Autobus

Jupiterský duch

© 2007-9 Václav Semerád

IV. část – Asistenti Erduka

© 2007-9 Semerád Praha

Jiné světy nejsou vzdálené tisíce světelných let.

Jsou na dosah.

Bohužel…

Aliance

Komodor Zikehová stiskla tlačítko předem nastaveného volání, kterým na můstek svolávala poradu užšího velení.

Invazní svaz Aliance se nacházel v bezpečné vzdálenosti od ústí červí díry, ze které se před pouhými deseti hodinami vynořily první bitevní lodě. Nebezpečí jejich napadení ve stísněném prostoru, dříve než by se mohly plně rozvinout, už definitivně zmizelo. Lodě zaujaly paraboloidní bitevní formaci, kde jedna chrání druhou a navzájem si pomáhají křížovou palbou, a obrátily ji proti hvězdné soustavě světa Alyak, nic netušící okrajové planety Císařství.

Kabina se rychle zaplnila důstojníky.

„Před hodinou přišla šifrovaná zpráva od jednoho našeho špiona z Alyaku,“ zahájila krátký breafing komodorka. „Dešifrování bylo úspěšné, jistě je všichni máte, ale mírně řečeno, obsahu nerozumím ani já, ani naši kryptohlavové. Bezproblémovou částí zprávy je odvolání mobilizace, vyhlášené před půl rokem. To bych pochopila, ačkoliv mi není jasné, proti komu byla namířená. Proti nám těžko, to bychom už byli v bitvě. Naopak se zdá, že nás nečekají. Zpráva navíc tvrdí, že posádky všech císařských bitevních lodí jsou demobilizované. Považuji za nemyslitelné, aby císařství přestalo bez příčiny udržovat v pohotovosti svou nejtěžší válečnou flotilu a zbavilo lodě posádek. Kapitulace bez boje je to poslední, co bych císaři uvěřila.“

„Zřejmě našeho špiona odhalili a donutili odesílat falešné zprávy,“ nadhodil jen tak kapitán Pirychel. „To se přece stává.“

„Musel by mít obzvláštní smůlu,“ vrtěla hlavou Zikehová. „Podle záznamů je to špion třetí generace, měl by být na Alyaku dokonale asimilován. Jediné, co ho s námi spojovalo, je jeho vysílačka. A tu jsme mu aktivovali až dnes. Aktivační impuls se dá zaměnit za krátkou poruchu, jakých je při bouřkách v každé atmosféře plno. Také odpověď přišla s minimálním zpožděním. Podle toho musel náš špion zprávu sestavovat pouhých deset minut a to je tak krátká doba, že se nedá předpokládat jakýkoliv cizí vliv.“

„V tom případě zradil,“ pokrčil rameny kapitán Pirychel. „I to se přece stává.“

„Pak by aktivace vysílačky vyvolala odpovídající reakci na druhé straně, to se ale nestalo,“ nesouhlasila komodorka. „Jisté je, že je něco v nepořádku. Aby císařství nemělo kolem klíčového hraničního světa Alyak rozestavěné hlídkové lodě, to prostě nedává kloudný smysl. Ledaže by to byla nějaká obzvlášť rafinovaná léčka.“

„Morzortové!“ připomněl všem spojovací kapitán Zazaf.

Všichni se jen otřásli. Zhruba před sto padesáti lety Aliance porazila civilizaci Morzortů na hlavu, když komodor Kurfak vlákal Císařské bitevní lodi do geniální pasti a zničil je. Morzortové zůstali bez ochrany, ale když se Kurfakova invazní flotila za pár dní dostala na dostřel, stalo se něco, s čím komodor Kurfak nepočítal.

Následující události se daly zrekonstruovat jen přibližně.

Poslední Kurfakem odeslaná zpráva se zmiňovala o ultimatu, požadujícím bezpodmínečnou kapitulaci Morzortů. Místo odpovědi vyslali Morzortové obrovský výboj energie, jaký museli pro tuto příležitost shromažďovat několik desítek let. Nebyl nasměrovaný proti Kurfakově flotile a ta obludná energie nebyla ani vidět, takže si jí zpočátku nikdo nevšiml. Všichni viděli jen strašlivou, na první pohled nevyslovitelnou zkázu světa Morzortů a netušili, že by to mohlo být ještě horší.

Předchozí krátké zvukové záznamy z bližších lodí obsahovaly nechápavá hlášení, svědčící o tom, že planeta Morzortů změnila oběžnou dráhu. Mnoho záznamů se nezachovalo, ale všichni experti svorně bledli, když je slyšeli. Reaktivní účinky odpáleného náboje byly tak silné, že ji na okamžik změnily v primitivní fotonovou loď.

Podle střízlivých odhadů vědců zahynuli obyvatelé planety již v tomto okamžiku.

Obludný skok planety lidem i zvířatům drtil kosti a než oceány odlétly do vesmíru, dočista spláchly pevniny v podobě jediné kilometr vysoké vlny. Rozhoupaly se i pevninské kry a žádná lidská stavba nemohla zůstat vcelku. Svět Morzortů, podobný oloupanému pomeranči, byl v této chvíli mrtvý a jen pár posledních lodí zbaběle prchalo do mimoprostorového chobotu na opačné straně hvězdné soustavy. Lodě komodora Kurfaka byly jistě dobrým důvodem k úprku, ale v té chvíli ještě nikdo netušil, že to nejhorší teprve nastane.

Teprve po osmi minutách se projevily nejhorší účinky odpálené energie. Narazila totiž silou do slunce Morzortů. Pokud experti bledli při sledování účinků na planetě, vychýlené obludnou energií z dráhy, pak úplně zkameněli, když zjistili, co to udělalo s jejím sluncem.

Ani z toho se mnoho obrazových materiálů nezachovalo. Navíc byly pořízené na obrovskou dálku, ale i tak stály za to. Děsivá prohlubeň v místě, kam to dopadlo, sebrala všem astronomům dech. Přirovnávali to k ráně obří pěstí do melounu, ale to nic neříkalo o oslňujícím žáru, který se v tom místě rozzářil.

Slunce se prohnulo – a explodovalo.

Nemusel být nikdo astronomem, aby pochopil, že je zle. Komodor Kurfak hned vydal všem lodím rozkaz k okamžitému ústupu, ale bylo už pozdě, rychlost roztahování explodující hvězdy je příliš veliká. Žhavá hmota se řítí vesmírem nesrovnatelně rychleji než částice ze sluneční korony, ani světlo před zkázou včas nevaruje. Ve chvíli, kdy pozorovatelé na lodích zpozorovali záblesk, měla vlna ohně podstatnou část cesty za sebou. Uletět se tomu nedalo. Lodě nevyvinou takovou akceleraci a i kdyby to dokázaly, lidi uvnitř by to rozdrtilo.

Z invazní flotily se zachránily jen dvě spojovací lodě, kterým se na poslední chvíli podařilo vklouznout do chobotu červí díry a uniknout tak z pekla, ve které se hvězdná soustava Morzortů zákonitě proměnila. Morzortové, nebo to, co z nich v té chvíli zbývalo, v těch plamenech shořeli, ale s nimi i výkvět Aliance. Zničená flotila pak citelně chyběla u Hengtinu, kde Císařští vzápětí s využitím momentální převahy udeřili. Odneslo to šest set milionů obyvatel, také velice pěkná a krvavá jatka…

„Myslíte, že by císařství obětovalo výměnou za zkázu naší flotily i Alyak?“ obrátila se na kapitána Zazafa komodorka trochu zaraženě.

„Morzortové to tak udělali,“ pokrčil Zazaf rameny na znamení, že se o tak jasných faktech nechce hádat.

„Císař není pes zahnaný do kouta,“ namítla komodorka. „Morzortové neměli kam ustoupit, proto si sami zvolili tuto cestu odchodu.“

„To se sice říká, ale Císař může některý okrajový svět obětovat kdykoliv, aby nás zničil,“ podotkl kapitán Pirychel. „Nebyl by to špatný tah. Morzortů zbývalo po všech válkách sotva sto milionů, jen u nás na Hengtinu bylo obětí více než šestinásobek.“

„Naše flotila není jediná,“ namítla komodorka Zikehová. „Kromě toho je poblíž další svět Císařství, Eowína. Tam by ten oheň nejspíš doletěl a naše zkáza by císaře stála dva vyspělé světy. To by mu příliš podlomilo síly. Nevěřím, že by císařští stratégové použili totéž co u Morzortů. Nikdo přece neví, zda to byl od Císařských úmysl, nebo jen chytře využili sebevraždy Morzortů, ponechaných svému osudu. Spíš uvažujte, co bychom na jejich místě dělali my? I kdybychom se rozhodli obětovat jeden, ale tady spíš dva světy, určitě bychom se snažili minimalizovat ztráty. Evakuovali bychom obyvatele a vyvezli vše, co má nějakou cenu. Já bych rozhodně nepříteli nenechala na pospas flotilu bojeschopných lodí s demobilizovanými osádkami. To je nesmysl! Za tím musí vězet něco jiného.“

„V té zprávě není nic o demobilizaci,“ nahlížel kapitán Ufryer do elektronického kapesního diáře, kde ji měl nahranou. „Tvrdí se tam cosi o paralyzování, to je něco jiného.“

„Paralyzované posádky? To dává ještě méně smyslu,“ odvětila Zikehová. „Nedovedu si to ani představit. Císařské bezpečnostní předpisy jsou prakticky stejné jako naše. Nejméně pětina posádek nesmí ani přičichnout k potravinám, dováženým i ze spřátelených světů. Každou várku potravin konzumují posádky po etapách, méně důležití vojáci dělají ochutnavače ostatním. Podle mě je vyloučené otrávit posádky do nebojeschopnosti. I u nejzákeřnějších, pomalu působících jedů zůstane větší část posádek k dispozici a palebnou sílu lodí to neovlivní.“

„Máte pravdu,“ pokrčil rameny kapitán Pirychel. „Ale ať si představuji na jejich místě sebe jak chci, nic rozumného mě nenapadá. Ten způsob uvažování neodpovídá ničemu mně známému. Tím spíš bych byl opatrnější. Být to past, neměli bychom do ní bezhlavě vletět.“

„Souhlasím s vámi,“ přikývla Zikehová. „Budeme opatrnější. Navrhuji rozdělit formaci na dva útočné paraboloidy, změnit směr a nepřibližovat se nejrychlejší cestou, ale tak, abychom měli v každé chvíli zajištěný ústup pro bitevní lodě. Ačkoliv se to obvykle nedělá, vysuneme dopředu těžké křižníky. Nenadálým útokem bychom o ně sice přišli, ale tady nám poslouží jako předvoj ztracenců, na kterém by protivník prozradil své hlavní síly. Má někdo jiný návrh?“

Nikdo se nehrnul odpovědět, všichni nejprve přemýšleli.

„Dva menší útočné paraboloidy mívají menší palebnou sílu než jeden silný,“ podotkl nakonec kapitán Zazaf. „Proti strategii Morzortů by to navíc nepomohlo. Ale jinak to může být správné. Mimořádná situace vyžaduje mimořádnou opatrnost.“

„Při napadení kteréhokoli paraboloidu nebude problém otočit druhý, aby nepříteli vpadl do boku,“ připomněl všem kapitán Ufryer.

„To jsem chtěla slyšet,“ kývla komodorka spokojeně. „Seznamte s mým rozhodnutím podřízené. Dělení flotily proběhne podle klíče jedna ku jedné a začne za čtvrt hodiny, máte právě tak čas na propočty nových kursů.“

****

Přeskupování loďstva Aliance proběhlo hladce. Během složitého manévru nikdo invazní svaz nenapadl, změny kursů nevedly k jejich křížení, mezi loděmi zůstalo v každém okamžiku dost volného prostoru, nehrozilo nedovolené přiblížení, o nebezpečí srážky nemluvě. Komodorka mohla být spokojena a také to dala svým podřízeným najevo.

„Zdá se, že problém neočekávaného chování císařských přetrvává,“ vzdychla si na dalším širším briefingu. Kromě důstojnického sboru bitevní lodi Eremage se ho na dálku účastnili i velitelé ostatních bitevních lodí a těžkých křižníků.

„Ani to nevypadá jako past,“ souhlasil s ní kapitán Ufryer. „Císařští stratégové buď krutě selhali, nebo mají jiné problémy.“

„Nemůžeme vyloučit ani státní převrat,“ přikývla Zikehová. „Ačkoliv, o tom by nás špion určitě informoval. Příčinu té záhady neznáme. Kdyby císařští poctivě drželi hlídky, už by o nás věděli, ale zdá se, že nedbají ani na základní ostražitost.“

„Kolem hlídkových lodí jsme mohli proletět a nevšimnout si jich,“ připomenul kapitán Pirychel. „Loď s vypnutým pohonem, bez sebemenší aktivity, se skenerům jeví jako přírodní asteroidy, jakých každou hodinu odhazujeme stranou několik. Každá hlídková loď by nás musela už podle toho odhalit, nehledě na naše zneviditelnění.“

„Odhalit je jedna věc, podat někomu zprávu druhá,“ zavrčel nadporučík Puparéch ze sekce spojařů. „Žádné spojení se až dosud nekonalo. My rozhodně nespíme.“

„Buď si tak cení utajení hlídkových lodí, nebo tu opravdu žádné nemají,“ řekla komodorka spokojeně. „Tak či tak o nás na Alyaku nevědí a to je pro nás dobré. Když budeme držet kurs, objevíme se brzy na účinný dostřel a pak se uvidí. Nevěřím, že by se nám podařilo obsadit Alyak bez boje, ale čistě teoreticky to nevylučuji. Císařští mohou mít větší problémy na jiném místě své říše. Ačkoliv, to by zde nezanechávali bitevní lodě ve stavu naprosté nepřipravenosti, měli by je soustředěné jinde. Buď jak buď, pokračujeme dál.“

„Tahle válka nezačíná normálně,“ neodpustil si kapitán Pirychel. „V těchto místech by byla za normálních okolností první bitva. Místo toho si letíme poklidně jako výletní lodě. Řekl bych, že se děje něco neočekávaného.“

„Neočekávaného, ale pro nás velice příznivého,“ podotkla komodorka Zikehová.

Netušíc, jak hluboce se mýlí…

*****

Bísíája

Ohlášený příchod Bísíáji do Oázy všichni napjatě očekávali, ale přece je překvapila. Kdyby nic jiného, už tím náhle získaným svolením k návštěvě Země. Když ji upozornili, že za nimi musí jít do světa Oázy, dvě hvězdné brány od Země, přijala to bez mrknutí oka, jakoby o nic nešlo.

Objevila se na prostranství před domkem Horákových, očekávaná především Čertem v čele své psí smečky. Málem ji ale nepoznali.

Na vlastní oči ji kdysi viděli pes Čert, Olda, Jarča a Máňa. Zbylí členové Horákovy rodiny ji znali jen z jejich vzpomínek z doby před třinácti lety. Děti Ogdurů rostou pomaleji a vypadají proto mladší, než jak jsme zvyklí u pozemských dětí. Patnáctiletá Bísíája se zdála mladší než dvanáctiletý Olda. Pamatovali si ji jako drobnou, ale kurážnou mimozemskou dívenku, která při putování vesmírem nakrátko uvízla na Zemi, než se za dramatických okolností vrátila domů.

Dívenku, která převrátila Zemi vzhůru nohama.

Dnes ale z veliké zářivě bílé elipsy vystoupila krásná zlatovlasá dívka, až si přihlížející jen úžasem vzdychli. Hvězdná brána za ní vytvářela dojem obrovských bílých křídel. Přesně tak lidé před dávnými staletími Ogdury malovali, když se s nimi setkávali.

A proč ne? Bísíája byla přece pravý anděl.

Přesněji – andělka.

*****

Ani Olda nebyl dvanáctiletý klučina, který v lesoparku potkal bezradnou dívenku z jiného světa a vymohl jí u rodičů azyl. Bísíája mu za to úplně zpřeházela život, byť s nejlepšími úmysly. Učila ho léčit lidi pomocí kosmické síly a věnovala mu i jiné mimozemské technologie, ačkoliv tím překračovala pravidla Ogdurů pro kontakty s barbarskými civilizacemi. Zanechala za sebou na Zemi dvě geneticky zmutované děti a psa se zvýšenou inteligencí a telepatií, po návratu domů ji za to čekal zasloužený trest, ačkoliv si její chráněnci nikdy na nic nestěžovali. Proč by si také stěžovali, když jim její dary hodně pomáhaly. Olda díky jim vystudoval v rekordně krátké době pozemské vysoké školy a stal se zázračným lékařem. Bísíája to tak původně plánovala, ale nedala mu všechno, k zázrakům potřeboval spolupráci jiné zmutované vesnické dívenky Cilky, jenže tu nějak špatně odhadla. Nečekala, že by její dary někdo odmítl, ale přesně to se stalo. Cilka Oldovi spolupráci odepřela a postavila ho před hrozbu úplného fiaska. Olda se s tím naštěstí nesmířil, ale pokračoval v objevování jiných možností a když ho Cilka zklamala, pomohl si bez ní.

S pomocí psa Čerta navštívil inteligentní chobotnice v sousedním vesmíru Xijtra a od nich získal i to, co se mu neodvážila dát ani sama Bísíája.

Kdyby se stal podle jejího přání zázračným lékařem, zapadl by v některé blízké nemocnici a nic převratného by se nestalo. Xijtrané ho ale naučili předávat mimozemské dary dál a Olda je začal mezi lidmi rozšiřovat.

