnem až do večera!“ a Želva pokračovala.

„No ano, chodili jsme do mořské školy, věř si tomu nebo ne —“

„Neřekla jsem, že tomu nevěřím!“ přerušila ji Alička.

„Tos řekla,“ odpověděla Falešná Želva.

„Mlč už!“ dodal Gryf, než se Alička stačila znovu nadechnout. Falešná Želva pokračovala.

„Měli jsme to nejlepší vzdělání — chodili jsme tam totiž každý den —“

„Taky jsem chodila do denní školy,“ řekla Alička; „na tom není vůbec nic zvláštního.“

„Měli jste i volitelné předměty?“ zeptala se Falešná Želva pochybovačně.

„Ano,“ řekla Alička, „měli jsme navíc francouzštinu a hudební výchovu.“

„A omývání?“ zeptala se Falešná Želva.

„To určitě ne!“ řekla Alička rozhořčeně.

„Á, tak to nebyla zrovna prvotřídní škola,“ řekla Falešná Želva s viditelnou úlevou. „To v naší škole jsme měli na konci  vysvědčení napsáno: Volitelné předměty - Francouzština, hudební výchova, omývání.“

„To pro vás asi nebylo tak moc zajímavé,“ řekla Alička, „když jste žili na dně moře.“

„Já jsem si to stejně nemohla dovolit.“ řekla Falešná Želva s povzdechem. Chodila jsem jenom na povinné předměty.“

„A které to byly?“ vyzvídala Alička.

„Samozřejmě především Čištění a Praní,“ odpověděla Falešná Želva, „a pak různé obory aritmetiky – Stahování, Odtahování, Nasolení a Děšení.“

„O ‚Děšení‘ jsem nikdy neslyšela,“ dovolila si Alička poznamenat. „Co to je?“

Gryf pozvedl oba pařáty na znamení údivu. „Cože! Ona nikdy neslyšela o děšení!“ vykřikl nevěřícně. “Předpokládám, že víš, co je krášlení?“

„Ano,“ řekla Alička nejistě: “to znamená — učinit — něco — krásnějším.“

„No vida,“ pokračoval Gryf, „takže pokud nechápeš, co znamená děšení, tak jsi hlupáček.“

Alička se neodvážila to dál rozebírat, a tak se obrátila k Falešné Želvě a řekla: „Co jste ještě probírali?“

„No, byl tam Divupis,“ odpověděla Falešná Želva a odpočítávala si předměty na prackách, „—Divupis starověký i moderní, a Mořepis; potom Výtmavná výchova — učitel byl starý mořský úhoř, který k nám chodil jednou za týden: učil nás Křeslení, Riskování a Temperované omdlévání.

„Jaké to bylo?“ zeptala se Alička.

„Inu, sama ti to předvést nedokážu, mám už příliš ztuhlé klouby. A Gryf se to neučil.“

„Nebyl čas,“ řekl Gryf: „Ale zato jsem chodil k profesorovi klasických jazyků. Byl to takový starý mořský pavouk, to teda jo.“

„Toho jsem nikdy neměla,“ řekla Falešná Želva a povzdechla si: „prý učil Lechtinu a Řečninu.“

„Je to tak, je to tak,“ řekl Gryf a také si povzdechl, a obě stvoření si zabořila hlavy do svých pazourů.

„A kolik hodin denně jste se učili?“ zeptala se Alička, aby co nejrychleji změnila téma.

„První den deset hodin,“ řekla Falešná Želva, druhý den devět, a tak dál.“

„To je ale zvláštní rozvrh!“ zvolala Alička.

„To je přece důvod, proč se tomu říká rozvrh,“ poznamenal Gryf, „protože se každý den zavrhne jedna hodina.“

To byla pro Aličku úplná novinka, a tak o tom chvíli přemýšlela, než pronesla další poznámku. „Takže jedenáctý den bylo asi volno, ne?“

„Samozřejmě,“ řekla Falešná Želva.

„A co jste dělali dvanáctý den?“ pokračovala Alička s neskrývanou zvědavostí.

„Dost řečí o škole,“ rázně jim skočil do řeči Gryf: „teď jí pověz, jak jsme si hráli.“

Kapitola X

Humří

čtverylka

Falešná Želva hluboce vzdychla a otřela si oči hřbetem ploutve. Dívala se na Aličku a pokoušela se promluvit, ale pár minut jenom vzlykala a nedokázala ze sebe vypravit ani slovo. „Vypadá, jako by se jí vzpříčila kost v krku,“ řekl Gryf a začal Želvou třást a plácat ji po zádech. Nakonec se Falešné Želvě vrátil hlas, a se slzami, které jí stékaly po tvářích, se pustila znovu do vyprávění:

„Nejspíš jsi toho pod mořskou hladinou moc neprožila —“ („To tedy ne,“ řekla Alička) „— a možná jsi nikdy neměla příležitost seznámit se s humrem —“ (Alička už otevřela ústa, aby řekla, „jednou jsem ho ochutnala —“ ale rychle se opravila a řekla jenom „Ne, nikdy“) „— takže určitě nemáš ani tušení, jak skvělá věc je Humří Čtverylka!“

„To opravdu nemám,“ řekla Alička. „Co je to za tanec?“

„Tedy,“ řekl Gryf, „nejdřív se všichni seřadí na pláži do řady —“

„Do dvou řad!“ zvolala Falešná Želva. „Tuleni, mořské želvy, lososi, a tak dále; musíš ale nejdřív odstranit z cesty všechny medúzy, a pak —“

„To většinou zabere nějaký čas,“ přerušil ji Gryf.

„— popojdeš dva krůčky dopředu —“

„Každý si zadá humra za partnera!“ křičel Gryf.

„Samozřejmě,“ řekla Falešná Želva: „dva krůčky dopředu, otočit se k partnerovi —“

„— vyměnit si humry, a pak ve stejném pořadí zase zpátky,“ pokračoval Gryf.