Zpočátku to neměl snadné. Dospělí mu nevěřili, u spolužáků sklízel posměch. Oporu našel až u doktora Alexijeva, ale ani ten si netroufal na nezbytnou náročnou operaci mozku, bez které to nešlo. Naštěstí Olda dokázal, že se mimozemské technologie nedají s pozemskými srovnávat a přemluvil spolužačku Máňuii, aby se dala od něho operovat.

Od obou to byla neuvěřitelná odvaha. Olda riskoval, že ho neúspěch doživotně odsoudí do role všemi vysmívaného potrhlého blázna, Máňa měla rozhodování ještě těžší, neboť si vyslechla hned ode dvou renomovaných lékařů důrazná varování před podobnou partyzánštinou. Věděla, že jí v případě Oldova neúspěchu hrozí smrt, anebo, což by asi nebylo o moc lepší, že zbytek života stráví v blázinci. Nakonec ale Oldovi uvěřila – a nelitovala.

Olda spojil vědomosti krajanů Bísíáji s vědomostmi inteligentních hlavonožců z Xijtry a na náročnou mozkovou operaci, jaké provádějí pouze špičkoví lékaři, podporovaní zkušenými týmy, si troufl i bez odborné asistence, přímo ve svém dětském pokoji.

Byl to nezodpovědný hazard, nebo neotřesitelná víra v biotechnologie hlavonožců z Xijtry? Asi od všeho trochu, jenže hlavonožci ho svému umění naučili spolehlivě, takže Máně neublížil, ale předal jí téměř všechno, co sám předtím získal. Nejen od Bísíáji, ale i od hlavonožců.

Máňa získala hned po jeho zákroku telepatii, brzy zvládla létání, ale zejména léčivou sílu, takže mohla spolu s Oldou pomáhat nemocným lidem.

Po tom skvělém úspěchu, nečekaném zejména u odborníků, měl Olda u doktora Alexijeva otevřené dveře a další operace na sebe nedaly dlouho čekat. Mezi prvními se Oldovi svěřil i sám doktor Alexijev. S Oldou pak založil kliniku, kde léčili lidi mimozemskými metodami, časem si na nově objeveném světě postavili sanatorium a mimozemskou univerzitu, kde připravovali další odborníky. Řada Oldou upravených lidí, kteří si říkali Učedníci, se utěšeně rozrůstala.

Jak to ale na Zemi bývá, mezi lidmi není radno vynikat. Zázračné dary od mimozemšťanů vzbudily nejen přízemní lidskou závist konkurenčních lékařů, ale i nebezpečný zájem skutečných vládců Země. Bísíája před nimi Oldu varovala, ale ani ona netušila skutečný stupeň nebezpečí.

Na Zemi totiž již od dávných věků žijí kromě lidí i další bytosti, pocházející z jiného světa. Sami si říkají tefirové, ale lidé jim odedávna říkají – ďáblové.

Tefirové pochopili, že Oldovy schopnosti nejsou přírodního původu. Jednoho nedospělého kluka by se snad bát nemuseli, ale tefirové správně rozpoznali, že Olda není jen jeden zmutovaný chlapec. Považovali ho za předvoj mimozemšťanů, se kterými měli pradávné konflikty a pokusili se jeho dílo rozbít. Pomocí nastrčené firmy a perfektně zfalšovaných dokladů zažalovali doktora Alexijeva z neplacení dluhů a najisto počítali s tím, že ho soud odsoudí do vězení. S Oldou by pak měli lehkou práci a vypadalo by to jako běžný, byť trochu špinavější konkurenční boj.

Strašně ale Oldu podcenili. Netušili, že se s doktorem Alexijevem telepaticky domluví, přinese na soud důkazy neviny a z podvodu naopak usvědčí nastrčené manažery. Nepomohlo jim, že se na poslední chvíli snažili ztracený soud zvrátit podlým podprahovým ovlivňováním soudců. Olda jim neviditelnou kosmickou sílou postupně vyřadil všechny strojky na podprahové ovládání lidí a neovlivňovanému soudu pak nezbylo nic jiného než Alexijeva osvobodit.

Tím ovšem Olda tefirům dokázal, že ho musí brát ještě vážněji než dosud.

Tak vypukla nevyhlášená, ale tím zákeřnější válka Učedníků s tefiry. Pozemští tefirové si prostředky nevybírali a používali i podpásové údery. Učedníci zprvu ustupovali a když se necítili bezpeční na Zemi, přemístili se raději do sousedních světů, kam za nimi tefirové nemohli.

Nebo si to aspoň mysleli.

Podceňovat nepřítele se ale nevyplácelo oběma stranám. Tefirové jednoho rána propašovali do mimozemského sanatoria Učedníků v invalidním vozíku pacienta kumulativní jadernou nálož, po níž zůstala ze slibně se rozvíjející kolonie jen spálená radioaktivní poušť.

Olda s hrstkou Učedníků přežili zákeřný útok jen díky návštěvě sousedního světa Oázy, kde jejich kamarád Pepek Horák založil kolonii a nutně potřeboval pomoc. Na oplátku obohatil jejich arzenál mimozemských prostředků o další nezvyklou možnost – proměnu v duchy.

Válka tak nabrala nečekaný obrat. Tefirové nenašli proti duchům obranu, svět Oáza jim byl nedostupný a zdecimovaní Učedníci jim začali údery konečně oplácet. Nemuseli je zabíjet, jen je odzbrojovali a zneškodněné nepřátele přemisťovali do zajateckých táborů v nepříjemném světě, příznačně nazvaném Sibérie. Pro tefiry začalo období zasloužené odplaty. Na Zemi nezadržitelně ubývali a Učedníci získávali na sebevědomí.

Partyzánskou válku Učedníků nečekaně ukončili tefirové, přesněji jeden z nich. Dopravil do přísně tajných prostor posledního tefirského Kongresu torzní bombu a všechny naráz vyhubil.

Nebylo to ale tím, že by někdo z nich poslechl hlasu svědomí. Tefirové žádné neměli. Jenže válku s nimi vedla i druhá skupina vyhnanců ze Země. Podařilo se jí zajmout vysoce postaveného tefira a inteligentní chobotnice z Xijtry jejich dobrovolníkovi umožnily vstoupit do tefirova těla. Člověk v těle tefira pak dopravil mezi bývalé soukmenovce bombu, která definitivně ukončila nadvládu ďáblů na Zemi. Tefirů zbyla neškodná hrstka ve světě Sibérie a nevelká kolonie tefirek v Oáze, kam se ale dostaly jen ty mírnější.

Přítel andělů, který se tu nakrátko objevil, vyhlazení tefirů neodsuzoval. Potvrdil, co Pepek Horák najisto očekával: nepovažoval za barbary Učedníky, kteří tu válku nezačali a navíc ji vedli nezvykle nekrvavou cestou, ani druhou skupinu, která sice tefiry vyhladila, ale zachránila tím víc životů, které by byly jinak ztraceny.

Naznačil jim, že mohou počítat za své přátele nejen jeho, ale i Ogdury.

Zkázou tefirů válka neskončila, jen přešla do další fáze. Na Zemi zůstaly statisíce, možná miliony tefirských pomahačů. Někteří z nich neuvěřili, že jejich dosavadní páni zahynuli, jiní to pochopili jako nečekanou, ale vítanou příležitost osamostatnit se. Tefirové jejich prostřednictvím kdysi vládli světu a bývalým loutkám zůstala po celá tisíciletí upevňovaná moc. Válka s tefiry se změnila ve válku s jejich bývalými služebníky, ale ta už byla snadnější. Pomocníci tefirů nebyli tak nebezpeční jako jejich páni, ačkoliv měli v rukou všechny mocenské prostředky pozemské civilizace a uměli je bravurně využívat.

Učedníci se neodvažovali pozvat Bísíáju na Zem, kde se dosud necítili v bezpečí. Pozvali ji do Oázy, kterou považovali za svět nedostupný pro své nepřátele.

A tak se na prostranství před domkem Horákových objevila očekávaná veliká bílá elipsa, ze které vystoupila krásná zlatovlasá dívka. Elipsa za ní vytvářela dojem velkých bílých křídel, není divu, že lidé v dávných dobách považovali Ogdury za okřídlené bytosti, nazývané anděly.

Bísíája křídla neměla, ale byla po dlouhých dvou tisíciletích první skutečný anděl, který se mezi pozemšťany objevil.

*****

Také Bísíája za těch třináct let vyrostla. Z malé holčičky se změnila v krásnou dívku. Tím ale nic neztratila ze svého přirozeného přístupu k ostatním.

Nejprve zvedla do náruče psíka Čerta, když jí jako první vyběhl vstříc, a nechala se od něho přátelsky olíznout.

„To je dost, že ses tady objevila!“ vítal ji telepaticky jako starou známou a přitom po psím způsobu kňučel blahem. „Už jsme si mysleli, že se tě nedočkáme!“

„Slíbila jsem vám přece, že přijdu,“ ujišťovala všechny.

To už se rozhoupali i ostatní a vítání nebralo konce. Bísíája si potřásala rukama se všemi, některé krátce objala, ale přece jen se nejvíce vítala s Oldou.

„Slíbila jsem přece, že přijdu,“ usmívala se na něho. „Ačkoliv jsem si to nepředstavovala na tak dlouho. Co se dá dělat, měli jste to tu horší, než jsem čekala.“

„Mohla jsi k nám poslat své krajany,“ vyčetl jí psík Čert. „Třeba by se podařilo zachránit Andělský svět. Víš ty, kolik krásných štěňat nám tam spálili na prach? Mohl bych je vyjmenovat, ale lidí tam shořelo víc, ty bych musel vyjmenovávat aspoň dva dny!“

„Není to má vina,“ zvážněla Bísíája. „Udělala jsem pro vás, co jsem mohla, věř mi to.“

„Tobě to věřím,“ připustil Čert. „Ale štěknu ti, že se tví krajané rozhoupávali až příšerně dlouho, aby nás v tom nakonec nechali samotné.“

„Nevyčítej nám to,“ zesmutněla trochu Bísíája.

„Nech ji, Čerte!“ zastal se jí i Olda. „Ogdurové sem nemohli přijít bez přípravy. Ivo jejich příchod odhadoval v nejlepším případě za dvě stě let. A sám vidíš, jak se zmýlil.“

„Byli by tady dřív,“ ujišťovala všechny Bísíája. „Stalo se ale něco nečekaného. Země není nejproblémovější svět z těch, co známe. Máme světy, kde je to ještě horší.“

„Horší?“ podíval se na ni podezíravě Čert. „Celý spálený svět se ti zdá málo?“

„Ano, jinde je to horší,“ trvala na svém Bísíája. „Naši objevili poslední dobou spálených světů víc. Někde v té oblasti se nachází větší zlo, než na jaké jste narazili vy. U vás asi zbytečně zemřely tisíce lidí a to nezapomínám ani na psy, ale tam se mrtví počítají už na stovky miliard! Je tedy přednější co nejdřív najít viníky těch masakrů a postarat se, aby zlo už konečně přestalo.“

„Najít viníky by snad neměl být tak velký problém?“ nechápal Čert.

„Je to problém,“ ujistila ho Bísíája. „Nájezdníci cestují kosmickým prostorem jinak než my. My využíváme přehybů vesmíru. Otevřít bránu do sousedního vesmíru je snadnější, než tam doletět hvězdným letadlem klasickým kosmickým prostorem, ačkoliv si to zkracují vesmírnými singularitami. My k cestám nepotřebujeme hvězdná letadla. Několika málo branami pronikneme do dálek, kam to v klasickém prostoru i při rychlosti světla potrvá miliony let. Máme zmapované statisíce světů, ale dostat se do sousedního světa, vzdáleného jen pár světelných let klasického prostoru, jehož hvězdu na noční obloze jasně vidíte, znamená někdy projít i několik stovek bran. Když výslednou trasu zakreslíš do hvězdné mapy klasického prostoru, dostaneš rozježené, zubaté klubko. Cestování branami je zkrátka odlišné a hledání civilizace, která ničí sousední světy, není tak jednoduché, jak se zdá.“

„Jak je tedy hledáte?“ zajímal se Čert.

„Je to trochu zdlouhavé,“ připustila Bísíája. „Dosud jsme po vesmírech postupovali našimi branami od světa ke světu a dodatečně jsme objevené světy mapovali do třírozměrného prostoru. Jde to, ale má to nevýhodu. I při systematickém postupu se hvězdné mapy plní pomalu. Asi jako když na začátku deště vytvářejí kapky na zemi ojedinělé mokré skvrny, které se potom zahušťují a spojují. Každá taková kapka je z našeho pohledu jeden objevený a prozkoumaný svět, jenže proti rychlosti deště je to pomalejší, to se nedá srovnávat. Naše skvrny pokrývají několik galaxií, ale objevené světy představují na klasických mapách jen malé ostrůvky, zatím se jen výjimečně spojují a všude nám zůstávají nezmapovaná místa.“

„Světů je v každé galaxii mnoho,“ přidal se do hovoru Olda. „Jak dlouho byste zaplňovali bílá místa na vašich mapách?“

„To je právě to,“ vzdychla si Bísíája. „Kdybychom postupovali od světa ke světu a žádný nevynechávali, byl by to úkol na miliony let. Naštěstí některé zákonitosti v mapování umožňují méně zajímavé světy vynechávat. Ale i tak je to zdlouhavé.“

„Přítel se do toho nezapojí?“ napadlo hned Oldu.

„Nejen Přítel, také Erdukové hledají, to se ví,“ ujistila ho. „Ale je to těžký oříšek i pro ně. Na rozdíl od nás hledají na více světech současně, ale rozdrobením jim klesá inteligence, takže se ani oni nemohou dělit libovolně. Museli jsme se k nim přidat, jinak by hrozily další katastrofy.“

„Poslyš,“ přidal se i Pepek. „My tady taky nelenošíme a náprava Země není práce na jedno odpoledne, ale – odmítli byste naši pomoc? S objevováním sousedních světů už máme zkušenosti a kdyby vám to pomohlo…“

„K takové kontrole nestačí vstoupit na cizí svět hvězdnou bránou,“ vrtěla hlavou Bísíája. „Tak můžeš postupovat jen po bezpečných světech, ale nebezpečné světy tak snadno průchodné nejsou. Jistě si pamatuješ, jak mě tenkrát zastavil váš sousední svět! Situace ale občas vyžaduje projít i tudy. Na to ale musíš mít mnohem víc zkušeností, zejména s imaginární hmotou.“

„Myslíš tu, které my říkáme duchovitá?“ řekl Pepek.

Bísíája jen němě přikývla.

„S tou už zkušenosti máme, při kontaktu s nebezpečnými světy je neocenitelná.“

„Už jste se do podobného kontaktu dostali?“ podívala se na něho Bísíája překvapeně.

„Jeden nebezpečný svět, Venuše-nahoru, máme v sousedství Země,“ přikývl Pepek. „Je plný neuvěřitelně žravých bakterií. Člověka spořádají během tří minut, tak že zůstanou holé kosti. Ale jako duchovi mi neuškodily.“

„O tom světu vím,“ zvážněla. „Mám ho na mapě jako zakázaný. Snad jsi tam nebyl?“

„Ne, jen jsem tam na okamžik otevřel bránu,“ přiznal. „Od té doby je přísně zakázaný i pro nás. Měl jsem dost práce zneškodnit bakterie, které pronikly na Zem. Nebýt duchovité hmoty a xeri, nevím, jak by to dopadlo.“

„Co já vím, špatně,“ přikývla vážně Bísíája. „Ani my na takové katastrofy nestačíme. Umí je zastavit jen Přítel, pokud ho někdo stihne včas zavolat.“

„Nechci se chlubit, ale zastavil jsem je,“ řekl Pepek skromně. „Naštěstí jich nebylo tolik, abych je nezvládl, ale nerad bych to zažil podruhé. Ačkoliv teď už vím, že se to zvládnout dá.“

„Znáš tedy imaginární hmotu?“ podívala se na něho tázavě Bísíája.

„Byl jsem v ní úhrnem několik let,“ přikývl Pepek.

„Sám, nebo je vás takových víc?“

„Jedině tak jsme se mohli tefirům postavit,“ ujistil ji. „Poslyš, nemohli bychom vám přece jen nabídnout pomoc?“

„Mohli,“ podívala se na něho se zájmem. „Ale bylo by to jen pro ty, kdo se umí pohybovat v imaginární hmotě.“

„Takových tady máme několik desítek,“ ujistil ji Pepek. „Ale v případě potřeby by se to rychle naučilo i několik stovek dalších. Všichni to ještě nezkoušeli, ale zájem by jistě byl.“

„Zajímavé,“ vzdychla si Bísíája. „Měla jsem přísně zakázáno žádat vás o pomoc, nesměla jsem to ani naznačit. Nemám ale zakázáno přijmout ji, kdybyste nám ji sami nabídli. Věřila jsem, že to někoho z vás napadne, nejspíš Oldu. Ale nikdo nečekal, že mi to nabídnete hned na uvítání. Kdyby Čert nenakousl problém s hledáním viníků masakrů, jaký jste tady nakonec měli i sami…“

„Nic jsem nekousal,“ namítl psík. „Ale nepohrdl bych. Nedala by sis taky jitrnici?“

„Dala,“ usmála se andělka.

Sotva to dořekla, přilétla k ní ze směru od psa veliká mastná jitrnice, ještě s kusem větévky, takže byl okamžitě jasný její stromový původ. Bísíája ji ve vzduchu opatrně chytila a zvědavě si ji začala prohlížet. S tím se na Zemi při své minulé návštěvě nesetkala.

„Vidíš!“ obrátil se na Oldu Pepek. „Ani návštěvě nic nenabídneme! Ještě tak pomoc, ale pořádná jitrnice napadla jen Čerta.“

„K tomu by jistě došlo,“ usmál se Olda. „A že jitrnice napadla zrovna Čerta, tomu se nediv. Jsou mu bližší než problémy s nějakými kosmickými piráty.“

„Náhodou!“ ohradil se psík. „Poslyš, Bísíájo, máte mezi vašimi průzkumníky psy? Olda by beze mě do cizích světů ani nešel. Ne že by mě tak nutně potřeboval, ale správná smečka má být různorodá! Někdo líp vidí, někdo zase umí líp čuchat!“

„A ty bys nám chtěl taky pomáhat?“ usmála se na psíka Bísíája.

„To se rrrozumí!“ zavrčel Čert. „Je přece naše psí povinnost, doprovázet svou smečku i do nebezpečí! Výprav jsme se účastnili spolu a nezapomněl jsem ani procházet zdmi! Moc tam toho na čuchání nebylo, ale my psi jsme tam byli také užiteční!“

„Má pravdu,“ dosvědčil mu to Pepek. „Psi tam byli s námi. A byli tam velice užiteční!“

„My psy opravdu nepoužíváme,“ přiznala Bísíája. „Vaši psi jsou asi jediní inteligentní psi ve všech vesmírech, co znám.“

„Díky tobě,“ připomněl jí Čert.

„Já vím,“ sklonila k psíkovi hlavu. „Však jsem to za tebe schytala, ani nevíš!“

„Proč?“ naštětil se psík. „Náhodou to bylo dobře! My psi se s lidmi kamarádíme od štěňat a jsme jim hodně platný. Každý ti musí dosvědčit, jak jsme s nimi chodili na Zem!“

„Dosvědčíme,“ přitakal mu Pepek. „Psi nemají jen lepší čich, ale i lepší instinkty. Ty jsou také důležité. Když pes převezme velení, je dobré ho poslechnout.“

„Oni u vás přebírají i velení?“ podivila se andělka.

„Většinou jde o varování před nebezpečím,“ přikývl Pepek. „Vycítí je dříve než my a jejich varování mají velkou cenu.“

„To ani neznáme,“ pokrčila rameny andělka.

„No vidíš!“ usmál se Olda. „Přitom jsi to způsobila. Ale bylo to užitečné, to musíme uznat. Psi jsou teď našimi velkými spojenci.“

„A nejsou to… tak trochu šelmy?“ nadhodila. „Máte za spojence i jiné predátory?“

„Psi jsou šelmy,“ souhlasil Pepek. „Ale stačí jim stromové maso, stejně jako nám.“

„Takže už ani zvířata na maso nezabíjíte?“

„V Oáze ne,“ zavrtěl hlavou Olda. „Přechod na jinou stravu nebude na Zemi jednoduchý, ale až i tam rozšíříme zdejší plodiny, přestane možná zabíjení zvířat i tam.“

„Překvapujete mě,“ přiznala andělka.

„Tady asi z překvapení nevyjdeš,“ ujistil ji s úsměvem Olda. „Ale dovol mi pozvat tě do našeho domu, už se tam chystá další část přivítání!“

„Dovolím,“ usmála se Bísíája.

*****

Návštěva Bísíáji v Oáze netrvala dlouho. Olda trval na tom, aby jí ukázali zdejší svět shora. Kolonie Pepka Horáka neměla víc než osm ostrovů v tropickém moři a zbytek světa byl idylicky neobydlený. Vzletěli tedy do výšky, ale kromě romantiky to nebylo nic neobyčejného. Ostrovy si byly shora podobné jako vejce vejci, Bísíája ocenila, že jsou skoro všechny krásně zelené, jen tu a tam prosvítaly červené střechy nebo bílé zdi domků. Hlavní ostrov byl zčásti sopečného a zčásti korálového původu a měl jako jediný na západní straně vyšší strmou skálu. Nahoře byl altánek, zastávající mimo jiné i funkci rozhledny. Bísíáje to trochu vadilo, ale Olda ji ujistil, že altánek je nutný jako ochrana před nepohodou, která už děti nahoře několikrát zastihla.

„Na Zemi by tam vedla lanovka, ale u nás si tam každý vyletí sám,“ komentoval to Pepek. „Dětem se tam líbí. Létání je přece jen unavuje a na zábradlí mají cedulky se šipkami, aby lépe našly, kde co je a kdo kde bydlí.“

Vrátili se raději do Horákovic domku na přehlídku dětí. Bísíáju zaujal veliký dětský pokoj, kde se to dětmi hemžilo. Doma tolik dětí pohromadě nikdy neviděla. Navštěvovala sice barbarské světy, ale děti tam bývají hladové, potřebují najíst a většinou i lékařsky ošetřit. Zdejší děti byly oblečené do pestrobarevných andělských kombinéz, hladem určitě netrpěly a andělku přivítaly koncertem pro klavír, tři flétny, dvě violy, a violoncello, přičemž jí k tomu andělsky zpívaly.

Bísíája se té směsi andělské a barbarské hudby usmívala, ale líbilo se jí to. Děti se opravdu snažily. Vynikala Eilael, které se prstíky na klavíru jen míhaly. František nedávno Pepka ujistil, že ta holka to neumí od něho, protože hraje lépe než on sám. Podle něho by to na Zemi zaručeně bylo zázračné dítě.

Koncert se dětem vydařil, ale když dospělí dětský pokoj opustili, vypukla uvnitř jako skoro vždycky normální vřava.

Večer toho dne se ještě dostali do debaty nad zdejšími zákony.

„Poslyš, Bísíájo,“ začal Pepek po večeři, když všichni i s andělkou popíjeli z flaškovníků místní červené víno. „Lidé Země se sice podobají tefirům, ale přece jen se lišíme. Pozemšťanky se od tefirek liší víc než pozemšťané od tefirů, ale jak je to s vámi? Měli byste být geneticky příbuznější tefirům než nám, není to tak?“

Seděl u stolečku přímo naproti ní a díval se jí přitom pátravě do očí.

„Je to tak,“ přikývla Bísíája. „Slyšela jsem, že jste produktem genetiček z Gehenny, nějak vás upravovaly, ale ta úprava nebyla nejšťastnější a její smysl mi uniká. Opravdu ale máme blíž k nim než k vám.“

„Pak byste měli mít také dva druhy žen a společný druh mužů?“ pokračoval Pepek. „Lidé na Zemi mají mužské chromozomy XY a ženy XX, zatímco tefirky jsou WX a WY.“

„Ano,“ přikývla andělka. „Dvojí genetický typ žen má víc nadbytečností, některé vázané přímo na chromozómu W spolu se stabilizátory, aby byl odolnější proti samovolným mutacím. To je výhodnější, i když X může nahradit W jen částečně a Y to nemůže vůbec. Oba ženské typy, WX i WY jsou si rovnocenné. Možná by bylo výhodné nahradit chromozómy X a Y jednotným chromozómem Z, ale jeho zavedení by příliš komplikovalo možné kombinace. Lidský ženský typ XX je starší a v přírodě běžnější, ale také by mohl stačit, ačkoliv nestabilizuje tak dobře jako gen W. Rozdíly se naštěstí projeví až po polovině dosažitelného věku, což je čistě teoretická možnost, protože málokterá žena vydrží tak dlouho bez dětí. Většinou je míváme do prvních dvaceti tisíc let, později už to nebývá zvykem.“

„U vás to snad nehrozí,“ souhlasila Salgiel. „Ale pozemšťanky na to narážejí. Uvědom si, pro ně je polovina dosažitelného věku čtyřicítka. Pak začne stoupat riziko narození geneticky vadných dětí a pozemská věda je z toho víceméně vedle…“

„Za to my ale nemůžeme,“ zvážněla Bísíája.

„Já vím,“ přikývla Salgiel. „Připisuje se to nám. Nevyvracím, že naši předci mohli zkrátit lidem věk, asi se jim to hodilo. Můžeme se za ně stydět, ale to je asi tak všechno. Dnes je to ale tvrdá skutečnost a náprava je momentálně nad naše síly.“

„Už o tom jednáme,“ odvětila rychle Bísíája. „Pomoc bude naší povinností, ale ani pro nás to nebude snadné. Já už jsem uznala, že tady není místo pro partyzánštinu, to snad uznáte i vy.“

„Dobrá, na to je teď čas. Máte tedy podobnou, ne-li stejnou skladbu chromozomů,“ pokusil se to uzavřít Pepek.

„Tefirové vznikli dávno před lidmi a rozšířili se po vesmíru tak, že vůbec nemáme přehled, kam se dostali,“ přikývla Bísíája. „Pořád ale máme společný genetický základ a jsme si navzájem kompatibilní. A právě požadavek na kompatibilitu nám nedovoluje dělat příliš převratné změny. Nechceme se úplně rozejít s jinými tefirskými kmeny, proto statisíce let děláme jen nástavbové změny, které nenarušují základní kompatibilitu, ale jsou naopak co nejvíc kompatibilní se vším. Například byly použitelné i na vaše psy.“

„To už víme,“ přikývla Yazatap. „I pro nás byl idarchon něco úžasného. Poslyš, mám ale dojem, že vám naopak cosi chybí. Například bych řekla, že máme proti vám navíc mgýčna. A to jsou velice užitečné orgány! Nebude to tím, že je naši předkové vyvinuli odděleně od vás?“

„My jsme je také kdysi měli,“ odtušila Bísíája. „Pokud vím, snadno se jimi ovládaly stroje. Telepatické ovládání je technologicky náročnější, jenže má proti elektromagnetickým mgýčnům větší dosah a to kdysi rozhodlo. Mgýčna jsme nahradili telepatií a pak jsme je úplně odbourali. Telepatie nahradila i yvoro, kterým jsme mohli ovlivňovat psychiku nižších tvorů. Vy jste si je naopak zesílili, takže je občas používáte až ve vražedné úrovni, jako zbraň. My dáváme přednost elektrolytické nevodivosti. Přimrazení, jak tomu říkáte vy, je sice také zbraň a může zabít, ale na rozdíl od yvora se dají jeho účinky zrušit dříve než zasažený tvor zemře. Při tomto druhu obrany není tolik obětí a je tedy výhodnější.“

„Pepek ale vydržel ránu od yvora z takové blízkosti, jaká ho měla zabít,“ podotkla Yazatap. „Jsem sice ráda, že jsem ho nezabila, ale ty jsi mu musela zvýšit odolnost, že?“

„Jistě,“ přikývla Bísíája. „To, že sami yvoro nepoužíváme, ještě neznamená, že jsme na ně zapomněli. Občas potkáváme militantní kmeny tefirů a tam je obrana důležitá i pro nás. Idarchon účinky yvora zeslabuje a účinky přimrazení ruší úplně.“

„Rozešli jsme se tedy víc než dost,“ shrnula to Yazatap.

„Ale ne natolik, abychom si byli geneticky nekompatibilní,“ odvětila Bísíája. „Pořád jsme si blízcí. Podobně v menším to platí i mezi lidmi na Zemi, jen to tam proběhlo rychleji. Jsou tam dnes různé rasy, navzájem vzhledově odlišnější než ďáblové od andělů, ale jejich společný původ se nedá popřít a lidé Země jsou pořád geneticky slučitelní. Podle všeho jsou slučitelní i s tefiry a tedy i s námi, ačkoliv k tefirům máme blíž.“

„To by ale znamenalo, že máte také nadbytek žen a polygamii?“ došel konečně Pepek ke klíčové otázce. „Rozuměj mi, v Oáze jsou většinou rodiny, kde na jednoho chlapa připadá až pět žen a pozemšťanům vždycky dlouho trvá, než si na to zvyknou.“

„Polygamii nemáme,“ odmítla Bísíája. „Nemáme ani manželství ve vašem smyslu. A když už, tak monogamní. Tuším, oč ti jde. Při důsledné monogamii zůstane polovina žen bez partnerů, tefirských i našich, ale skutečnost je příznivější. Uvědom si, žijeme déle nejen v poměru k vám, ale i k tefirům. Partnerství, nebo manželství, jak jim říkáte, máme jen dočasná, uzavíraná kvůli dětem a když se děti osamostatní, ztrácí partnerství opodstatnění. Nerozcházíme se nikdy ve zlém a zůstáváme přátelé, i když navážeme partnerství jiná, ale naše vztahy přetrvávají od dvou set do pěti set let a to je proti délce našeho života krátká doba. Dlouhověká společnost vyžaduje, aby měla každá žena v životě aspoň jedno a nejvýše tři děti, ale ne tak brzy, jako vy. Naše matky nemívají pod pět tisíc let, děti jsou pak od sebe věkem vzdálenější a s výjimkou dvojčat mívají málokdy stejné otce.“

„Ty tedy naše manželství neuznáváš?“ zaškaredil se trochu Pepek.

„Proč by ne?“ usmála se na něho Bísíája. „Máme jiné zvyky, no a co? S oběma se dá žít. Víc nám na Zemi vadí násilí a jsem ráda, že jste od zabíjení nepřátel přešli ke zneškodňování vyhnanstvím. Je to přece jen lepší.“

„To jsme ale porušili vícekrát,“ přiznala Ramiel.

„Vím,“ přikývla chápavě Bísíája. „Prohodit darebáka do sousedního ledového světa může být totéž jako zabít ho. Přece jen to tam musí být připravené, aby to nebyla ještě horší smrt. Jsem ráda, že jste to začali řešit bez zabíjení, i když uznávám, že to dřív lépe nešlo.“

„Pokud vím, ani ty jsi neměla na Zemi moc velký výběr,“ řekla Yazatap. „Ale to bych teď nechala být a vrátila bych se k problému manželství. Nejdůležitější je zajistit děti, proto instituce manželství vznikla. Vychovávat děti je třeba ve více směrech. Samotná matka nebo samotný otec to sice zvládnou také, ale jejich péče není úplná. Což neznamená, že je to lepší u dvojic, které výchovu odfláknou, případně ji omezí na zajištění jídla a ostatek nechají na ulici. Ve světech, kde se délka života počítá na statisíce let, je trvání rodin od dvou set do pěti set let rozumné, ale to jsou úplně jiné světy. Gehenna v tomhle bodu selhala, ale i na Zemi je to u různých národů různé. U starověkých národů se na city žen nehledělo, prodávaly se a kupovaly jako majetek a na mnoha místech Země to přetrvalo. Vyhnat ženu a ponechat ji bez prostředků je snadné. Židé dávali těmto ženám aspoň psaný lístek se zapuzením, aby nebyly obviněné z nevěry, jinak trestané smrtí, ale jiné národy měly zákony ještě drakoničtější.“

„Něco už o tom vím,“ přiznala Bísíája. „Ledacos jsem si o tom na Zemi přečetla.“

„Hodně to změnili křesťané,“ pokračovala Yazatap. „Jenže to přehnali do opačné krajnosti. Prohlásili manželství za nezrušitelné, ani když se pro spousty žen stalo doživotním vězením. Japonci uzavírali manželství na dobu určitou, asi jako vy, jenže nastavili dočasnost na nereálných devětadevadesát let, což bylo totéž jako křesťanské doživotí.“

„My náš způsob nikomu nenutíme,“ vzdychla si Bísíája. „Nemuselo by to vyhovovat všem. Neustupujeme jen ze zásadních požadavků. Nesnášíme násilí, zejména to nahraditelné mírnější formou. To bývá skoro vždy, výjimky se dají snadno spočítat. Mě vaše rozkošatělá manželství zajímají, zejména když vidím, jak se v nich vede dobře dětem. Vaše děti si hrají se sobě rovnými a to se mi opravdu líbí. Možná je to lepší než u nás. Opravdu ráda vzpomínám na dobu, kdy jsem si na Zemi hrála s Oldou a jeho vesnickou partou. Byly to moje nejkrásnější prázdniny.“

„Ty nemáš sourozence, viď?“ politoval ji Pepek.

„Mám bratra, ale o dva tisíce let staršího,“ přiznala Bísíája. „Ne že by si se mnou nehrál, ale rovné to nikdy nebylo. Mimochodem, právě od něho jsem měla plánek cesty k vám na Zem. Jen mi neřekl, že je neúplný, že tam je jedna brána jednosměrná a zpátky se musí jinudy. No, abych mu zas tolik nekřivdila, ten plánek mi jen ukázal, půjčila jsem si jej sama.“

„On byl někdy předtím na Zemi?“ podíval se na ni Pepek tázavě.

„Byl,“ usmála se trochu. „Zřejmě máme partyzánštinu v rodě. Pokusil se váš svět změnit, ale byl strašně mladý a sám, nedokázal to. Jak jsem zjistila z vašich dokumentů, bylo to spíš k horšímu než k lepšímu. Však měl potom dva tisíce let zakázáno se k vám vracet a dnes ani o návrat nestojí. Zvlášť když jsem mu vypověděla, co z jeho snažení vzniklo. Chtěla jsem po něm, aby přišel se mnou, jenže on se za to dodnes strašně stydí.“

„V jakých našich dokumentech jsi ho našla?“ zajímal se Olda.

„V Bibli,“ ujistila ho. „Ale nejen tam, bylo toho víc. Chtěl vám dát nové zákony, ale podle dějin vašich posledních dvou tisíciletí to přineslo víc krve, než kdyby vás nechal na pokoji. Vždyť i to vaše nezrušitelné manželství bylo jeho dílo!“

„Ježišikriste!“ došlo Máně, celou dobu napjatě sledující tuto debatu od sousedního stolku. „Nebyl on nakonec…“

Všesměrovou telepatickou otázku nedokončila, ale kdo ji domyslel, tomu zatrnulo.