„A potom,“ pokračovala Falešná Želva, „odhodíš toho —“

„Toho humra!“ hulákal Gryf a vyskočil přitom do vzduchu.

„—co nejdál do moře—“

„Doplaveš za ním!“ ječel Gryf.

„Uděláš ve vodě salto!“ křičela Falešná Želva, a divoce přitom poskakovala kolem.

„Znovu si prohodíte humry!“ ječel Gryf z plných plic.

„Zpátky na břeh, a začínáme znovu od začátku,“ řekla Falešná Želva, a najednou ztišila hlas; a obě stvoření, která tu celou dobu skákala kolem jako šílená, se tiše posadila a smutně se zadívala na Aličku.

„To musí být velice hezký tanec,“ řekla Alička nesměle.

„Chtěla bys vidět malou ukázku?“ řekla Falešná Želva.

„To bych moc ráda,“ řekla Alička.

„Pojď, zkusíme první figuru!“ řekla Falešná Želva Gryfovi. „Obejdeme se i bez humrů. Kdo bude zpívat?“

„Radši zpívej ty,“ řekl Gryf, „já si nepamatuju slova.“

A tak začali slavnostně tančit dokola kolem Aličky, a každou chvíli jí šlápli na nohu, když ji míjeli příliš těsně, a mávali si předními tlapami do taktu, a Falešná Želva do toho velice pomalu a smutně zpívala tuto píseň:

„Mohl by sis pospíšit?“ bělice řekla hlemýždi.

„Jsou za námi žraloci a plácají mě po hýždi.“

Humři, želvy spěchají, začínají jančit,

Na pláži už čekají, všichni chtějí tančit!

Chceš, či nechceš, chceš, či nechceš, chceš tu s námi tančit?

Chceš, či nechceš, chceš, či nechceš, nechceš s námi tančit?

„Nemáš ani tušení, jak příjemně to bouchne,

když nás s humry odhodí do vln, jen to šplouchne!“

Hlemýžď se však zdráhá, bělici se omlouvá —

prý je to moc daleko, byť tanec se mu zamlouvá.

Nechci, nejdu, nechci, nejdu, nechci s vámi tančit.

Nechci, nejdu, nechci, nejdu, nejdu s vámi tančit.

„Proč to vadí, jak daleko měli bychom jít?

Za mořem je druhý břeh, i tam se dá žít!

Čím dále je Anglie, tím blíže je Francie,

každý správný humr čtverylku rád tancuje!

Chceš, či nechceš, chceš, či nechceš, chceš tu s námi tančit?

Chceš, či nechceš, chceš, či nechceš, nechceš s námi tančit?

„Děkuji vám, je to velice zajímavý tanec,“ řekla Alička a byla moc ráda, že konečně přestali; „a opravdu se mi líbila ta zvláštní písnička o bělici!“

„Á, co se týče bělic,“ řekla Falešná Želva, „tak – viděla jsi je už někdy, nebo ne?“

„Ano, častokrát jsem je viděla na veče —“ zarazila se, dříve než to dořekla.

„Nemá ani tušení, kde je Veča,“ řekla Falešná Želva, „ale když jsi je tak často vídala, tak určitě víš, jak vypadají.“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Alička zamyšleně. „Mají ocásky zastrčené do tlamičky, a jsou celé obalené ve strouhance.“

„S tou strouhankou nemáš pravdu,“ řekla Falešná Želva: „tu by voda hned spláchla. Ale ocásky v tlamičkách opravdu mají, a důvodem je —“ V tu chvíli Falešná Želva zívla a zavřela oči. „Řekni jí, proč je tam mají a všechno to ostatní,“ řekla Gryfovi.

„Důvodem je,“ řekl Gryf, „že chodí tancovat společně s humry. Takže je ostatní hážou do moře. Takže dlouho padají, než dopadnou do vody. Takže si zastrčí ocásky hluboko do tlamiček. Takže je pak nemůžou vytáhnout. To je všechno.“

„Děkuji,“ řekla Alička,“ to je velice zajímavé. Nikdy předtím jsem toho o bělicích tolik nevěděla.“

„Můžu ti o nich povědět ještě víc, jestli chceš,“ řekl Gryf. „Víš, proč se jim říká bělice?“

„O tom jsem nikdy nepřemýšlela,“ řekla Alička. „Proč?“

„Protože se používají na boty.“ odpověděl Gryf velice vážně.

Alička byla docela zmatená. „Používají se na boty!“ opakovala s údivem v hlase.

„No, čímpak si ty čistíš boty? Myslím, aby se tak pěkně leskly?“

Alička se podívala dolů na svoje boty, a chvilku přemýšlela, než odpověděla. „Takovou tou černou pastou, myslím že se jí říká černidlo.“

„No tak pod vodou,“ řekl Gryf hlubokým hlasem, „se boty čistí bělidlem, neboli pastou bělicí. Tak teď to víš.“

A z čeho se ty boty dělají?“ zeptala se Alička s neskrývanou zvědavostí.

„Samozřejmě ze žraloků a kaniců“ odpověděl netrpělivě Gryf. „To přece ví každý malý potěr.“

„Kdybych byla bělice,“ řekla Alička, která ještě stále musela přemýšlet o té písničce, „řekla bych žralokovi, „prosím odplujte, my vás tady nechceme!“

„Ale oni ho u sebe museli mít,“ řekla Falešná Želva, „žádná normální ryba se nikam nevydá bez žraloka.“

„Opravdu ne?“ řekla Alička a zatvářila se velmi překvapeně.

„Samozřejmě že ne,“ řekla Falešná Želva; „například kdyby za mnou přišla ryba a řekla mi, že se chystá na cestu, zeptala bych se jí: ‚A jestlipak jsi dost nažralokovaná?‘ “

„Nemyslela jste spíš ‚nažraná‘?“ řekla Alička.