„Jo, byl to on,“ zachytila to Bísíája. „Říkali mu tenkrát Ježíš Nazaretský, někde tam poblíž se zdržoval. Ale snad mu uznáte, že to aspoň myslel dobře. Přinejmenším jsem ve vašich knihách nenašla proti němu jediné křivé slovo.“

„Panebože!“ vyjekla Máňa telepaticky. „Na to jsem ve tvých vzpomínkách, Oldo, nikdy nenarazila – a to jsme si určitě vzájemně prošli všechno. Že ty jsi to vůbec nevěděl?“

„Nevěděl,“ přiznal Olda zaraženě.

„Jak se tak na to dívám, asi to tak bylo lepší,“ řekla skoro spokojeně Yazatap.

„Proč jsi nám to ale neřekla?“ obrátil se Olda naléhavě na Bísíáju.

„Nechtěla jsem bráchu pomlouvat,“ zčervenala Bísíája. „Jak říkám, stydí se za to.“

„Takže tetička měla v chalupě Ježíšovu sestřičku!“ odtušil zdrceně Olda. „Nad stolem visel na stěně obraz jejího vlastního bratříčka a pan farář jí o něm v kostele plamenně kázal! A chtěl ji obracet na víru, aby brášku uctívala! To teda byly kotrmelce!“

„Na těch obrázcích jsem brášku nepoznala, to mi došlo až doma, když jsem se začetla do Bible,“ přiznala Bísíája. „Psali tam o něm hezky, ale to nic nemění na pravidlech, že se ty zásahy dělat nesmí a už vůbec ne tak diletantsky. Takové zásahy si mohou dovolit jen odborníci na daný svět a pro Zemi je ani nemáme. A i ti to zvažují jen ve zdůvodněných případech, jinak hrozí až pravý opak dobrého úmyslu, jak se to zvrtlo bráškovi.“

„Pravý opak?“ uvažoval Olda už zase klidněji. „No, podle mě to úplně pravý opak nebyl. Tvůj bráška se příliš stydět nemusí. Spoustu lidí odvrátil od násilí, ačkoliv ne všechny a někteří jeho jménem i vraždili. Nepochybuji, že toho zneužili tefirové, ale určitě nebylo zlé všechno.“

„Náboženské války!“ vzdychla si Bísíája. „Miliony mrtvých! Rozvrácení vyspělých kultur a vyhubení celých kulturních národů! Zničení lidé, zkrvavený celý svět! Brečela jsem tenkrát, když jsem si to doma četla.“

„Já vím,“ vzal ji Olda mírně za ruku. „Ale uvažuj také miliardy lidí, kteří se tím dva tisíce let utěšovaly. Ti lidé ani v nejtěžších chvílích nepochybovali, že je tvůj bratr přišel zachránit, že se pro ně obětoval.“

„Tak jako miliony lidí stejně pevně věřily, že je přišel zachránit jakýsi Lenin, Stalin, Hitler a dneska kdovíjaký další potentát, co?“ vrtěla hlavou.

„I ne,“ namítal Olda. „Marx sliboval lidem ráj na Zemi, když vyvraždí buržuje. Lenin tedy začal vražděním a už u toho zůstal. Stalin místo slibovaného ráje stavěl nové a nové gulagy, jinak to nemohlo dopadnout, když začali vražděním. Hitlerovi překážely v zavádění nového pořádku méněcenné rasy a také začal vyvražďováním, Židy počínaje a zbytkem ne-árijců konče. Dnešní potentáti jsou ještě horší. Ti už se to ani nesnaží maskovat něčím dobrým, prostě tvrdí, že jejich systém je zaručeně nejlepší a proto musí být zavedený všude, ať se to lidem líbí, nebo ne. Jde jim jen o peníze a vraždí ještě víc. Tvůj bratr byl jiný. Vedl lidi, aby se měli navzájem rádi a zavrhl násilí. A spousta lidí ho poslechla. Pravda, ďáblové později vedli jeho jménem další náboženské války, ale bez něho by byl svět ještě krutější.“

„A přesto se lidi pořád vraždili a vraždí,“ povzdychla si andělka.

„Pořád,“ připustil Olda. „Ale dnes už méně. Potentáti od nás nedávno dostali ultimatum. Dobře vědí, že kdo začne válku, poletí vzápětí do Sibérie. Ota Vávra má s pozemskou správou lepší zkušenosti a my ho podporujeme. Nedávno založil Světovou Mírovou Banku a zásadně nefinancuje nic, co jen zdálky smrdí zbraněmi. Svět se mění, Bísíájo, pomalu, ale je to znát.“

„Věř nám,“ pokračoval i Pepek. „Můžeš nám po pravdě namítnout, že za poslední dva roky spáchali na Otu Vávru pět atentátů. Ano, zbrojaři mají dost peněz, aby si mohli zaplatit i nájemné vrahy, ale Ota vyvázl bez škrábnutí a vrahové teď v Raphaelově Arestu zpytují zbytky svědomí, pokud jim nějaké zůstaly. Nemůžeme vystupovat na veřejnosti přímo, musí nás neustále jistit ochranka z duchů, ale spousta lidí už nám věří a fandí nám.“

„A přitom jste ochotní nabízet pomoc i nám?“

„Ano,“ přikývl vážně Pepek. „Je nás málo, ale můžeme pomoci, kde bude třeba. Po Zemi máme rozptýleno tisíc duchů. Vypadá to málo, ale každý uhlídá velkoměsto, takže nás vlastně tak málo není. Zrovna máme období, kdy v klidu školíme další nováčky. Denně sice navštěvujeme Zemi, ale pro nás je to už rutina.“

„Kolik byste nás jako duchů potřebovali?“ obrátil se na Bísíáju Olda věcněji.

„Nejlépe tak milion,“ vzdychla si. „Ale budeme rádi za každého.“

„To je opravdu široký rozsah,“ zasmál se Pepek. „Milion nás není, ale co kdybys tam pro začátek pozvala naši rodinu? A až se tam rozhlédneme… co byste řekli na takových dvě stě duchů? To bych viděl reálně.“

„Vaši rodinu? Máte přece tolik malých dětí, kdo se o ně postará?“

„Mohli bychom je svěřit sousedkám, nebylo by to poprvé,“ uvažoval Olda. „Ale spíš se rozdělíme. Někdo zůstane u dětí a časem se vystřídáme.“

„Ale kdo tady zůstane?“ zajímala se Máňa.

„Nejspíš Hedvika se Soňou,“ přispěchal Pepek. „Hedvika má nejmladšího Honzíka a Soňa zrovna dítě čeká. Pro hlídání dětí budou ty dvě nejvýhodnější.“

„Nezeptali jste se, na jak dlouho to bude,“ zaškaredila se trochu Jarča. „Jestli těm dvěma nebude smutno a nebudou se o vás strachovat.“

„Vždyť o nás budou vědět pořád všechno,“ ujišťoval ji rychle Olda.

„Mám lepší návrh,“ nedala se odradit Jarča. „Rozdělíme se spravedlivě. U těch dvou důvod nikdo nezpochybňuje, ale měl by s nimi zůstat někdo, kdo se o ně postará a pomůže Soně, kdyby naše odloučení trvalo trochu déle.“

„Myslíš, aby tu s nimi zůstala Salgiel?“ zeptal se nerozhodně Olda.

„Pomoc u porodu umíme poskytnout všichni,“ odvětila Jarča. „Takže je jedno, kdo tady bude, ale Hedvika to sama nebude. Rozdělme se na tři party. S těmi dvěma tu zůstanu já a Víťa.“

„Proč já?“ naježil se okamžitě Víťa.

„Budeš tu s námi,“ odsekla Jarča. „Poslyš, Víťo, Soňa přece čeká tvoji dceru, nemyslíš? Aby to bylo spravedlivé, musí tu zůstat aspoň jeden manžel. Nikdo nepochybuje, že si Olda cestu k Ogdurům zaslouží nejvíc a Pepka tady taky těžko někdo udrží. Časem se můžeme vystřídat, ale pro začátek tady budeš ty. Já se nabízím dobrovolně a je to spravedlivé. Nebo si myslíš, že ne?“

„Spravedlivé? Možná,“ připustil Víťa. „Ale mohl by tu snad zůstat kdokoliv.“

„Mohl,“ přikývla Jarča. „Ale každému je jasné, že to musíš být ty. Největší léčebnou sílu mám přece s tebou. Neboj se, nikdo tě nebude podezírat, že bys tu zůstával ze strachu.“

„To bych ani nikomu neradil,“ zamračil se Víťa, ale bylo vidět, že už vlastně ustoupil.

Z rodiny Horáků tedy měli zůstat čtyři. Víťa a s ním tři manželky, Jarča, Soňa a Hedvika.

Rodina Horáků byla, jako většina v Oáze, tefirského typu. Tvořili ji tři manželé, kamarádi Olda, Víťa a Pepek, a devět manželek, většinou zdejších tefirek. Pozemšťanky tu byly v menšině.

Po rozdělení měli v Oáze zůstat jen pozemšťané a k andělům se měli vypravit dva ze tří manželů, Pepek a Olda, s pěti tefirkami a se sedmou z devíti manželek, Máňou. Posledním členem výpravy měl být Čert, který se o tu čest nechtěl nechat připravit.

Andělku naštěstí nepohoršovalo ani košaté manželství, nezvyklé mezi lidmi na Zemi i mezi Ogdury, ani že mezi nimi byli tefirové, úhlavní nepřátelé andělů. Přesněji tefirky, neboli ďáblice.

Čtyři z pěti tefirek, základ rodiny Horáků, Pepek kdysi ve světě Pegsda zachránil před smrtí hladem a před lidožrouty. Pátou Ramiel vynesli doslova z Pekla, kde by místo ní dnes zbyla jen špetka popela. A byl to Pepkův nápad založit v tomto světě kolonii nazvanou Oáza, kam přitáhl pár stovek tefirek a zejména tefirských dětí. V Oáze dal Pepek tefirkám místo válčení děti a pět si jich podle tefirského práva vzal za ženy. Ostatní pozemšťané se k jeho rodině přidali, až když se Andělský svět zřítil do atomového ohně a radioaktivního prachu a tefirky jim poskytly azyl.

To už dávno nebyly ďáblice, známé lidem na Zemi. Pepek je naučil něčemu, co samy nikdy předtím neznaly. Porozumění, soucitu a ať to vypadá jak chce divně, lásce. Jedině ta mohla udělat z ďáblic lidi a když se s nimi setkali bývalí Pepkov kamarádi, nestačili se divit. Skončilo to, jak by se jim nezdálo ani v nejdivočejším snu: hromadnou svatbou podle zdejších tefirských zákonů.

S andělkou se tedy měla mezi Ogdury vypravit část Horákovic rodiny. Byli to ale zkušení a ostřílení harcovníci, lovci ďáblů, kteří tefiry na Zemi jako duchové pronásledovali a likvidovali. Nemilosrdně, i když bez zabíjení.

Přijmou je ale stejně i Ogdurové?

Bísíája tvrdila, že určitě.

Jsou to přece andělé.

*****

Alexijev

Na cestu se vydali časně ráno.

Měla být dlouhá, ale měla je vést Bísíája, takže se nebáli. Bísíája ji předtím vykonala sama, kdežto teď se dohodli, že se budou v otvírání hvězdných bran střídat.

„Neříkal něco Přítel o tom, že je ta cesta nebezpečná?“ napadlo před jejich odchodem ještě starostlivou Jarču.

„Byla,“ souhlasila s úsměvem Bísíája. „Ale nedávno jsme při hledání všech možných i nemožných cest našli novou bezpečnou spojku do oblasti Země a Oázy. Je sice o šest bran delší a jeden vesmírný přehyb je na ní pohyblivý, ale Přítel tvrdí, že zůstane ještě nejméně šest tisíc let stabilní a do té doby jistě najdeme ještě stabilnější cestu.“

„Tak tedy – jdeme, ne?“ pobídl všechny nedočkavě Pepek.

První bránu otevřela Bísíája, ale dříve než jí všichni prošli, otevřel další bránu podle jejího pokynu Pepek. Třetí bránu otevřel Olda, pak Yazatap a postupně se střídali. Cesta jim tak ubíhala skoro tak rychle, jako když tudy cestovala Bísíája sama. Přiznala, že ji to tak neunavuje. Musela je sice udržovat otevřené déle, aby stihli projít všichni, zato otevírala jen každou devátou a mezi nimi si mohla odpočinout.

Také Čert s nimi otevíral brány, aby se necítil diskriminovaný. Svěřovali mu ale jen každou dvacátou. I tak mu uznali, že toho je na něho dost.

V jednom světě otevřela Ramiel bránu přímo proti dvěma velikým šelmám. Vycenily na ni ostré zuby, ale Ramiel se leknutím změnila v klubko modrého ohně, šelmy se polekaly ještě víc a plavným skokem zmizely s cesty. Bísíája klidně přikývla, že tohle je správné a někdy i jediné možné řešení.

Po třicátém osmém světě následovaly dva světy vodní, ale cestovatelům ani voda nevadila. Vznesli se a brány otevírali ve vzduchu nad mořem, dokud se na dalších světech pod nimi opět neobjevila pevná zem. Čerta zde z otevírání bran vynechali, měl co dělat, aby jim stačil v letu. Na jednom světě zahlédl Olda v dálce cosi plovoucího, podobalo se to snad lodi, ale neměli čas se tím zdržovat.

„Pět světů, kterými musíme projít, je obydlených,“ řekla jim Bísíája jen tak na okraj. „Na dvou jsou lidem podobné bytosti, na dalších inteligentní vodní tvorové, jeden osidlují ptakolidé. Někdy snad bude čas se sem vypravit.“

„Máme nedaleko od Země také pěkně záhadný svět,“ ujišťoval všechny Olda. „Našli jsme tam nějaké stavby, cosi jako silnici, ale také jámy plné mrtvol.“

„Přenechme to raději odborníkům,“ navrhla s úsměvem Bísíája a otevřela další bránu.

„Mám dojem, že brzy budeme největší odborníci na cizí světy my,“ zavrčel Čert a všichni se tomu zasmáli.

Ať tak či tak, cesta byla namáhavá. Neustálé otevírání hvězdných bran vyčerpávalo natolik, že krátce před polednem navrhla všem Bísíája krátkou přestávku.

„Tady jsem včera odpočívala, je to zhruba v půli cesty,“ ukázala jim na nevelký osamělý ostrov v modravě se lesknoucím moři. Stály tu košaté listnaté stromy, nepodobné všemu co kdy viděli, ale pod nimi byl stín, kde se dalo odpočívat. V kokonu Bísíáji se leželo nejlépe, ale ostatní vytáhli z batohů měkké okifeiské deky, rozložili si je na písek do stínu stromů a natáhli se na ně. Ačkoliv si to nechtěli jeden před druhým přiznat, unavení byli, ani Čert nebyl výjimkou. Nabízel sice, že bude držet hlídku, ale Bísíája ho ujistila, že tento svět je mimořádně bezpečný, raději ať se pohodlně natáhne s ostatními a třeba i na chvíli usne.

„Dobře, budu ti věřit,“ zabručel Čert a stočil se na dece v nohách u Oldy.

Zakrátko spali v lehkém chladivém vánku všichni a když je po hodince odpočinku Bísíája lehkým telepatickým dotykem budila, dívali se kolem značně udiveně.

„Vstávat!“ stavěla všechny na nohy Yazatap. „Polovinu máme ještě před sebou!“

„Nemůžeš to štěknout tak, že už máme polovinu za sebou?“ vrčel nesouhlasně Čert, ale byl na nohou dřív než kdokoliv jiný.

Zvedli se tedy, Bísíája určila směr a pak to šlo zase, brána za branou. Pepek se přistihl, že je celý nesvůj, když někdo porušil rytmus. Cesta jim ale ubíhala jako po másle a nebyl ještě večer, když Bísíája všechny slavnostně zarazila. Přestala určovat další směr, počkala, až všichni projdou její poslední branou, tu zrušila a v napjatém tichu oznámila:

„Tak vás všechny vítám u mě doma!“

A sama otevřela poslední bránu, která je ještě dělila od cíle…

Pepek kdoví proč očekával, že za modrou elipsou bude nějaké veliké, rušné město, ale Olda si představoval spíš pečlivě udržovaný lesopark a ukázalo se, že je pravdě blíž. Byl to správný odhad, nebo vzpomínka na chvíle na Zemi s Bísíájou, kdy mu krátce, jen prchavou myšlenkou ukázala svůj svět, aby se k tomu obrazu už nevrátila? Olda si ten obraz uchovával v paměti jako vzácnou relikvii, ale nedělal s ním tajnosti, měli jej před očima všichni, když se v telepatickém spojení směli probírat Oldovými vzpomínkami. A přece byl teď jediný, komu se správně vybavil před očima okamžik předtím, než Bísíája otevřela tu poslední bránu.

Byl to pohled z úplně jiného místa, než jaký se před nimi otevřel, ale ráz krajiny byl týž.

Vstoupili všichni slavnostně na půdu Ogduromuru, domova Bísíáji a jak už teď věděli, také pravého domova pozemského Ježíše Krista.

Jediné, co se s Oldovou představou neshodovalo, byl neobyčejný sběh lidí, kteří tu na ně čekali. Zřejmě jim Bísíája dala směrovaně telepaticky najevo, že přicházejí. Pepek shromážděný uvítací dav přejel očima a odhadoval to na dvě stě lidí, ale okamžitě narazil na Oldovu myšlenku, aby si uvědomil, že to jednak nejsou lidé, ale andělé a za druhé, to množství znamenalo, že sem museli někteří doletět z veliké dálky. Hustota osídlení Ogduromuru je přece velice nízká, města tu nejsou a obyvatelé jsou více roztroušeni, než je zvykem v Evropě a ostatně i v Oáze.