„Myslím co říkám,“ odpověděla Falešná Želva dotčeně. A Gryf dodal: „Co kdybys nám vyprávěla něco ze svých zážitků?“

„Můžu vám vyprávět svoje zážitky — počínaje dnešním ránem,“ řekla Alička trochu nesměle; „ale nemá smysl vracet se ke včerejšku, protože to jsem byla někdo úplně jiný.“

„Tohle nám budeš muset vysvětlit,“ řekla Falešná Želva.

„Ne, ne! Nejdřív zážitky,“ řekl Gryf netrpělivě: „vysvětlování vždycky zabere spoustu času.“

Alička jim tedy začala vyprávět své zážitky od chvíle, kdy poprvé spatřila Bílého Králíka. Zpočátku z toho byla trochu nervózní, obě stvoření se k ní přimáčkla každé z jedné strany, s ústy dokořán a očima vykulenýma, ale během vyprávění se postupně uklidnila. Její posluchači ani nedutali, dokud se nedostala k tomu, jak stonožce recitovala „Jsi starý, otče Viléme,“ a vyšla jí z toho úplně jiná slova; v tu chvíli se Falešná želva zhluboka nadechla a řekla: „To je velice podivné.“

„Tak podivné, že už to ani podivnější být nemůže,“ řekl Gryf.

„Vyšla jí úplně jiná slova!“ opakovala zamyšleně Falešná Želva. „Moc ráda bych si poslechla, jak recituje. Řekni jí, ať to zkusí.“ Podívala se na Gryfa, jako kdyby si myslela, že má nad Aličkou nějakou zvláštní moc.

„Postav se a zarecituj ‚Je to hlas lenocha‘,“ řekl Gryf.

„Jak tady všichni rádi rozkazují a nutí mě opakovat, co jsem se kdy naučila!“ pomyslela si Alička; „úplně jako kdybych byla ve škole.“ Nicméně se postavila a začala recitovat, ale měla tak plnou hlavu Humří čtverylky, že si ani pořádně neuvědomovala, co říká, a vyšla jí z toho skutečně podivná slova:

„To je hlas humrův; rozhodl se nám vyhubovat:

‚Spálili jste mě, teď musím si vlasy pocukrovat.‘

Pomocí svého nosu, jako když kačer víčky mrká,

pásek i knoflíky si zapne a špičky od sebe strká.

Když břehy jsou suché, jako páv bez meškání,

promlouvá hlasem žraloka, tak plným pohrdání,

jakmile příliv je tu, žraloků hejna kolem krouží,

strachem se třese jeho hlas, když ukrývá se v louži.“

„Jako malé děti jsme to říkávali jinak,“ poznamenal Gryf.

„Tedy, tohle jsem v životě neslyšela,“ řekla Falešná Želva; „ale zní to jako naprostý nesmysl.“

Alička neříkala nic; posadila se, schovala obličej do dlaní a přemýšlela, jestli vůbec ještě někdy bude něco normální jako dřív.

„Ráda bych, kdybys mi to vysvětlila,“ řekla Falešná Želva.

„Ona to neumí vysvětlit,“ chvatně podotkl Gryf. „Řekni nám další sloku.“

„Ale jak je to s těmi špičkami?“ trvala na svém Falešná Želva. „Jak je mohl strkat od sebe pomocí nosu?“

„Špičky od sebe, to je výchozí postavení při tanci,“ řekla Alička, ale byla z toho všeho velice zmatená, a moc si přála změnit téma.

„Pokračuj,“ netrpělivě opakoval Gryf: „další sloka začíná: ‚Za plotem jeho zahrádky.‘ “

Alička si netroufala odporovat, i když cítila, že to určitě bude zase celé úplně špatně, a tak pokračovala roztřeseným hlasem:

Za plotem jeho zahrádky já hostinu jsem viděl,

Panter a Sova hodují, už každý má svůj příděl.

Maso i s kůrkou, omáčku, vše sám Panter dostane,

Mít víc než prázdný talířek, to se Sově nestane.

Když dojedli, co výslužku pak milé Sově dali

lžičku, co stranou zůstala, když hrnce odkládali.

Panter zas dostal vidličku a nůž; usmál se znovu

a hostinu pak ukončil tím, že —

„K čemu to vlastně recituješ,“ přerušila ji Falešná Želva, „když to odmítáš vysvětlit? Je to ta nejzamotanější věc, jakou jsem kdy slyšela!“

„Ano, myslím že bys toho měla raději nechat,“ řekl Gryf, a Alička s radostí poslechla.

„Co kdybychom zkusili další variaci Humří čtverylky?“ pokračoval Gryf. „Nebo bys chtěla, aby nám Falešná Želva zazpívala písničku?“

„Ach, ano, prosím, písničku, když bude Falešná Želva tak laskavá,“ odpověděla Alička tak dychtivě, že Gryf poznamenal dotčeně, „Hm! Naprostý nedostatek vkusu! Zazpíváš jí „Želví polévku,“ kámo?

Falešná Želva hluboce vzdychla, a hlasem, který občas přecházel ve vzlykot, začala zpívat tuhle písničku:

Nádherná polévka před námi skví se

hustá a zelená, čeká tu v míse.

Každý se pro ni rozpálí do běla!

Nádherná polévka, polévka večera!

Nádherná polévka, polévka večera!

Polééév — ka ve — če — rááá!

Nááád — her —nááá, nááád — her —nááá,

Polééév — ka ve — če — rááá!

Nádherná polévka, kdo chtěl by ryby,

zvěřinu nebo snad smažené hřiby,

když za groš je k mání taková nádhera?

Nádherná polévka, polévka večera!

Polééév — ka ve — če — rááá!