Bísíája zřejmě s někým hovořila telepaticky, neboť se po chvilce obrátila ke svým hostům, aby je pozvala na malé přivítání.

Ze zástupu Ogdurů jim vstříc jako první vykročila postava, kterou mohli očekávat, ale která všechny doslova přimrazila.

„Tak vás mezi námi také vítám,“ podával jako prvnímu Oldovi ruku.

Doktor Alexijev, který spolu s ostatními zahynul v Andělském světě.

„Čekal jsem vás tu, i když ne tak brzy,“ dodal, když si s Oldou potřásl rukou a obrátil se po řadě k ostatním.

*****

Vítací ceremoniál byl krátký. Alexijev návštěvníky poprosil, aby se postavili do půlkruhu, kterým procházeli andělé a vítali příchozí. Každý se před každým návštěvníkem na okamžik zastavil, lehce se uklonil, asi jako to dělají Japonci, ale více se nikdo nezdržoval, takže se všichni vystřídali poměrně rychle. Nakonec se každý obrátil a uklonil jakoby všem, otočil se a odcházel. Pak ale – Oldou to poprvé trhlo, ačkoliv o zdejším světě věděl nejvíc a měl by si na to jen vzpomenout – pak každý naprosto nečekaně zmizel.

Vdudegy, andělská obdoba teleportů. Až na to, že nepotřebují ani ty nevelké kabinky, jako veskrze technické výtvory Mrzoutů.

Zástup se v nich postupně vypařoval jako sníh hozený do letního horka, až před Bísíájou a návštěvníky stál jako poslední jen doktor Alexijev, o kterém ale všichni věděli, že už to není on sám. Ačkoliv rukou všem potřásl jako kdysi, když se jim něco povedlo, stisk jeho ruky byl stejně silný, dlaň teplou a nebylo znát, že už dávno nežije.

A opět jedině Olda měl správnou představu, proč tomu tak je.

Doktor Alexijev je Erduk, bytost podobná Příteli. Jeho lidské tělo, k nerozeznání podobné původnímu, je jen iluze. Olda věděl, že je v této chvíli i na stovce jiných míst a tady se jim věnuje jen zlomkem své současné hmotné i nehmotné kapacity. To tělo je jen kopie, kterou si kdykoliv vytvoří a až ji nebude potřebovat, rozplyne se v nic.

Iluze znovu oživeného těla byla ale naprosto dokonalá a ani Olda se tím nezatěžoval.

„Jsme průzkumný oddíl,“ ujistil Alexijeva, když mu potřásl rukou. „Předvoj. Až to trochu obhlédneme, přijde nás víc.“

„Vím,“ přikývl s úsměvem Alexijev. „Bísíája si to nenechala pro sebe. I to, jak se Víťovi nechtělo zůstat. Nemějte obavy, tady se nejspíš vystřídáte všichni.“

„Mám spíš malý technický problém,“ přihlásil se Pepek. „Bísíája žádala lidi se zkušeností pobytu v imaginární hmotě. My jí říkáme duchovitá, více nám vyhovuje, když si to připodobníme k něčemu známému, ale mám otázku: jak podrobně jste zkoumali jupiterské světy, kde dochází k přechodu? My máme jen jeden poměrně blízko od Země, ale vracet se z větší dálky až k nám by bylo trochu nepraktické.“

„Aha!“ usmál se Alexijev. „Náš nejstarší duch se nemůže dočkat! Ale potěším tě, Pepku. Taky jsem dřív nevěděl, že to jde i jinak než přes jupiterské rozhraní. Budeš se asi divit, ale kdo je vybavený Ogdurským slýribem a může si otevírat hvězdné brány podle své libosti, nepotřebuje k přechodu mezi normální hmotou a duchovitou, jak vy jí říkáte, nic víc. Je to jen otázka cviku. Už jste si všimli, že při troše soustředění můžete otevřít najednou brány dvě, jednu do sousedního vesmíru a druhou i skrz ni do dalšího?“

„To jsme dělali jen když jsme na to byli dva,“ opáčil zaraženě Pepek.

„No ovšem,“ přikývl Alexijev. „Se slýribem umíte zacházet jen v základní rovině, jak to Přítel naučil Čerta. Ten orgán je ale složitější než si myslíte. Ale i nebezpečnější, hlavně pro toho, kdo s ním neumí zacházet. Proto vám ho Bísíája dát nesměla, ale Přítel to obešel. Kárat ho jistě nebudu, ve vašem případě to bylo správné, ale mohlo to způsobit více zla než idarchon.“

„S tím jsme se už setkali,“ podotkl Pepek. „Není to ani tak dávno, co se chtělo pár příliš ctižádostivých a bojovných tefirek zmocnit slýribu a stát se vládci vesmíru. Dokázaly sice slýriby naklonovat, ale protože s nimi neuměly zacházet, samy se nevhodně otevřenými branami na kusy roztrhaly. Teď tomu místu říkáme Jeskyně Hrůzy.“

„Otevírat hvězdné brány se musí každý učit a speciální způsob dvojnásob, ale nebojte se, naučím vás to rychleji, než učí František děti hře na hudební nástroje. Je tam ale jedna podmínka. Musíte být v naprostém pořádku, co se týče koordinace myšlenkových příkazů. Nikdy se proto nepokoušejte přejít do duchovitého stavu hmoty ve stavu nestřízlivém nebo zdrogovaném a to ani neškodnými flaškovníky, tím spíš pivem z Mandragory, o pravém alkoholu nemluvě. Kdysi jsem vám to v Andělském světě trpěl, tady vám to musím zakázat. Jinak dopadnete jako řidič, který by se na venkovské silnici rozjel za volantem formule-1 s pěti promile alkoholu v krvi. Měli byste mít rozum a sami vědět, co se smí a co ne.“

„Dáme si pozor,“ slíbil Pepek i za ostatní.

„To doufám,“ přikývl vážně Alexijev. „Než vyrazíme, musíte se naučit ještě několik triků. Ještě nevíte všechno ani o xeri a idarchonu a ode mne dostanete něco navíc. Pak už se můžete zapojit mezi ostatní pátrače.“

„Hoříme netrpělivostí!“ podtrhla to Yazatap.

„Netrpělivost tisícileté pekelné krásky?“ zadíval se na ni s úsměvem Alexijev. „A víte, že budete první tefirky mezi pátrači? Včera se vámi zabýval nejvyšší sněm Ogdurů a na Přítelovo i mé doporučení vás přijal. Uznali jsme, že vás Pepkova převýchova dostala z barbarů mezi lidi.“

„Děkujeme,“ oplatila mu Yazatap úsměv.

„Poděkujte spíš Pepkovi a hlavně Salgiel!“ řekl Alexijev. „Ta dokázala překonat váš hřích dědičné nenávisti.“

„To není všechno,“ připojila rychle Salgiel. „Po odchodu Přítele jsme na tom s kolegyněmi bádaly. Měl pravdu, genových pastí tam je víc a pouhé odstranění nenávisti samo o sobě nestačí. Našly jsme tam ještě dva úseky, které by ji v další generaci obnovily. Náprava je dnes mnohem komplikovanější, zato bude trvalejší.“

„Výborně, vědkyně!“ pochválil ji Alexijev. „Takže vám stačilo napovědět… No, jestli jste s tím už začaly, bude to dnes možná komplikovanější, ale v dalších generacích se vám to bohatě vrátí. Víte přece, že vás čeká i náprava celého světa Firhoi?“

„Víme,“ přikývla vážně Salgiel. „A možná i dalších. Kdoví, kolik dalších civilizací to ještě bude mít.“

„Hlavně si to nezkazte,“ řekl Alexijev. „Tefirských civilizací je po vesmírech rozeseto více než tušíte a právě podle té nenávisti k Ogdurům se zdá, že mají společné předky. Kdyby neměl Přítel zásadu nezasahovat bez opravdu nezvratných důvodů, možná by byly přetvořené všechny. Ale Přítelovy zásady posuzovat nemohu, na to nemám dost zkušeností. On mívá pravdu i tam, kde ho skoro všichni kritizují.“

„Dobře,“ skočil mu do řeči Pepek. „Kdy začneme?“

„Hned se dočkáš!“ usmál se Alexijev. „Jak mám očekávat trpělivost od vás, když ji nemá ani Yazatap? Tak pojďme na to!“

A náhle, aniž by pohnul rukou nebo udělal jiný pohyb, stáli všichni ve velkém stanu. Ne že by se někam přemístili, stan se prostě objevil kolem nich. Ale také pod nimi, protože náhle nestáli na trávě, ale na jakémsi koberci. Před Alexijevem se objevila truhlička, nejspíš by se dalo říci, že ze dřeva, kdyby to bylo pravé dřevo. Stranou stejně tak nečekaně vyvstalo nevysoké lůžko.

„Pomůžeš mi, Bísíájo, viď?“ obrátil se Alexijev na andělku. „Potřebuji, aby byli během přeměny naprosto nehybní. Obyčejná elektrolytická nevodivost, neboli přimrazení, jak tomu tihle říkají, na to nestačí, protože to na lidi s idarchony neúčinkuje. Umíš přece znehybnění i v tomhle případě, viď?“

„Umím,“ přikývla rychle Bísíája.

„Tady se jeden po druhém položte na lehátko,“ poučovala všechny. „Uvolněte se, ať se zbytečně nehýbete. A nedivte se, když se vám ani hnout nepodaří.“

A jako prvního pozvala Oldu.

Protože Učedníci sami pracovali se zázraky, aspoň se ničemu nedivili. Pepek viděl jen jak se Olda položil na lehátko, uvolnil se a znehybněl. Ležel tak minutu a po celou tu dobu ani okem nemrkl. Pak náhle rychle zamrkal, spustil nohy na zem a posadil se.

„Týýý!“ vyhrkl jenom. „Pepku, teď pojď ty!“

Pepek ho tedy na pohovce vystřídal. Natáhl se, uvolnil a najednou pocítil, jako kdyby byl obalený vrstvou gumy, která mu znemožňovala jakýkoliv pohyb. Slyšel přitom jakousi podivnou hudbu, ale nebyla melodická, spíš jako když se magnetofon se záznamem řeči omylem přepne na vyšší rychlost. Upřímně řečeno, dnešní záznamníky to ani neumožňují, ale Pepek kdysi slyšel skutečný magnetofon, který díky nějaké poruše přehrával i při rychloposuvu. Tohle se s tím dalo co do výsledného dojmu srovnávat, jenže… jenže Pepek pochopil, že se mu s těmi zvuky hrnou do hlavy nové vědomosti. Tohle už přece jednou zažil, když ho Yazatap ve vesmíru učila svým strojkem řeč tefirů. Alexijev s Bísíájou, jeden z nich to přece musel dělat, na to ale nepotřebovali žádnou elektrickou čelenku.

„Hotovo!“ oznámil Alexijev směrovanou telepatií, protože se nikdo přitom ani nepohnul.

Pepek zamžikal očima. To jediné bylo nepříjemné, protože během té doby, co se nemohl ani hnout, mu oschly oči a musel je teď mrkáním víček svlažit. Teprve teď také pochopil, k čemu je tu stan. Kdyby nemohl zavřít oči pod zdejším sluníčkem, bylo by to ještě nepříjemnější, stan ho účinně odstínil, i když to mohl Alexijev zařídit i jinak. Takhle to ale úplně stačilo.

„Teď vy, paní královno!“ vybídl doktor Alexijev Yazatap Sibyllu Horákovou, královnu ze Sáby. Řekl to s vážností, aby nepochybovala, že se jí neposmívá, ale skutečně to tak i myslí.

Pepek opustil rychle lůžko, na které po něm ulehla Yazatap. Ale víc než ta ho zaujal Olda. Vytvořil si bublinu velikosti člověka, do které zkoušel ulehnout. Pepka napadlo, že vypadá jako mumie v sarkofágu, ale hned si uvědomil, že by si to měl vyzkoušet také. Bísíájin kokon znal jen z Oldových vzpomínek, ale teď jej dostali také a byl to další andělský dar, který jim byl až dosud odepřen. Ne že by Bísíája byla lakomá, ale kokon vyžadoval zásah do lidského organizmu a ten tenkrát nepovažovala pro Oldovu předpokládanou lékařskou dráhu za nutný.

Kokon byl další dar, který stál za to. Nesloužil jen jako stan a spacák v jednom, i když by byl použitelný i pro trampování. Vodákům by nahradil kanoe, kajak či jiná plavidla, ale v případě potřeby i ponorku. Při létání umožňoval nejen dosahovat rychlost zvuku, ale dalo se s ním létat i mimo zemskou atmosféru, kde by úspěšně nahradil neohrabané pozemské kosmické skafandry. A kromě toho se na něm dalo třeba jen ležet na pláži a opalovat se. Pepek si vyzkoušel vytvořit kokon a musel uznat, že je to opravdu tak skvělá věc, jak si ji Olda pamatoval.

Při napodobování Oldy si všiml, že si Olda hraje s nějakým novým medailónkem. A hned si uvědomil, že má na krku na tenké šňůrce také takový.

„To je hiblag?“ zeptal se rychle Oldy.

„Ano,“ přikývl Olda. „Hmotová paměť. Ale lepší než můj původní, od Bísíáji.“

„V čem se liší?“ chtěl hned vědět Pepek.

„Tamten si mohl zapamatovat jen jeden obsah do hmotnosti kilogramu, tenhle si toho umí pamatovat víc. Tenhle je… asi jako obrovský kufr plný všeho možného. Máš ho už taky, co tam všechno máš?“

Pepek s Oldovým s hiblagem několikrát zacházel a věděl, že se ovládá telepaticky, ale ten původní měl jen jeden obsah. Naštěstí mu stačilo zapátrat v paměti, kde měl všechno připravené. Nový hiblag se řídil jako předchozí, ale mezi telepatickými příkazy přibyly dotazy na jednotlivé obsahy a jejich myšlenkové přepínání. Podíval se tam a nestačil se divit.

Část paměti hiblagu obsazovaly potraviny. Kdysi na Zemi vylepšoval Olda svým rodičům finanční situaci tím, že jim hiblagem množil nákup. Oldova maminka kupovala jen vzorky: jeden rohlík, jeden párek, jeden jogurt a Olda to rozmnožil pro všechny. Až teď ho napadlo, že nebyl ani zdaleka první. Dostalo se to přece až do dějin, jak Bísíájin bratříček nasytil chlebem a rybami tisícihlavé shromáždění, ačkoliv měl ryb i chleba původně do jedné hrsti. Zajímavé bylo i to, že samotný hiblag nevážil ani deset deka, ačkoliv v něm bylo jistě několik desítek kilogramů. Bylo to ale tím, že tam nebyla hmota, jen informace. Hmotu si hiblag podle potřeby vytvořil z okolní volné kosmické energie.

V hiblagu Pepek objevil i další předměty. Homsob byl na první pohled fotoaparát. To by ovšem Pepek nesměl vědět, že ten foťák umí všechno, co nafotografuje, odeslat do centra, které zná polohy více hvězd, než jich je v několika desítkách galaxií, umí se podle fotografie hvězd na obloze orientovat a spočítat z nich polohu světa v klasickém prostoru. Bylo toho víc a jak se tím probírali, přidala se k nim Yazatap, po ní Máňa, Xapho a ostatní. Jako poslední zbyl Čert, ale i on dostal totéž co ostatní, jen v hiblagu toho měl méně. Alexijev mu to zdůvodnil tím, že by pro něho některé věci nebyly užitečné.

„Máš tam proti ostatním navíc syrová játra,“ utěšoval psíka, aby si po straně něco nevrčel o nepřípustné diskriminaci psů.

„Játra?“ zaleskla se Čertovi očička. „Opravdová? Ta jsem neměl, ani nepamatuju!“

Měl pravdu. Naposled mu je Olda koupil na Zemi, ale v Andělském světě se zabíjení zvířat na maso nepraktikovalo a v Oáze také ne. Játra tam tedy nebyla. Nutno přiznat, Čert si to bohatě vynahradil na jitrnicovnících a salámovnících. Ani masohrušky a špekovníky nebyly k zahození. Inteligentní hlavonožci z Xijtry pozměnili geneticky stromy a donutili je dělat místo jednodušších rostlinných bílkovin živočišné, takže se lidé ani pes nestali vegetariány, ačkoliv to tak na první pohled vypadalo. Syrová játra ale nikde na stromech nerostla a Alexijev se tím zavděčil psímu srdíčku rozhodně víc než obyčejnou jitrnicí.

Nicméně, jak praví správná psí tradice, pro Čerta byl pořád nejbližším Olda.

Přeměny skončily a stan se nad nimi rozpustil jen tak do vzduchu.

„Pojďte teď za mnou!“ vybídl je Alexijev. „Ke mně je to dál než na Zem, ale trochu si teď pomůžeme technikou.“

Vdudegy měli všichni, jen se s nimi museli naučit zacházet.

„Dejte si pozor,“ varovala je zpočátku Bísíája. „Vdudegy nejsou určeny pro cesty na krátké vzdálenosti. Na vzdálenost od vás k obzoru počítejte s rozptylem několika metrů a musíte je tedy zaměřovat jen tam, kde nic nepřekáží. Další omezení je v tom, že cíl musí být dál než asi kilometr a musíte tam vidět. Cestování se pak rozloží do kratších skoků od deseti do sta kilometrů, ale zato probíhá skoro okamžitě, takže se za několik minut přemístíte i na opačnou stranu světa. Někde jsem četla, že k obletu Země potřebují kosmonauti v družici osmdesát minut. Vdudegy jsou tedy více než desetkrát rychlejší, v rychlosti se jim pozemská letadla nemohou vyrovnat.“

„Dalo by se tak letět třeba až na Měsíc?“ zajímal se Pepek.