Nááád — her —nááá, nááád — her —nááá,

Polééév — ka ve — če — rááá!

Takovááá nááád — HE — RA!

„A ještě jednou refrén!“ křičel Gryf, a Falešná Želva se právě znovu pustila do zpěvu, když tu se zdálky ozval výkřik: „Soud začíná!“

„Pojďme!“ zvolal Gryf, vzal Aličku za ruku a táhl ji pryč, ani nepočkal na konec písně.

„Co je to za soud?“ snažila se za běhu vyzvídat Alička, i když sotva popadala dech, ale Gryf odpověděl jenom „Poběž,“ a rozběhl se ještě rychleji, a za nimi bylo čím dál slaběji slyšet smutná slova: —

„Náád — her —náá, náá — dher —náá,

Polév — ka ve — če — ra!“

Kapitola XI

Kdo

ukradl koláče?

Dorazili ke královskému trůnu, na kterém seděl Srdcový Král s Královnou, a kolem se vytvořila pořádná tlačenice – nejrůznější ptáčkové a zvířata, a taky celá sada karet: spodek stál před nimi v řetězech a z každé strany ho hlídal jeden voják, a vedle Krále stál Bílý Králík s trumpetou v jedné ruce a svitkem pergamenu ve druhé. Přímo uprostřed síně byl stůl a na něm velká mísa plná koláčů; vypadaly tak dobře, že se Aličce začaly sbíhat sliny, jen se na ně podívala. „Už aby byl ten soud u konce,“ pomyslela si, „a začalo se podávat občerstvení!“ Jenže na rychlý konec to ani trochu nevypadalo, a tak se začala rozhlížet kolem sebe, aby si ukrátila dlouhou chvíli.

Alička ještě nikdy v soudní síni nebyla, ale četla o tom v knihách, a moc ji potěšilo, že umí pojmenovat skoro všechno, co tu viděla. „Tohle bude soudce,“ řekla si, „protože má takovou velikou paruku.“

Soudcem byl mimochodem sám Král; korunu měl nasazenou přes paruku (podívejte se na obálku, pokud chcete vidět, jak to udělal), což mu očividně nebylo ani trochu pohodlné, a rozhodně mu to vůbec neslušelo.

„A toto je lavice pro porotu,“ pomyslela si Alička, „a těchto dvanáct tvorů,“ (musela použít slovo ‚tvor‘, protože někteří z nich byli zvířata a jiní ptáci) „to budou asi porotci“. To poslední slovo si několikrát zopakovala, protože na ně byla velice hrdá: domnívala se totiž, a docela oprávněně, že jen málokteré děvče v jejím věku vůbec tuší, co to slovo znamená. Ovšemže by se také dalo jednoduše říct „členové poroty“.

Všech dvanáct porotců si něco usilovně zapisovalo na břidlicové tabulky. „Co to dělají?“ zeptala se Alička šeptem Gryfa. „Přece si nemají co zapisovat, dokud soud nezačne.“

„Zapisují si svoje jména,“ odpověděl šeptem Gryf, „mají totiž strach, že by je mohli zapomenout, než soud skončí.“

„Zabedněnci!“ promluvila Alička velice nahlas a rozhořčeně, ale rychle zmlkla, protože Bílý Králík zvolal: „Klid v soudní síni!“ a Král si nasadil cvikr a přísně se rozhlížel, kdo to mluví.

Alička měla takový výhled, jako by jim stála přímo za zády, a tak pozorovala, že si všichni na své tabulky zapisují „Zabedněnci!“ a dokonce si všimla, že jeden z nich si nemohl vzpomenout, jak se to píše, a musel se zeptat souseda. „To budou mít na těch tabulkách pěkný zmatek, než tenhle soud skončí!“ pomyslela si Alička.

Jeden ze soudců měl olůvko, které při psaní skřípalo. To ovšem Alička nemohla vystát, a tak obešla síň a přistoupila k němu zezadu, počkala si na vhodnou chvilku a olůvko mu sebrala. Udělala to tak rychle, že ubohý porotčík (byl to Bill, náš známý ještěrčák) vůbec nechápal, kam se podělo; takže nejdříve hledal všude kolem, a nakonec mu nezbylo, než po zbytek dne psát na tabulku prstem, což mu nebylo moc platné, protože nic z toho, co napsal, nebylo vidět.

„Mluvčí, přečtěte obvinění!“ řekl Král.

Nato Bílý Králík třikrát zatroubil na trumpetu, rozvinul svitek pergamenu a četl:

„Srdcová Královna napekla koláče

v překrásný slunečný srpnový den.

Srdcový Spodek, ten sebral ty koláče,

pod kabát schoval a utekl ven! “

„Vyneste rozsudek!“ řekl Král porotě.

„Ještě ne, ještě ne!“ spěšně ho přerušil Bílý Králík. „Než se k tomu dostaneme, čeká nás ještě spousta práce!“

„Zavolejte prvního svědka!“ řekl Král, a Bílý Králík třikrát zatroubil na trumpetu, a zvolal: „První svědek!“

Prvním svědkem byl Kloboučník. Předstoupil s šálkem čaje v jedné ruce a krajícem chleba s máslem v druhé. „Prosím za prominutí, Vaše Veličenstvo,“ promluvil ke Králi, „že jsem si vzal tohle všechno s sebou: ale ještě jsem nedokončil svačinu, když pro mě přišli.“

„Měl jsi už být po svačině,“ řekl Král. „Kdy jsi začal?“

Kloboučník se podíval na Zajíce Březňáka, který ho doprovázel k soudu, ruku v ruce z Plchem.

„Myslím, že to bylo čtrnáctého března,“ řekl.

„Patnáctého,“ řekl Zajíc Březňák.

„Šestnáctého,“ dodal Plch.

„Zapište to,“ řekl Král porotě, a porotci začali horlivě zapisovat všechna tři data na tabulky, pak je sečetli, a výsledek převedli na krejcary a groše.

„Odložte si svůj klobouk,“ řekl Král Kloboučníkovi.

„Ten není můj,“ řekl Kloboučník.

„Je ukradený!“ zvolal Král a obrátil se k porotě, která tuto skutečnost okamžitě zaznamenala.

„Já je prodávám,“ dodal Kloboučník na vysvětlenou; „žádný z nich není pro mě. Jsem kloboučník.“

Teď si nasadila cvikr i Královna a zadívala se na Kloboučníka, který zbledl a začal se nervózně ošívat.

„Podejte svědectví,“ řekl Král; „a nebuďte nervózní, nebo vás dám okamžitě popravit.“

To svědka zjevně příliš neuklidnilo: přešlapoval z nohy na nohu, pokukoval znepokojeně po Královně, a jak byl celý popletený, zakousl se do čajového šálku, místo do chleba s máslem.

Právě v tu chvíli začala mít Alička velice zvláštní pocit, a chvíli z toho byla dost zmatená, než si uvědomila, co se děje: začínala se znovu zvětšovat, a nejdříve si říkala, že se raději zvedne a opustí soudní síň, ale pak si to rozmyslela a rozhodla se, že tu zůstane, dokud tu pro ni bude dost místa.

„Nemačkej se tak na mě,“ řekl Plch, který seděl vedle ní. „Nemůžu ani pořádně dýchat.“

„Já za to nemůžu,“ řekla Alička omluvným tónem, „já rostu.“

„Tady nemáš co růst,“ řekl Plch.

„Nemluv nesmysly,“ řekla Alička poněkud smělejším tónem: „ty přece taky rosteš.“

„To ano, ale já rostu normální rychlostí,“ řekl Plch: „ne tak nesmyslně jako ty.“ A rozmrzele se zvedl a odkráčel na druhou stranu síně.

Celou tu dobu Královna ani na chvilku nespustila oči z Kloboučníka, a právě když Plch přešel síň, řekla jednomu ze soudních úředníků: „Doneste mi seznam zpěváků z posledního koncertu!“ načež se ubohý Kloboučník tak rozklepal, že si setřásl z nohou obě boty.

„Podejte svědectví,“ zopakoval Král hněvivě, „nebo vás nechám popravit, ať jste nervózní nebo ne.“

„Já jsem jen ubohý člověk, Vaše Veličenstvo,“ začal Kloboučník roztřeseným hlasem,“ — a ani jsem pořádně nestihl začít s čajem — určitě to nebude víc než týden – a jak se začal chleba s máslem tak ztenčovat – a ta troška čaje se začala třpytit —“

„Troška čeho se co?“ řekl Král.

„Začalo to na té —“ chtěl odpovědět Kloboučník;

„Samozřejmě že Troška začíná na T!“ přerušil ho Král netrpělivě. „Máš mě za hlupáka? Pokračuj!“

„Jsem ubohý člověk,“ pokračoval Kloboučník, „a potom se začalo třpytit skoro všechno — jenže Zajíc Březňák říkal —“

„Nic jsem neříkal!“ skočil mu honem do řeči Zajíc Březňák.

„Říkal!“ řekl Kloboučník.

„To popírám!“ řekl Zajíc Březňák.

„Popírá to,“ řekl Král, „tuto část neberte v úvahu.“

„Tedy, každopádně Plch říkal —“ pokračoval Kloboučník a znepokojeně se rozhlédl, jestli to Plch také nebude chtít popřít, ale ten nic nepopíral, protože hluboce spal.

„Potom jsem si ukrojil ještě kousek chleba s máslem —“ pokračoval Kloboučník;

„Ale co to říkal ten Plch?“ zeptal se jeden ze soudců.

„To si nevzpomínám,“ řekl Kloboučník.

„Musíš si vzpomenout,“ poznamenal Král, „nebo tě nechám popravit.“

Ubohý Kloboučník upustil čajový šálek i krajíc chleba s máslem a poklekl na jedno koleno. „Jsem ubohý člověk, Vaše Veličenstvo,“ začal.

„Jsi velice ubohý řečník,“ řekl Král.

V tu chvíli začalo jedno z morčat jásat a tleskat, a jeden ze soudních úředníků ho okamžitě potlačil. (Protože to zní docela tvrdě, vysvětlím raději, jak to udělali. Měli velký plátěný pytel, jehož otvor se dal zatahovat provázkem. Do něj morče strčili hlavou napřed, a pak si na něj sedli.)

„To jsem ráda, že jsem viděla, jak se to dělá,“ pomyslela si Alička. „Tolikrát jsem četla v novinách, jak na konci přelíčení ‚Došlo k pokusům o potlesk, který byl okamžitě potlačen soudními úředníky,‘ a do dneška jsem nechápala, co to znamená.“

„Pokud je to všechno, co o tom víte, můžete sestoupit,“ pokračoval Král.

„Nemůžu sestoupit,“ řekl Kloboučník; „když už jsem na podlaze.“

„Tak tedy sesedněte,“ odpověděl Král.

Nyní zajásalo druhé morče a bylo potlačeno.

„Vida, a morčata máme z krku!“ pomyslela si Alička. „Teď by mělo jít všechno líp.“

„Raději bych si dojedl svačinu,“ řekl Kloboučník a nervózně a podíval se na Královnu, která si pročítala seznam zpěváků.

„Můžete jít,“ řekl Král, a Kloboučník ve spěchu opustil soudní síň, ani se nezdržoval obouváním bot.

„— a venku mu setněte hlavu,“ pronesla Královna k jednomu ze strážných; ale Kloboučník se ztratil z dohledu dřív, než se strážný dostal ke dveřím.

„Přiveďte dalšího svědka!“ řekl Král.