„Kdybychom nějaký měli, ano,“ ujistila ho. „Ale na takovou vzdálenost by se rozptyl ještě zvětšil a navíc, Měsíc má nemalou oběžnou rychlost kolem Země. Mohli byste se objevit jen pár kilometrů nad měsíčním povrchem a nedokážete ubrzdit rozdíl mezi jeho a vaší rychlostí. Můžete to pak zachránit dalším skokem do prázdna, ale musíte mít čas si to aspoň uvědomit, jinak po vás zůstane jen nový kráter.“

„Myslíš, že by lidské tělo udělalo do měsíčního povrchu díru?“ pochyboval Pepek.

„Spočítej si to!“ vyzvala ho. „Určitě by ses tam rozpleskl, ale díru do skalnatého povrchu udělá i gumový balon naplněný vodou. Jen si spočítej energii, která se při tom uvolní a odhadni, jestli to skála vydrží. Vyjde ti, že ne.“

„Asi bude lépe to nezkoušet,“ ustoupil raději Pepek.

„To jistě,“ souhlasila Bísíája. „Ale teď se shromážděte kolem mě a určete si pořadí, ve kterém poletíte. Já poletím první, Olda druhý a dál si to rozhodněte sami. Jakmile vám tu zmizím, Olda se zadívá za mnou, budu zhruba tímto směrem nad obzorem. Zaostří tam oči a jakmile mě uvidí, roztáhne ruce. Já se přemístím dál a jakmile zmizím, Olda po mně vyvolá příkaz a přemístí se na mé místo. Pak se rozhlédne, opět zhruba tím směrem a když mě spatří, zaměří se na mě. Ale pozor, než odletí dál, musí se ohlédnout, aby se ujistil, že ho ten další viděl. Jde to rychleji než to říkám, chce to jen trochu cviku.“

„A když se ztratíme?“ napadlo Pepka.

„Nešiku najde Alexijev,“ ujistila ho Bísíája.

„Ale… kde je?“ rozhlížel se kolem Čert.

„Chystá nám přivítání,“ usmála se Bísíája.

*****

Co následovalo, tomu později Pepek říkal nejfofrovatější fofr, jaký si člověk představí. Cestování pomocí vdudegů si opravdu nezadalo s rychlostí družic, i když se tady museli pořád ohlížet a naopak vyhlížet předchozího cestovatele. Pepek uchvátil pořadí hned za Oldou, za ním byla Yazatap. Pepek vyhlížel Oldu vpředu, Yazatap za sebou a když viděl, že Yazatap za ním roztáhla ruce na znamení připravenosti, udělal totéž, počkal, až mu Olda zmizí a pak se přenesl na jeho místo. Proběhlo to okamžitě, sotva se pokaždé stačil rozkoukat. Za minutu se přemístili odhadem o pět set kilometrů do předhůří vysokých hor.

„Sem udělej poslední skok a pak dolů! A vyřiď to dalším!“ upozornil ho Olda. Pak místo aby zmizel, začal padat dolů mezi skály.

Pepek přeskočil na jeho místo. Pod ním byl počátek rozsáhlé náhorní planiny, dole na velké šedomodré plošině spatřil Bísíáju a přistávajícího Oldu.

Telepaticky předal vzkaz Yazatap a zamířil dolů. Snesl se na čtvercovou plošinku velikostí srovnatelnou s fotbalovým hřištěm, pokrytou metrovými šedomodrými pláty s drsným matným povrchem. Uprostřed jedné strany stála dvacetimetrová krychle se stěnami z hladkého černého skla – budova s plochou střechou bez oken. Vlastně to nebyla budova, spíš sokl nedokončeného pomníku, mimo oken totiž chyběl i sebemenší náznak vchodu. Před ní už čekala Bísíája, vedle ní přistával Olda a za Pepkem se ve výšce objevila Yazatap. Než přistál Pepek, klesaly už shora další postavy a do tří minut od začátku přemisťování stáli dole všichni i s Čertem.

„To byl tedy fofr!“ komentoval to Pepek.

„Ten nás teprve čeká,“ podotkla Bísíája. „Teď to vezmeme ještě rychleji.“

Záhadná kamenná budova vypadala zblízka ještě záhadněji. Měla stěny hladké, jen na stěně přivrácené k plošině vystupoval z povrchu od hrany k hraně reliéf černého mezikruží, širokého čtvrt metru a vystupujícího asi osm centimetrů. Celek budil dojem uměleckého díla obřího skláře.

Pepek už si ale vzpomněl na účel tohoto monstra. Byl to další druh teleportu, už třetí, se kterým se měl seznámit. Po kabinkových teleportech Mrzoutů a bioteleportech Ogdurů měl tento typ největší dosah. První dva byly vhodné jen v rámci jednoho světa, ačkoliv vdudegy by se daly teoreticky přemluvit i k cestám do blízkého kosmického okolí, jako ze Země na Měsíc.

Teleporty hérotirmá měly největší dosah, ale i spotřebu energie. Ta černá skleněná budova skrývala v podzemí obrovský zásobník energie, který bylo nutné po každém spojení dobít. Proto nemohly hérotirmá vytvářet spojení aktivně po dlouhou dobu, ale jen pár minut a za každou vteřinu spojení musely zásobník energie skoro pět minut nabíjet. Pasivní strana už tak omezovaná nebyla, ale pojem kyvadlová doprava byl u tohoto dopravního prostředku opravdu nepoužitelný.

„Jsme všichni? Zdá se, že ano!“ obrátila se Bísíája na ostatní, když na šedomodrou desku před ní přistál jako poslední Čert. „Touhle branou se prochází jako branami slýribů, jenže není vidět na druhou stranu. Proběhněte tam co nejrychleji a nezastavujte se, ať uvolníte místo těm za vámi. A nezkoušejte létat, nebo na druhé straně upadnete, špatně se to snáší s antigravitací.“

„Vždyť už to víme,“ mávl rukou Pepek.

„Já vím, že to víte,“ opáčila Bísíája. „Ale víte to teoreticky a v kritické chvíli byste mohli na něco zapomenout. Až budete branou hérotirmá procházet po desáté, nikdo vám nic opakovat nebude. Nemyslete si, taky jsem si to před prvním průchodem vyslechla.“

„Dobře, tak jedeme!“ přijal to sportovně Pepek.

„Tak pozor, tři – dva – jedna – teď!“

Telepatický příkaz byl všesměrový, takže to zachytili všichni, ale nikdo si nezapamatoval pojem, zastupující adresu cílové stanice. Nebyl ale čas na dotazy. Vystouplý kruhový reliéf se zarovnal neprůhlednou blánou, po níž se vlnily barevné vlnky jako na vodě znečištěné olejem.

„Nezdržovat!“ zavelela Bísíája a rychle vběhla do barvami hrající blány.

Ostatní ji rychle následovali, blána byla zřejmě prostupná a museli spěchat. Za pár vteřin byli všichni na druhé straně, blána pak prskla a zmizela.

„Vítám vás ve světě Lazgů!“ vnímali všichni všesměrovou telepatii, ačkoliv v první chvíli nikdo neviděl, kdo je tu vítá a odkud.

Stáli před podobnou černou skleněnou krychlí, jen okolí se lišilo.

Místo na šedomodré plošině stáli na plošině sestavené ze světlezelených desek. Kolem nebyla kamenitá náhorní planina, ale neprostupná džungle. Stromy vysoké pateronásobek výšky černé krychle hérotirmá, jejichž kmeny nebyly vidět za hustou sítí větví propletených liánami. Zelený povrch džungle pokrývaly velké květy všech možných barev, bylo tu horko, vlhko a dusno jako v tropech.

Pepek se, stejně jako ostatní, rychle rozhlédl. Právě včas, aby uprostřed zelené plošiny spatřil zhmotnit se známou postavu doktora Alexijeva.

„Vítám vás na základně Lazgů,“ opakoval telepaticky. Na takovou vzdálenost všesměrová telepatie nestačí, ale Alexijeva vnímali jasně, jako kdyby stál vedle nich.

„Ještě pár metrů a budete doma,“ sliboval jim. „Leťte za mnou!“

Při těch slovech se vznesl a zamířil přes ně nad prales. Poslechli ho a vznesli se také, jeden přes druhého. Za okamžik byli nad vrcholky stromů a spatřili to, čemu Alexijev říkal základna a co měl být jejich domov po tu dobu, co tu budou.

Vrcholky několika nejvyšších stromů byly spojené plošinou z modravé umělé hmoty, z jaké se na Zemi dělají bazény. Okraje plošiny byly trochu zvednuté a nad ní se rozprostíral stan ze světle zelené látky. Pokud to ovšem byla látka.

„Tady bude váš bezpečný přístav, kam se můžete vracet,“ ujistil je Alexijev.

„Dobrý!“ komentoval to Pepek.

*****

Základna Lazgů

Vybalovat nebylo co, přistáli tedy jeden vedle druhého na plošince a očekávali, co se bude dít. Alexijev se ovšem nenechal dlouho pobízet.

„Základna Lazgů je vysunutá stranou od souvisle prozkoumané oblasti,“ začal, sotva se za ním objevilo schéma nejbližšího hvězdného okolí.

Měli se v tom vyznat všichni, ale měli jen hrubé vědomosti o způsobu kreslení hvězdných map, schéma jim připomínalo čerstvě utržený hrozen složený ze samých malých zeměkouliček, z nichž jedna, zhruba uprostřed, trochu blikala. Zeměkoule byly pospojované různobarevnými čarami namísto propojovacích vazeb, jako nitě v náhrdelnících z korálků.

„Když si v mapě zprůhledníme světy již prozkoumané, vyniknou ty okrajové,“ ukázal na měnící se schéma Alexijev. „Ty světy existují a vedou k nim vazby ze světů již objevených, ale co na nich je, zatím nikdo neví, ani jaké jsou jejich klasické souřadnice. Úkolem pátračů není jen objevovat nové světy. Samozřejmě se všude rozhlédnou a když si něčeho zajímavého všimnou, zaznamenají to do naší databáze, ale to není jejich hlavní úkol. Hlavním úkolem je najít světy bezprostředně sousedící v klasickém prostoru s oblastí zničených světů. Někde se tam ukrývá civilizace, která ostatní kolem sebe ničí, může jich být i víc. Musíme je objevit a zpacifikovat. Nemyslete si, že vám přidělím nebezpečné úkoly a sám se toho neúčastním. Hledám na dvanácti světech najednou a to mám ještě na starosti několik polobarbarských světů, ale víc už se dělit nemohu.“

„Dobře, to už jsme slyšeli od Bísíáji,“ mávl rukou Pepek. „Kdy a kam vyrazíme?“

„Počkej, nebuď pořád tak netrpělivý!“ krotil ho Alexijev. „Nejprve se musíte pocvičit. Musíte umět zacházet s homsobem, bez toho byste tam nebyli nic platní, pak bych vás měl naučit přecházet do duchovitého stavu pomocí dvou bran a nakonec vám musím dát pár taktických rad.“

Pepek to raději uznal, ale dychtivost z něho čišela stejně jako z ostatních.

Alexijev začal ukázkou, jak se dostat do duchovitého stavu, což jim mělo usnadnit průzkum neznámých světů. Bylo to jednodušší, než to dosud znali.

„Aforxita nedovolí otevřít současně dvě brány tímtéž rozhraním,“ začal Alexijev. „Je tu jen jedna výjimka: když v první bráně otevřeš druhou, ale opačné orientace. Začneš tedy normálním otevřením brány ze světa A do světa B, ale hned poté otevřeš další ze světa B do A. To aforxitě nevadí, ale výsledná brána A-B-A sdílí společný okraj a má vlastnosti hmotového zrcadla. Když k ní přistoupíš, spatříš jako ve skutečném zrcadle sám sebe. Když si tam ale na svůj obraz sáhneš, nenarazíš na zrcadlo. Namísto toho projdeš skrz sám sebe jako Alenka do říše divů. Změníš se přitom totiž v ducha, jinak bys ani sám sebou projít nemohl.“

Alexijev je naštěstí učil rychleji než Bísíája paměťovými pihami i Yazatap elektronickou čelenkou. Všichni si postupně vyzkoušeli otevřít hmotové zrcadlo a projít skrz ně do imaginární duchovité hmoty a zpět. Pepek si přitom všiml, že se Alexijev nachází v obou hmotách současně, ale zařekl se, že se tomu nebude divit.

Když se vrátili zpátky, vyzval je Alexijev, aby si celý postup zopakovali.

„Hmotové zrcadlo má jednu zvláštnost,“ vysvětloval. „Nevím, jestli jste si toho všimli, ale z reálné hmoty projdete do imaginární duchovité zrcadlově otočení. Levá ruka proti levé, pravá proti pravé, takže se vám svět úplně otočí. Písmenka jsou zrcadlová, vedou opačným směrem, knihy přečtete jen v zrcadle nebo po delším tréninku, z praváků tam jsou leváci a naopak.“

„To se nám ale předtím nestávalo,“ podotkl Pepek. „Jako duch jsem četl normálně.“

„Jistě, protože tento způsob je přece jen jiný než průchod přírodním rozhraním u Jupitera i než konverze interakcí neutrin s krouživým polem.“

„Ani jsem si toho nevšimla,“ přiznala Yazatap. „Kolem nás nejsou žádné nápisy, kde by se to projevilo.“

„Mohli jste si ale všimnout, že obraz zrcadla není při pohledu z imaginární hmoty do reálné stejný,“ pokračoval Alexijev. „Tohle zrcadlo se chová opačně, než jak jsme zvyklí. Pravou ruku vidíte jako pravou a při průchodu zrcadlem nemusíte sami sebou projít, ale můžete se i minout, obejít sám sebe. Potíž je, že v reálné hmotě zůstanete zrcadlově otočení.“

„Mohli by se tím úspěšně předělávat leváci,“ napadlo Oldu. „Přece jen jsou při psaní proti nám pravákům v jisté nevýhodě.“

„Taková výhoda by byla asi jediná,“ odmítl to Alexijev. „Nevýhody jsou závažnější, než si myslíte. Zrcadloví lidé by měli obráceně vnitřní orgány. Srdce na pravém místě, žaludek a játra prohozené, ale to by bylo jen nezvyklé, ne nebezpečné a možná by to ani nevadilo.“

„Mohlo by na tom být něco nebezpečnějšího?“ zeptala se Yazatap.

„Samozřejmě,“ přikývl. „Zůstaly by opačně orientované šroubovice genů a aminokyselin. U jednoduchých molekul, jako je voda a vzduch, se orientace neprojeví, ale obrácené organické sloučeniny jsou nestravitelné a chovají se jako jed. Proto nesmíte v zrcadlovém stavu jíst, raději se snažte nezůstávat tak déle než je nutné a nedoufejte, že to napravíte až později. Jen se pokaždé poctivě obraťte! V obráceném světě pro jistotu nejezte nic, co jste si tam sami nepřinesli.“

Raději se všichni znovu změnili v duchy a zpátky, aby byli normální. Při té příležitosti se soustředili na přechod, kde je hmotové zrcadlo tak divně zobrazovalo. Bylo to, jak jim Alexijev řekl. Obráceně ukazující zrcadlo můžete získat přiložením dvou zrcadel k sobě do pravého úhlu, ale dělící čára výsledný dojem zkazí. Hmotové zrcadlo dělící čáru nemělo, jeho obraz byl prostě jen neobvyklý.

„Zakřivený prostor obrací vazby na imaginární,“ vysvětloval jim to Alexijev. „Násobením dvou imaginárních jednotek vznikne mínus jednička. Musíte na to použít komplexní matematiku, v reálné to nejde.“

„Za to jsem dostal ve škole pár kulí z matiky,“ vzdychl si Olda. „Středoškolská matematika to vážně nezvládá.“

„Dobře, už o tom nemluvme,“ začal netrpělivě Pepek. „Bereme to na vědomí. Mám jiný nápad. Jako duchovi se mi zdálo výhodné přecházet mezi sousedními světy co nejhlouběji pod zemí. Podle mě se tím sníží nebezpečí přenosu cizího života. Pod zemí se o sebe obvykle opřou jenom skály.“

„No vidíš!“ usmál se Alexijev. „To měla být jedna z mých taktických rad. Do neznámého světa vstupujte zásadně jako duchové buď vysoko nad atmosférou nebo naopak hluboko pod zemí. Víš aspoň, jak se do té hloubky dostaneš? Pokud vím, duchovi to někdy jde jen ztěžka.“

„Mám na to dvě metody,“ řekl Pepek. „První říkám kamikaze a využívá setrvačnosti. Když to z velké výšky napálím kolmo dolů, zabrzdí mě to až sto metrů pod zemí. Není to hluboko, zato to jde rychle. Druhá metoda, dupání s antigravitačním tahem dolů, je pomalejší, ale účinnější, dostanu se tak hluboko jak potřebuji. Dá se zkusit i kombinace, nejprve kamikaze a pak dupat.“

„Sdělím vám raději nejrychlejší metodu, určitě ji neznáte,“ usmál se Alexijev. „Podobá se metodě kamikaze, ale je lepší. Stačí to kolmo dolů napálit vdudegem. V reálné hmotě by to dopadlo jako u kamikaze, tam to ale naštěstí nejde. Zato duch se dostane až kilometr hluboko a platí pro něho další výjimka, že do cíle nemusí vidět.“

„Dobrý!“ nešetřil nadšením Pepek.

„Jen pozor, aby tam dole nebyl jiný duch. Taková srážka by byla životu nebezpečná.“

„Totéž, jako kdyby duch spadl z výšky na jiného ducha,“ podotkl Pepek.