Dalším svědkem byla Vévodkynina kuchařka. V ruce si nesla pepřenku, a Alička uhodla, o koho jde, ještě než stihla vejít do síně, podle toho, jak lidé u dveří začali najednou kýchat.

„Podejte svědectví,“ řekl Král.

„Nepodám,“ řekla kuchařka.

Král se podíval nervózně na Bílého Králíka, který mu tichým hlasem napověděl, „Vaše Veličenstvo musí svědka podrobit křížovému výslechu.“

„No, když musím, tak musím,“ pronesl Král zádumčivě; pak si založil ruce křížem, usilovně na kuchařku zakoulel očima, až mu málem vylezly z důlků, a pronesl hlubokým hlasem: „Z čeho se dělají koláče?“

„Hlavně z pepře,“ řekla kuchařka.

„Ze sirupu,“ ozval se za ní ospalý hlas.

„Nasaďte tomu plchovi obojek,“ zavřískla Královna. „Setněte mu hlavu! Vyveďte ho ze soudní síně! Potlačte ho! Štípněte ho! Vytrhejte mu vousy!“

Několik minut byla soudní síň jeden velký zmatek, jak vyváděli Plcha, a než se všechno uklidnilo, kuchařka zmizela.

„To nevadí,“ řekl Král s viditelnou úlevou v hlase. „Zavolejte dalšího svědka.“ A potichu dodal ke Královně, „Nedá se nic dělat, má drahá, příštího svědka musíte podrobit křížovému výslechu vy. Mě z toho vždycky rozbolí hlava!“

Alička pozorovala, jak se Bílý Králík přehrabuje v seznamu, a hořela zvědavostí, kdo asi bude další svědek, „— protože zatím moc důkazů nemají,“ pomyslela si.

Představte si, jaké bylo její překvapení, když Bílý Králík svým pronikavým hláskem zapištěl z plných plic další jméno: „Alička!“

Kapitola XII

Aliččino

svědectví

„Zde!“ vykřikla Alička, a v tom rozrušení úplně zapomněla, jak za posledních pár minut vyrostla, a vyskočila tak spěšně, že okrajem své sukně převrátila soudcovskou lavici i se soudci, kteří z ní vyletěli a dopadli na hlavy návštěvníků, stojících pod pódiem, a všichni se tu váleli po zemi; velice jí to připomínalo akvárium s rybičkami, které zrovna minulý týden nedopatřením převrhla.

„Ó jé, strašně moc se omlouvám!“ zvolala velice polekaným hlasem, a hned je začala co nejrychleji sbírat a vracet zpátky na místa, protože měla pořád v hlavě tu nehodu s rybičkami, a měla takový pocit, že je musí rychle posbírat a vrátit do soudcovské lavice, nebo všichni zemřou.

„Soud nemůže pokračovat,“ řekl Král velice naléhavým hlasem, „dokud nebudou všichni soudci v pořádku na svých místech — všichni,“ opakoval důrazně a přitom se na Aličku zadíval přísným pohledem. Alička se podívala na soudcovskou lavici, a uviděla, že ve spěchu strčila Ještěrčáka do lavice hlavou dolů, a ten teď chudák smutně mával ocasem sem a tam, a nebyl schopen se odtud dostat. Rychle ho vytáhla a obrátila ho do správné polohy; „ne že by to bylo důležité,“ řekla si přitom; „Myslím, že při tomto přelíčení bude úplně stejně užitečný, ať je nahoru tím nebo oním koncem.

Jakmile se porota trochu vzpamatovala z tohoto šokujícího převratu, a soudci dostali zpátky svá olůvka a tabulky, pustili se všichni pilně do práce a začali popisovat, jak se všechno seběhlo; všichni kromě Ještěrčáka, který z toho byl natolik rozrušený, že jen seděl s otevřenými ústy a zíral do stropu.

„Co o tom všem víte?“ zeptal se Král Aličky.

„Nic,“ řekla Alička.

„Vůbec nic?“ vyzvídal Král.

„Vůbec nic,“ řekla Alička.

„To je dost významné,“ řekl Král a obrátil se k porotě. Soudci si to právě začali zapisovat na tabulky, když se ozval Bílý Králík: „Bezvýznamné, jak mělo Vaše Veličenstvo samozřejmě na mysli,“ řekl velice zdvořilým tónem, ale přitom se na krále mračil a dělal grimasy.

„Bezvýznamné, samozřejmě,“ řekl spěšně Král, a sám pro sebe si potichu opakoval, „významné — bezvýznamné — bezvýznamné — významné —“ jako kdyby zkoušel, co z toho zní lépe.

Někteří porotci si zapsali „významné“ a někteří „bezvýznamné“. Alička to dobře viděla, protože teď byla tak blízko, že se jim dívala přímo do tabulek; „ale to je stejně úplně jedno,“ pomyslela si.

V tu chvíli Král, který si dosud něco usilovně zapisoval do svého notesu, vyštěkl „Ticho!“ a začal číst z notesu: „Článek číslo čtyřicet dva. Všechny osoby vyšší než jednu míli musí opustit soudní síň.“

Všichni se podívali na Aličku.

Já nejsem vysoká víc než míli,“ řekla Alička.

„Jsi,“ řekl Král.

„Skoro dvě míle,“ dodala Královna.

„A stejně nepůjdu,“ řekla Alička: „mimochodem, to není žádný skutečný článek: to jste si právě vymyslel.“

„Je to nejstarší článek v celém zákoníku,“ řekl Král.

„V tom případě by to musel být článek číslo jedna,“ řekla Alička.

Král zbledl a spěšně zaklapl zápisník. „Vyneste rozsudek,“ řekl porotě tichým, roztřeseným hlasem.

„Ještě tu máme další předmět doličný, když dovolíte, Vaše Jasnosti,“ vyskočil spěšně Bílý Králík: „Právě byl zadržen tento list.“

„Co je v něm?“ zeptala se Královna.