„Doufám, že tam nebude tak velká koncentrace duchů, aby to hrozilo,“ usmál se Alexijev. „Ale budete tam vy a nejlépe se chodí pohromadě.“

„Dobře, dáme si pozor,“ slíbil za všechny Pepek.

„Další poznatek se týká živých bytostí,“ pokračoval Alexijev. „Jistě víte, že telepatii vnímá i ten, kdo ji neovládá. Vnímají ji správně i zvířata, problém je naopak. Telepatie přenáší primární pojmy, ale řeč je druhotná a když neovládáte domorodý jazyk, domorodcům neporozumíte. Duch má další výjimku. Když svou hlavu v imaginární hmotě prolnete s hlavou živého tvora v reálné hmotě, propojíte holografická pole mozků a budete vnímat cizí myšlenky. Vjem je sice slabý, ale při troše klidu pochopíte, co si právě myslí.“

„A bude on vnímat moje myšlenky?“ vyhrkl rychle Olda.

„Budeš se divit, nevnímá,“ ujistil ho Alexijev. „Vyzkoušeli jsme to, je to jednosměrné, ale když máš telepatii a potřebuješ obousměrný rozhovor, můžeš se s kýmkoliv bavit telepatií.“

„To je velmi důležitý poznatek,“ souhlasil Olda. „U nás v Oáze tyhle výslechy prováděly bažiňačky, ale muselo jich být vždycky nejméně šest.“

„Na každém navštíveném světě bude nejdůležitějším úkolem zjistit jeho polohu v reálných souřadnicích klasického prostoru,“ pokračoval Alexijev. „Homsob vypadá jako fotoaparát, ale umí fotografovat jen hvězdy. Vaším úkolem bude pořídit aspoň jeden snímek hvězdné oblohy v místě, kde se objevíte. Za jasné noci je to snadné, prostě namíříte objektiv nahoru a je to, ale když je pod mrakem, musíte vzletět nad mraky a ve dne až nad atmosféru, aby byly vidět hvězdy. Vyletět nad stratosféru není problém. Kokon obsahuje vzduch na půl hodiny a když budete šetřit energií, i na delší dobu. Navíc máte v hiblagu připravenou tubu kyslíkové pěny. Vystačí zhruba na hodinu a můžete si ji vytvořit vícekrát. Pobyt ve vakuu neomezuje kyslík, ale kosmická radiace, ačkoliv i v tom mají duchové výhody. Nad atmosféru se dostanete vdudegem, ale buďte opatrní při návratu. V reálné hmotě skončí kamikaze vždycky špatně. Byli byste první, ale o tuhle čest jistě není co stát.“

„Co s těmi snímky potom?“ chtěla vědět Yazatap.

„Víc se nemusíte starat, homsob odešle výsledek telepaticky sám,“ ujistil ji Alexijev.

„A co dál?“

„Na rozhlédnutí budete mít dost času, vyhodnocení polohy potrvá pár hodin,“ sliboval jim. „Kdybyste tušili, co to znamená, nedivili byste se. Nemá cenu hnát se bezhlavě dál, dokud nevíte, kde jste. Až vám přijde potvrzení, můžete pokračovat do dalšího světa.“

„Dobře, ale co kdybychom objevili tu hledanou civilizaci?“ zajímal se Pepek.

„Nejspíš by tam nastalo velké rojení,“ usmál se Alexijev. „Ale nemějte přehnané obavy, je malá pravděpodobnost, že se to stane hned napoprvé. A uvědomte si, nejste v tom zdaleka sami.“

„Ostatní také chodí po trojicích?“ zajímala se Máňa.

„Také,“ přikývl Alexijev. „Další rozdíl je, že v jedné skupině bude Čert. O jeho kvalitách nepochybuji, ale nejsou s tím dosud žádné zkušenosti. Nevím, jak se rozdělíte, ale nepovažuji to za kritické, rozdělte se raději sami.“

Všichni na sebe mrkli, ale Yazatap byla nejrychlejší.

„Myslím, že se rozdělíme rychle,“ odpověděla za všechny. „Jestli se máme rozdělit na dvě poloviny, základem jedné bych viděla Oldu a Máňu, jsou spolu nejvíc sehraní. Ve druhé by to byli Pepek, Xapho a Ramiel, ti jsou na sebe nejcitlivější. Čert se někam přidá sám a jak ho znám, bude mu jistě nejmilejší zůstat s Oldou. Já, Mariuk a Salgiel je podle potřeby doplníme.“

„Můžeme se taky občas střídat,“ navrhla hned Salgiel.

„Jistě,“ souhlasila Yazatap. „Ale pro začátek bych to viděla takhle.“

Máňa by tak jako tak byla nejradši s Oldou, ani Xapho a Ramiel se na Yazatap nezlobily, že jim přiřkla Pepka. K Pepkovi se mohla přidat už jen jedna ze zbývajících a Yazatap navrhla v zájmu spravedlnosti los. Losovala Mariuk, ale vytáhla pro Pepka Yazatap a sama se Salgiel tak automaticky připadly k Oldovi.

„Začneme hned,“ souhlasil i Alexijev. „Nedá mi to, doprovodím každou partu alespoň do dvou světů, abych viděl, jak si povedete, ale pak se zaměřím jinam. Světů je ve vesmíru mnoho a čas nás tlačí.“

Také s tím všichni souhlasili.

Alexijev se pak rozdělil na dva. Olda, který něco podobného viděl už dřív u Přítele, nemrkl ani okem, ale ostatní byli přece jen zaražení. Rozdělený Alexijev se připojil k oběma skupinkám a spolu s každou odešel dvěma různými hvězdnými branami.

Kdyby všichni neměli nejasné tušení, že zde zůstává aspoň menší část jejich dobrého, ale teď už nelidského přítele, zdálo by se jim, že základna Lazgů osaměla…

Budou se sem možná rádi vracet…

*****

Hledání civilizace zla

Alexijev odvedl každou skupinu do jiného okrajového světa.

„Můžete si vybrat podle libosti,“ ujistil Pepkovu partu. „Je tu osm bran, jednou ze dvou měsíčních jsme přišli, tu si odečteme. Zbývá vám sedm směrů, zvolte si první.“

Pepek si vyzkoušel vytvoření hmotového zrcadla z brány, odkud přišli, aby se všichni změnili v duchy. Jen Alexijev tím procesem neprošel, ale Pepka ani nepřekvapilo, když zjistil, že je Alexijev hmotný v obou dimenzích zároveň.

„Nejraději bych pokračoval měsíčním směrem,“ navrhl Pepek. „Mohli bychom projít celým měsíčním prstencem, tím se nám všechno pěkně rozvětví.“

„Proč ne?“ souhlasil Alexijev. „Jen nezapomeň: buď otevřít bránu v hloubce, nebo až nad stratosférou. A v každém případě použijte xeri, abyste nějaké bakterie nepřenesli na sobě. Vám by vadit nemusely, ale jinému světu ano.“

„Raději bych to zkusil vrchem,“ navrhl Pepek a když se nesetkal se žádnou námitkou, pokračoval:

„Vyletíme do stratosféry a projdeme bránou. Aspoň si vyzkoušíme vdudegy. Následujte mě, ale pozor, ať se strefíte aspoň pár metrů stranou.“

Vyvolal si kokon, uzavřel se dovnitř a odpálil se vzhůru tak vysoko, až obloha kolem něho zčernala. Po chvilce se kilometr od něho a půl kilometru nad ním zhmotnila ve svém kokonu Xapho a jakmile se rozhlédla, hned k němu zamířila. Ramiel se naopak strefila níž a rozvážnější Yazatap se objevila nejdál, ale netrvalo dlouho a všichni se vznášeli ve svých bublinách ve stejné výšce na dosah od sebe. Neměli na sobě výškové obleky ani padáky, ale slabý lesk kokonu kolem nich dával tušit, že jsou pro pobyt ve vražedné mrazivé stratosféře dobře vybaveni. Alexijeva nikde neviděli, ale cítili poblíž jeho přítomnost a nepřipouštěli si žádné obavy. Sliboval jim přece, že na ně dohlédne, ale ne že bude celou dobu viditelný. Asi by na ně působil nezvykle, kdyby se tady v mrazivé stratosféře vznášel bez kokonu.

„Tak nejprve xeri!“ připomněl všem Pepek. Všichni na okamžik modře zažhnuli.

„Připraveni?“ zeptal se Pepek. „Jdeme tam!“

Otevřenou bránou prolétli jako vlaštovky.

„Moment, zaměřím hvězdy!“ vytáhl Pepek připravený homsob, namířil vzhůru na hvězdy a stiskl uzávěrku.

„Mám to, můžeme dolů!“ ujistil ostatní spokojeně.

Zamířili volným pádem dolů a podvědomě se drželi na dosah jako skupinka parašutistů. Na Zemi by ale vypadali nezvykle. Především letním oblečením, neměli padáky a nakonec i tím, že na nich při pádu nic nevlálo, dokonce ani vlasy. Kokon je chránil před mrazivým větrem lépe než masivní kosmické skafandry.

Nejvyšší vrstvou mraků proletěli rychlostí stíhaček, ale po dvou kilometrech volného pádu se ocitli nad nižší vrstvou mraků. Tady raději zpomalili a Pepek se na okamžik zneviditelnil, aby prohlédl skrz mraky v infračervené části spektra.

„Ještě jsme dost vysoko,“ ujišťoval ostatní a opět přestal brzdit pád.

„Věřím ti, ale dávej trochu pozor!“ napomenula ho Yazatap.

„Dole to bude horší, mraky sahají až na zem,“ povzdychl si Pepek, ale nezpomalil.

V mracích bylo vidět sotva na pár metrů, museli se držet pohromadě, aby se neztratili. Pepek se ještě dvakrát krátce zneviditelnil, aby se ujistil, kolik výšky jim zbývá. Podruhé byla země již blízko, proto zpomalil ještě víc. Tři parašutistky se ho držely jako klíšťata, ale věřily mu natolik, že se ani nezneviditelňovaly, aby se o výšce přesvědčily na vlastní oči.

„A teď pozor, jsme skoro dole,“ varoval Pepek ostatní a ještě více zpomalil.

Z mlhy pod nimi se vynořily pokroucené větve znetvořeného stromu, či spíš, co tu z něho zbývalo. Stál osaměle v bažině a jeho suché větve se jako pařáty natahovaly vzhůru. Mohlo to být i jinak, strom mohl budit dojem vyhaslého života, ale jako suchý jen vypadat. Kdoví, jaké jsou tváře života na tomto světě?

Pepkova parta se mu vyhnula, ale s přistáním to vábně nevypadalo. Kolem, kam až v mlze dohlédli, byla černá bažina, ze které na mnoha místech čas od času cosi vybublalo. V kokonech nic necítili, ale pouhý pohled na to bahno vyvolával živou představu něčeho nevábně smrdutého a ve slabších povahách dávivý reflex.

„Tady bych raději nepřistával,“ mínil Pepek, když se marně rozhlížel po suchém místečku, kde by se mohli postavit. „Je to tu jako v Bažinách smutku.“

„Bažiňačky v tom žily prakticky několik let,“ podotkla Xapho.

„Ba ne,“ vrtěla hlavou Ramiel. „V Bažinách smutku byly občas suché kopečky, kam se dal postavit letoun a tam mohly čekat na další akci docela v pohodě.“

„Možná tu nějaké suché místo taky najdeme,“ mínila Xapho. „Vzala bych to tak jako tak libovolným směrem vodorovně nad bažinou, dokud nenarazíme na nějakou vyvýšeninu. Mrzuté je, že je tu na rozdíl od Bažin strašná mlha. Není vidět ani na pár metrů.“

„Udělat to můžeme, ale klidně můžeme přistát na tom bahně, ani se pod námi neprohne,“ mínila Yazatap. „Co se nám jako duchům může stát?“

Aby šla příkladem, přistála oběma nohama na povrch bažiny. Měla pravdu, ani se pod ní neprohnula. Rychle opustila kokon a sbalila jej, stačilo na to pomyslet. Kokon zmizel a Yazatap stála na černém bahně.

Pepek nemeškal a přistál vedle ní. Trochu mu to sice klouzalo, ale cítil se stejně jistý, jako když kdysi chodil po vodě v Praze na Vltavě.

„Vzduch je zatuchlý, ale nic víc,“ lákal váhající Xapho i Ramiel. „Do duchovitého vzduchu neproniknou ani vůně, ani zápachy.“

„Dobře, ale co tu budeme dělat?“ povzdychla si Xapho. Také přistála, postavila se na bažinu a uklidila kokon. Ramiel to rychle udělala také.

„Trochu se tu rozhlédneme,“ pokrčil rameny Pepek. „Mohou tu být i lepší místa. I na Zemi přece bývají bažiny, ale větší část zemského povrchu je veselejší. Počkáme tu na vyhodnocení polohy a pak poletíme jinam.“

„Na lepší místa bych se netěšila,“ odpálila ho Yazatap. „Bažiny smutku vypadají stejně, kam se podíváš. Tisíce kilometrů stále stejných bažin. Jen tam není tolik mlhy.“

„I kdyby to tady vypadalo stejně, co by se stalo?“ pokrčil rameny Pepek. „Co nám brání trochu se tu porozhlédnout?“

V té chvíli se bahno pod ním zavlnilo, rozestoupilo a přímo pod jeho nohama se jako černá jáma rozevřela obrovská tlama, v průměru hodně přes metr, vybavená čtyřmi řadami ostrých bílých zubů. Pepek ztratil oporu pod nohama, spadl mezi strašlivé čelisti a zastavil se, až když se opřel nohama o zadní část vnitřku tlamy. To už v ní byl ale až po pás.

„Pepku, nahoru!“ vyjekla Xapho. Také Ramiel zděšeně vykřikla.

Pepek nestačil zareagovat, tlama scvakla dřív.

Nestalo se ovšem nic. Obluda, které čelisti patřily, se vzápětí potopila, Pepek se díky prohlubni vzniklého vodního víru na okamžik propadl ještě níž, než ho zalilo bahno. Rychle začal nohama šlapat vodu a ve chvilce byl zase nahoře.

„Dobrou chuť!“ popřál škodolibě netvorovi, ačkoliv se mu hlas třásl leknutím. „Ducha tak snadno nesežereš!“

„Fuj, to jsem se lekla!“ odplivla si pomyslně Yazatap.

„Ještě že jsme duchové!“ souhlasila ulehčeně i Ramiel. „Není to špatný způsob objevování neznámých světů! Za normálních okolností by to tak dobře nedopadlo!“

„Za normálních okolností bychom si dávali větší pozor,“ ujistila ji Yazatap.

„Oldu kdysi málem spolkla obří velryba, nebo co to vlastně bylo,“ připomněla jim Ramiel. „Nebýt Čerta a jeho varování…“

„Naštěstí má s sebou Čerta i teď,“ mínila Xapho. „Jestli by to vycítil i tady?“

„Kdoví,“ vzdychl si Pepek. „Psí instinkty bych nepodceňoval, ale ani nepřeceňoval. Zdejší svět není stvořený k nedělním procházkám. Co se dá dělat, to asi nezměníme. Tak co, poletíme jinam?“

„A co Alexijev?“ napadlo Xapho. „Kde je? Slíbil…“

„Slíbil jsem vám doprovod a jsem tu s vámi,“ ozvalo se jim v hlavě telepaticky a před nimi se z mlhy vynořil jejich průvodce. Také šel jen tak po hladině, ale usmíval se.

„Tenhle svět je opravdu podobný Bažinám,“ potvrdil jim. „Mám proti vám výhodu, umím se rozprostřít do větší plochy. Vy teď vidíte okolí do deseti metrů, zatímco já už jsem prohlédl stokilometrový okruh. Je to tady všude skoro stejné, ale to bych vám asi neměl říkat. Až budete sami, musíte se rozhlédnout i beze mne.“

„Máš teď proti nám vůbec hodně výhod,“ přiznal Pepek.

„Mám,“ přikývl Alexijev. „Ale do nekonečna mi pořád hodně chybí a při pátrání na více světech mi dělení na malé části snižuje inteligenci. Ale všechno zlé může být k něčemu dobré, ne? Nebýt toho, vůbec byste se sem nedostali.“

Jestli to v okruhu sto kilometrů kolem vypadalo stejně, nemuseli se zdržovat průzkumem, ale Pepka napadlo odtransportovat se vdudegem hodně daleko a zkusit to jinde. Alexijev mu to bez zaváhání schválil a Pepek vymýšlel další pokyny.

„Že tam nevidíme, nevadí,“ uvažoval. „Prostě to vezmeme, jako kdybychom se dívali rovně někam k obzoru.“

„Jenže co když se, vzhledem k zakřivení povrchu, objevíme někde ve výšce?“ namítla opatrně Xapho.

„S tím přece počítám,“ ujistil ji Pepek. „Musíme se tak jako tak dostat nad mraky, abychom se rychleji sešli. Kdo se objeví pod mraky, musí proto vzletět nad ně. Spolu se pak všichni spustíme dolů.“

Natáhl ruku směrem, kudy se zamýšlel odpálit. Xapho, Ramiel a Yazatap se postavily, aby ho mohly následovat a pak se postupně naslepo přemístili k neviditelnému horizontu.

Jak Pepek předpokládal, vynořili se nad mraky. Tentokrát měli rozptyl větší, ale nebyla to pro ně překážka. Díky telepatii se brzy shromáždili a Pepek jako prve vedl klesání k povrchu. Tam je ale čekalo zklamání. Bylo to tu k nerozeznání podobné bažinám na prvním místě.

„Je to všude stejné,“ rezignovala Ramiel.