„Ještě jsem ho neotevřel,“ řekl Bílý Králík, „ale zdá se, že je to dopis, který napsal obžalovaný — někomu.“

„Nejspíš to tak bude,“ řekl Král, „ledaže by byl napsán nikomu, což nebývá úplně obvyklé, že ano.“

„Kdo je adresátem?“ zeptal se jeden ze soudců.

„Žádný adresát tu není,“ řekl Bílý Králík,“ vlastně na obálce není napsáno vůbec nic.“ Přitom vytáhl papír z obálky, rozložil ho a dodal: „Popravdě to ani není dopis; jsou to nějaké verše.“

„A jsou psány rukopisem obžalovaného?“ zeptal se jeden ze soudců.

„Ne, nejsou,“ řekl Bílý Králík, „a to je na tom to nejpodivnější.“ (Všichni porotci se zatvářili zmateně.)

„Musel napodobit písmo někoho jiného,“ řekl Král. (Porotci se zatvářili spokojeně.)

„Prosím, Vaše Veličenstvo,“ řekl Spodek, „já jsem to nenapsal, a neexistuje žádný důkaz, že bych to byl já, protože na konci není žádný podpis.“

„Pokud jsi to nepodepsal,“ řekl Král, „tak tím hůř. Musel jsi tím sledovat nějakou lumpárnu, protože jinak by ses byl podepsal jako poctivý člověk.“

Na to se ozval spontánní potlesk: byla to první důvtipná věc, kterou dnes Král řekl.

„To dokazuje jeho vinu,“ řekla Královna.

„To vůbec nic nedokazuje!“ řekla Alička. „Vždyť ani nevíte, o čem ty verše jsou!“

„Přečtěte je,“ řekl Král.

Bílý Králík si nasadil cvikr. „Kde bych měl začít, Vaše Veličenstvo?“ zeptal se.

„Začněte od začátku,“ řekl Král vážným tónem, „a pokračujte až dočtete do konce: pak přestaňte.“

Zde jsou verše, které Bílý Králík četl:

Řekli mi o tom, že za ní jsi šel,

o mně ses zmínil, to má rub i líc.

Na dobrý dojem jsem spoléhat chtěl.

„Vždyť plavat neumíš,“ řekla, nic víc.

Poslali zprávu, že sedím tu dál.

(Pravdu má, to se ví, není s ní špás.)

Kdyby se rozhodla zjistit, co znal,

co s tebou, neví teď nikdo tu z nás.

Dal jsem jí jeden a oni dva nám,

tys dal jim nejmíň tři, možná i víc.

Všechny se od něho vrátily k vám,

ač předtím mé byly, nemám už nic.

Kdyby snad někdo z nás smůlu měl mít,

zaplet‘ se do toho víc, než chtěl sám,

věřím, že svobodu, budeš-li chtít

vrátíš jim tak, jako vrátils ji nám.

Dojem však měl jsem, že ty jsi byl zván,

(dřív než ji zachvátil strach, co teď s ním)

tím, kdo nám zavírá poslední z bran

k dohodě mezi ní, námi a jím.

Neprozraď nikomu, jak je má rád,

víc než co jiného – budeme chtít

udržet v tajnosti, cos chtěl jí dát,

jen mezi námi teď musí to být.

„To je ten nejpádnější důkaz, jaký jsme tu dnes vyslechli,“ řekl Král a mnul si ruce; „takže nyní může porota —„

„Pokud to někdo z nich dokáže vysvětlit,“ řekla Alička (za posledních několik minut vyrostla tolik, že se vůbec nebála ho přerušit), „dám mu šesták. Nevěřím, že by to vůbec dávalo nějaký smysl.“

Porotci si zapsali na tabulky: „Nevěří, že by to vůbec dávalo nějaký smysl,“ ale nikdo z nich se o vysvětlení nepokusil.

„Pokud to nedává žádný smysl,“ řekl Král, „tak nám to ušetří spoustu práce, že ano, protože ho tam nemusíme hledat. Ale já bych si tak jistý nebyl,“ pokračoval a rozložil si verše na koleni a po očku do nich nahlížel, „myslím, že nějaký smysl by se tam najít dal. — ‚Vždyť plavat neumíš, řekla, nic víc‘— vy neumíte plavat, nebo snad ano?“ obrátil se na Spodka.

Spodek smutně potřásl hlavou. „Vypadám snad na to, že bych uměl?“ řekl. (Což rozhodně nevypadal, vzhledem k tomu, že byl celý z tvrdého papíru).

„No vida, zatím to sedí“ řekl Král, a dál si nad papírem s verši mumlal: „ ‚Pravdu má, to se ví, není s ní špás‘ — tím má samozřejmě na mysli porotu — ‚Dal jsem jí jeden a oni dva nám‘ — tak to určitě mluví o tom, co udělal s těmi koláči, že ano —“

„Ale pak je tam dál ‚Všechny se od něho vrátily k vám,‘ “ řekla Alička.

„No jistě, vždyť jsou tady!“ řekl vítězně Král a ukázal na koláče na stole.

„To je jasné jak facka. A dál je tam: ‚Dřív než ji zachvátil strach, co teď s ním‘ — tys přece nikdy netrpěla žádnými záchvaty, drahá, pokud se nepletu?“ oslovil Královnu.

„Nikdy!“ řekla Královna, a vztekle přitom hodila kalamářem po Ještěrčákovi. (Ubohý Bill už se přestal snažit psát na tabulku prstem, když zjistil, že je to marné; teď ale rychle znovu začal, a prst si namáčel do inkoustu, který mu stékal po tváři.)

„Tak potom se ta básnička na tebe nehodí,“ řekl Král a s úsměvem se rozhlížel po soudní síni. Nastalo hrobové ticho.

„To byl vtip!“ dodal Král dotčeně, a všichni se zasmáli. „Ať porota vynese rozsudek,“ řekl Král, dnešní den už aspoň podvacáté.

„Ne, ne!“ řekla Královna. „Nejdříve trest — pak rozsudek.“

„Co to je za pitomost!“ pronesla Alička nahlas, „vyhlašovat trest před rozsudkem, to je tedy nápad!“

„Buďte zticha!“ řekla Královna, celá rudá vzteky.

„Nebudu!“ řekla Alička.

„Setněte jí hlavu!“ zavřeštěla Královna ze všech sil. Nikdo se ani nepohnul.

„Kdo by se vás bál?“ řekla Alička (mezitím dorostla do své normální velikosti): „Vždyť jste jenom obyčejné karty!“

Na to se všechny karty vznesly do vzduchu a začaly se snášet na Aličku; ta přidušeně vykřikla, napůl strachy a napůl zlostí, a snažila se je ze sebe setřást, a najednou zjistila, že leží na břehu, s hlavou v sestřině klíně, a sestra jí jemně ometá z obličeje suché listí, které se na ni sneslo ze stromu, pod nímž seděly.

„Vzbuď se, Aličko!“ promluvila na ni sestra; „to sis ale pěkně pospala!“

„Ach, já jsem měla tak zvláštní sen!“ řekla Alička, a začala sestře vyprávět všechno, co si pamatovala z těch podivných dobrodružství, o kterých jste právě četli; a když skončila, sestra ji políbila, a řekla: „To byl opravdu velice zvláštní sen, drahoušku, ale teď utíkej domů na svačinu, už se nám pořádně připozdívá.“ A tak se Alička zvedla a utíkala domů, a za běhu ještě pořád přemýšlela o tom, jak úžasný to byl sen.

Ale její sestra zůstala sedět tam, kde ji Alička opustila, podepřela si hlavu rukou, pozorovala zapadající slunce a přemýšlela o Aličce a jejích podivuhodných dobrodružstvích, až začala sama tak trochu poklimbávat, a tohle se jí zdálo:

Nejdříve v tom snu uviděla Aličku samotnou, která měla své drobné ručky znovu sepjaté na kolenou a dívala se na ni svýma doširoka otevřenýma zvědavýma očima — poznávala přesně barvu jejího hlasu a všimla si toho legračního pohození hlavou, kterým se vždycky Alička pokoušela zbavit neposedného pramínku vlasů, co jí padal do očí — a zatímco naslouchala, nebo se jí aspoň zdálo, že naslouchá, všechno okolo ní začalo ožívat podivnými tvory ze sestřina snu.

U nohou jí zašustila vysoká tráva, jak kolem spěchal Bílý Králík — polekaná Myš se čvachtala nedalekou kaluží — slyšela cinkot čajových šálků, jak Zajíc Březňák spolu se svými přáteli pokračoval ve své nekonečné svačině, a pronikavý Královnin hlas, jak nařizuje popravu některého ze svých nešťastných hostů — prasečí nemluvně znovu kýchalo Vévodkyni na klíně, zatímco kolem létaly talíře a hrnce — znovu se vzduchem nesl Gryfův jekot, skřípání Ještěrčákovy břidlicové tabulky, a tlumené pištění potlačeného morčete, a to vše se mísilo se vzdáleným vzlykotem ubohé Falešné Želvy.

A tak tu dál seděla se zavřenýma očima a napůl věřila, že je v Divukraji, i když věděla, že jakmile je znovu otevře, všechno se změní zpátky ve všední skutečnost — tráva bude šustit jenom díky větru, hladina rybníka se bude vlnit jenom od rozkývaného rákosí — místo hrnečků tu budou cinkat ovce se zvonečky na krku, a pronikavé Královniny výkřiky se změní na pasáčkův hlas — a kýchání nemluvněte, jekot Gryfa, a všechny ty ostatní podivné zvuky se změní (tím si byla jistá) v běžný ruch, jaký doprovází hemžení lidí na statku, a hluboké vzlyky Falešné Želvy se promění ve vzdálené bučení krav.

Nakonec si představila, jak její malá sestřička jednou vyroste v dospělou ženu, a jak si i v dospělosti zachová své prosté a milující dětské srdce, a jak se kolem ní shromáždí malé děti a budou s očima dokořán dychtivě poslouchat nejeden podivný příběh, a třeba i snít o dávném Divukraji; a jak s nimi bude prožívat všechny jejich malé zármutky a těšit se z jejich malých radostí, protože si bude dobře pamatovat své vlastní dětství a šťastné letní dny, jaké tenkrát prožívala.

KONEC

Lewis Carroll

Aliččina dobrodružství v Divukraji

z anglického originálu

Alice’s Adventures In Wonderland,

vydaného nakladatelstvím VolumeOne Publishing,

Chicago, Illinois 1998,

přeložil Vladimír Kučera

Vydal Vladimír Kučera – Mojeknihy.eu

Ilustrace: Tamara Pauknerová

(obrázek krále na obalu inspirován ilustrací

k prvnímu vydání z roku 1866,

jejímž autorem je John Tenniel)

Grafická úprava: Karel Petřík

Sazba: Karel Petřík

Tisk: Europrint, a.s.

Vydání první

Doporučená cena: 144 Kč

Obsah

Kapitola I - Králičí norou

Kapitola II - Kaluž slz

Kapitola III - Hromadný závod a příběh s dlouhým koncem

Kapitola IV - Králík posílá Malého Billa

Kapitola V - Housenčina rada

Kapitola VI - Vepř a pepř

Kapitola VII - Bláznivý dýchánek

Kapitola VIII - Královnino kroketové hřiště

Kapitola IX - Příběh Falešné Želvy

Kapitola X - Humří čtverylka

Kapitola XI - Kdo ukradl koláče?

Kapitola XII - Aliččino svědectví