„Na Zemi můžeš nad Sibiří proletět tisíce kilometrů a ráz krajiny zůstane pořád stejně pustý a nevlídný,“ namítal Pepek, ale i on byl neúspěchem zklamaný.

„Máme ještě výběr,“ uvažovala Xapho. „Můžeme se spokojit zjištěním souřadnic zdejšího světa, všechno ostatní je beztak navíc. Objevit nějakou neznámou civilizaci by bylo jistě pěkné, ale tenhle svět, tak jako Bažiny smutku, na žádnou nevypadá. Řekla bych, že už jen počkáme na potvrzení souřadnic a půjdeme dál. Můžeme se tu porozhlédnout pro uklidnění svědomí, že jsme tento svět nezanedbali víc než bylo nutné.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Pepek. „A protože hlasuji pro klidné svědomí, navrhuji letět o sto kilometrů dál a v případě neúspěchu udělat stejným směrem řetězový let o dalších tisíc kilometrů. Co vy na to?“

Hlasování se nekonalo, všichni byli pro. Jen Ramiel napadlo střídat se v roli prvního letce.

„Dobře, leť tedy první,“ mávl rukou Pepek.

Ramiel se nasměrovala zhruba v dosavadním kursu a odlétla. Jen to suše třasklo a slabě se zablesklo, v jednu chvíli tu ještě byla a vzápětí už ne.

„Leť za ní,“ pobídl Pepek Xapho.

„Nemusím být všude první,“ usmála se, ale nereptala a zmizela se suchým třeskem.

Pepek se nasměroval za Yazatap, ale nepatrně se odchýlil vzhůru. Objevil se nad nimi, ale spatřil je ihned, nebyly od něho dál než půl kilometru. Rozletěl se k nim a následoval je, i když Ramiel zamířila volným pádem dolů.

Za malou chvíli ale opět viseli v mlze nad skoro stejnou bažinou, jako předtím.

„Málo platné, jsou to druhé Bažiny smutku,“ vzdychla si Xapho.

„Poletíme dál, ne?“ navrhla hned Ramiel. „Teď jsi na řadě ty!“ obrátila se na Xapho.

„Jen si to klidně zopakuj, nemusím být všude první,“ usmála se na ni Xapho. „Když vidím tvé nadšení, přenechám ti ráda první místo.“

„Ale to by nebylo spravedlivé!“ zamračila se Ramiel.

„Proč ne?“ zastal se Xapho Pepek. „Asi se jí nechce. V sexu si přece taky předáváte pořadí každou chvilku a nikomu to nevadí.“

„Já jen… ale co, vždyť o nic nejde,“ ustoupila tentokrát Ramiel a odletěla.

Pepek opět letěl poslední. Tentokrát letěla jako druhá Yazatap a když zmizela i Xapho, nasměroval se za ní. Spatřil ji v cíli prvního skoku a podle odchylky si upravil kurs. Tentokrát se pronásledovali déle. Až po deseti skocích zůstala Ramiel viset ve výšce a když dorazil i Pepek, zamířili všichni čtyři dolů do mraků.

„Tentokrát pod námi bažiny nejsou!“ tvrdila vítězně Ramiel.

„Ty už jsi byla dole?“ nedůvěřoval jí Pepek.

„Ne, ale podívala jsem se dolů infračerveně,“ vysvětlovala mu ochotně. „Pod námi jsou tentokrát hory, žádné bažiny.“

„No príma, aspoň nějaká změna,“ odvětila spokojeně Yazatap, ačkoliv v její telepatii příliš mnoho nadšení nebylo.

Klesali proto ostražitěji, i když, jak si Pepek nahlas pomyslel, byla ta opatrnost zbytečná. I kdyby narazili plnou rychlostí do skal, duchům jako jim by to neublížilo.

„Jen by nám chvilku trvalo, než bychom se vyhrabali na povrch,“ dokončil myšlenku.

Ramiel ale brala roli navigátorky vážně a zodpovědně, takže jim dvakrát krátce zmizela, jak se převáděla do neviditelnosti. Podruhé už to nebylo nutné, mraky se dole rozestoupily a skalnaté horské štíty byly jasně viditelné.

Přistáli v klidu a pohodě, ale zdejší krajina je nezaujala víc než bažiny. Skály byly holé, bez nejmenší travičky.

„Dobrá,“ uzavřel to spokojeně Pepek. „Ze základny hlásí, že polohu zdejšího světa právě spočítali. Svědomí tedy máme čisté a můžeme letět jinam.“

„Ale kde je Alexijev?“ starala se Xapho.

„Někde poblíž,“ ujistil ji Pepek. „Slíbil nás na prvních světech doprovázet a pochybuji, že by to nesplnil. Poletíme tedy nahoru, ne?“

A protože se na tom shodli beze zbytečné diskuse, vzlétli raději všichni kolmo vzhůru a za minutu už nad stratosférou prolétali hvězdnou branou do dalšího světa…

Alexijev je jistě stačil sledovat.

*****

Další svět je přivítal naprostým nedostatkem mraků.

Pepek za bránou splnil povinné snímkování černé hvězdné oblohy, ale dolů letěli s větším nadšením. Pod nimi byla poušť, ale zřejmě ne tak jednotvárná, jako minulé bažiny.

„Trochu doleva!“ ukazovala Ramiel na osamělou horu, trčící z písku. Blížil se večer, ale dole bylo ještě plno světla a hora vrhala neskutečně dlouhý stín.

Změnili nepatrně směr pádu. Padali ze stratosféry, obloha nad nimi rychle ztrácela černou barvu a získávala modrou.

„Ta hora je nějaká divná,“ porušil po chvilce mlčení Pepek.

„Proč?“ nechápala Ramiel.

„Vypadá příliš pravidelně,“ odtušil Pepek a dál všichni padali tím směrem. Teď už to viděli všichni, bylo to patrné i na stínu. Byl to dlouhý, čistý trojúhelník.

Na Pepkův návrh zastavili klesání poblíž hory, aby ji měli před očima šikmo shora.

„Je opravdu příliš pravidelná,“ připustila Ramiel. „Myslíš, že to není přírodní tvar?“

Ta otázka byla zbytečná, šikmo pod nimi stál totiž dokonalý kamenný kužel.

„Poleťme trochu blíž,“ navrhl Pepek pouhou myšlenkou.

Snesli se na úroveň vrcholu. Zblízka bylo ještě zřetelnější, že nejde o přírodní útvar. Hora měla patrné vrstvy a zblízka bylo vidět, že jsou seskládané z obrovských kamenných kvádrů. Až na kruhový půdorys jakoby z oka vypadla egyptským pyramidám. I velikostí by se mohla směle měřit s Chufeovou hrobkou v Gíze. Chyběla tu jen nedaleká sfinga – a pak ovšem i město Gíza.

„Tohle, nebo něco podobného, máme i na Zemi,“ řekl Pepek všesměrově telepaticky.

„Nikdy jsem na to ve tvých vzpomínkách nenarazila,“ odvětila Xapho.

„Nikdy jsem u pyramid nebyl,“ opáčil Pepek. „Musela bys je u mě hledat v mých školních znalostech dějepisu a to vás přece moc nezajímalo.“

„Znám pozemské pyramidy a byla jsem u nich,“ řekla Yazatap. „Ty ale nemají tvar kužele. Na Zemi to vždycky byly jehlany.“

„Tahle stavba nemusí mít s pozemskými pyramidami nic společného,“ podotkl Pepek. „Od Země jsme kdovíjak daleko! Je ale umělá, to se nedá popřít. Kužel je pravidelnější než jehlan.“

„Nemohli by tu být nějací domorodci?“ nadhodila Ramiel.

„Právě na ně myslím,“ řekl Pepek. „Nebylo by mi proti mysli objevit další obydlený svět, i kdyby tu nežili lidé jako my.“

„O umělém původu té stavby nepochybuji,“ přidala se Yazatap. „Žádné domorodce tu ale nevidím. Kolem je jen poušť.“

„Měli bychom se tu asi víc rozhlédnout,“ mínila Ramiel.

„Měli bychom prozkoumat tu stavbu,“ měla jiný návrh Xapho.

„Stihneme všechno,“ chlácholil je Pepek. „Začneme stavbou, průzkum záhadných budov je pro duchy hračka. A pak se rozhlédneme po okolí, i na to nám zbude čas.“

„Měli jsme si ale vzít na svícení eldyfy,“ zamrzela se Xapho.

„Nač?“ pokrčil rameny Pepek. „Na rozdíl od nás znají Ogdurové duchovitou hmotu tisíce let a co jsme nedávno metodou pokus-omyl pracně objevovali, mají oni v malíčku. K průzkumu zbraně nepotřebujeme. Vzpomeň si, co máš v hiblagu! S nasazenou čelenkou zydalchy můžeš do libovolného podzemního labyrintu vstoupit bez obav. Jako duch se nikde pod zemí neztratíš.“

Zrychlené předávání vědomostí pomocí andělských paměťových pih, xijtranských borůvek nebo učících strojů z Gehenny, umožňovalo proti starodávnému pozemskému biflování zvládnout neuvěřitelné množství učiva. Střední školu, včetně maturity, udělali Olda, Máňa i Jarča za necelý rok. Vysoká škola, kde bylo více praktických cvičení, jim trvala dva roky, Bísíája znala v patnácti letech vědomosti v rozsahu pěti pozemských univerzit. Mělo to jedinou nevýhodu. Po vstřebání paměťové pihy, případně xijtranské borůvky, měl člověk v hlavě obrovské množství informací, ale nevěděl o nich. Vybavovaly se mu, až když je potřeboval. Výuka se proto rozkládala do dvou fází: rychlého vstřebání paměťového média a druhé, delší a obtížnější fáze, kdy si studenti snadno získané vědomosti vybavovali a učili se je používat. Vstřebání učiva lékařské fakulty netrvalo ani dvacet minut, druhá fáze dva roky. Ale i jinak je ten způsob učení lepší. Nabiflované učivo si musí studenti opakovat, nebo je brzy zapomenou. Vědomosti získané paměťovými médii jsou trvanlivější, nezapomínají se ani za tisíce let.

Ramiel, Xapho i Yazatap stačil okamžik, aby si vybavily znalosti o rezonančních svítilnách zydalchy, vysílající umělým diamantem světlo podobné záření eldyfů, jenže ne tak ničivé. Pepek měl pravdu. Jako čtyři duchové se snesli k úpatí kuželovité kamenné pyramidy a směle vstoupili přímo do jejího boku.

Pod mohutnými vrstvami kamene bylo velebné ticho. Odraz světla svítilen od horního okraje stavby byl jemně zubatý. Na rozdíl od pozemských pyramid neměla ta zdejší žádné vnitřní prostory, větrací šachty ani pohřební komoru. Pepek si přesto bůhvíproč připadal jako starověcí vykradači hrobek, ačkoliv jako duchové neporušili ani celistvost stavby, ani její ticho. Ve světle svítilen bylo ale dole v hloubce cosi vidět a Pepek tam i se svými stejně dychtivými manželkami nedočkavě zamířil.

„V pyramidách na Zemi jsem nikdy nebyl,“ pochvaloval si, „ale Ota Vávra tvrdil, že pod některými z nich jsou celá tisíciletí schované fungující ďábelské stroje. Jeden ďábel mu vykládal, že právě tam mají ukryté konvertory, kterými si otevírají hvězdné brány.“

„To by ale znamenalo, že i tady kdysi byli,“ odvětila neurčitě Xapho.

„To neznamená, že tady byli ďáblové z oblasti Země,“ opravil ji Pepek.

„Neznamená to nic víc, než že jsou pyramidy oblíbeným úkrytem starodávných tefirských strojů,“ připustila Yazatap.

„Na druhou stranu to svědčí o našem rozšíření po vesmíru,“ přidala jiný závěr Ramiel.

„Tak to přece je,“ přitakal jim Pepek. „Oboje je pravda.“

Sestoupili až do nejméně takové hloubky, jako byla výška nadzemní části. Ano, byla zde skrýše. Stroje, spočívající v nevelké dutině, vydlabané do skalního podkladu, vypadaly naprosto stejně strojově, jako jiné stroje v pozemských továrnách anebo v podzemních bunkrech Gehenny. Pepek tvrdil, že to jsou konvertory prostoru, ale mohl to tvrdit jen na základě informací z druhé ruky a případné podobnosti s podobnými stroji na Zemi. Mohlo to být i něco jiného a nepomohlo by, ani kdyby si stroje prohlédli zevnitř. Ani na jaderném reaktoru se toho uvnitř moc nehýbe a jediné co mohli spolehlivě vyloučit, byla podobnost s dobře známými stroji na Zemi. Rozhodně to nebyly Dieselovy motory, parní stroje, tkalcovské stavy ani zařízení pivovaru.

„Můžeme prokázat jen jedno,“ řekl Pepek po chvíli prohlížení. „Nikdo je neobsluhuje a zřejmě neudržuje. Nevede sem žádná chodba a není tu nic, co by nějakou údržbu umožňovalo. Nejspíš to funguje bez dozoru už hodně dlouho, už podle zvětralého povrchu pyramidy.“

„Pokud se dovnitř nedostávali jako my,“ podotkla Ramiel. „Proč by měli znát duchovitou hmotu po celé tisíce let jen Ogdurové?“

„Není tu nic, co by se podobalo ovládání,“ opakoval Pepek. „Žádná měřidla. Jak by to tady udržovali?“

Ramiel už neprotestovala a Pepek raději navrhl tuhle stavbu opustit.

„Rozhlédneme se raději kolem,“ řekl s ulehčením. „Živí obyvatelé by nás zajímali víc.“

Nasměrovali se tedy šikmo vzhůru, aby podzemí pyramidy opustili.

„Musíme to nahlásit na základnu,“ rozhodl Pepek. „Možná je Alexijev s námi, ale bude asi lépe chovat se, jako kdyby tu nebyl. Takový objev už přece stojí za hlášení, ne?“

Jakmile se vynořili z kamenité půdy, navrhl Pepek prohlédnout si okolí z ptačí perspektivy. Rozumným návrhům se obvykle neodporuje a za chvíli se ze dvou kilometrů bedlivě rozhlíželi po dalších místních pamětihodnostech. Jen Pepek dělil svou pozornost mezi okolí a telepatické rozhovory s Oldou. Pokoušel se vyvolat i Alexijeva, ale to se mu kupodivu nevedlo.

Možná to ale bylo dobře, protože Ramiel najednou ukázala šikmo do strany.

„Támhle něco je!“ snažila se obrátit tam pozornost ostatních.

Z výšky a dálky se to neuvěřitelně podobalo pozemským městům, jen to bylo příliš daleko, než aby byly znát podrobnosti. Naštěstí byl večer a dlouhé stíny budov byly v jednotvárné poušti i na dálku jasně zřetelné.

Okamžitě změnili směr a přidali na rychlosti, až skoro leželi na proudu vzduchu. Duchovitý vzduch s mírně zatuchlým pachem byl ve zdejším slunci příjemně prohřátý. Po opuštění podzemí letěli zpočátku plážovým tempem, ale teď nemohli vyvinout větší rychlost.

„Neměli bychom vlézt do kokonů?“ nadhodila Xapho. „Nebo to vzít vdudegem?“

„Nestojí to za to,“ usoudil Pepek. „Ztratili bychom tím víc času než bychom ušetřili, vidíš sama, že tam už skoro budeme.“

Xapho to uznala a ještě chvíli letěli mlčky.

„To město je nějaké divné,“ nevydržela to Ramiel. „Vypadá jako hodně dávno zbořené.“

Na Zemi by měla pravdu, ale i když mohly být zdejší stavby jiné než pozemské, vypadaly opravdu víc jako hromady sutin, než jako obydlí. Trojice se k nim přibližovala zvolna a čím blíž byli, tím letěli pomaleji. Ačkoliv jim jako duchům nehrozilo nebezpečí, podivný vzhled města je sám nabádal k opatrnosti.

Přilétali šikmo, takže k těm ruinám zvolna klesali.

„Nikde nikdo,“ špitla telepaticky Ramiel.

Pepka cosi napadlo, ale potřeboval volné ruce. Za letu si proto vytvořil kolem sebe kokon.

„Co to děláš?“ zajímala se Ramiel.

„Moment,“ odpálil ji trochu nezdvořile. „Zkusím změřit kolem nás radiaci.“

„Jsme přece duchové!“ upozornila ho rychle Ramiel.

„Ale aspoň nepatrná část gama záření by na nás mohla účinkovat,“ namítl.

Vytvořil si hiblagem radiometr a chvíli s ním manipuloval, zatímco se blížili k ruinám dole před nimi.

„Tak co?“ chtěla vědět Xapho.

„Negativní,“ vzdychl si. „Ale aspoň že mě to napadlo.“

Trosky domů, či co to bylo, měli teď přímo před sebou. Zblízka byly ještě opuštěnější a rozbitější. A především byly pusté. Mezi ruinami ležely hromady na kámen ztvrdlé sutě, nikde nejmenší stopy po zdejších bytostech.

„Takhle na Zemi vypadala úplně vyvražděná města,“ řekla po chvíli zachmuřeně Yazatap. „Viděla jsem jich několik. Když ve městech zůstanou lidé, brzy si trosky znovu upraví k životu, ale dokonale vyvražděná města pohltí po odchodu dobyvatelů příroda. Kdyby nebyla kolem nás poušť, byly by tu taky už jen nezřetelné pahorky porostlé lesem.“

„A v poušti?“ zajímala se Xapho.

„Tady jsou všude kolem skály,“ namítala Yazatap. „Není tu pohyblivý písek, aby všechno přikryl. Mohlo by to tu takhle chátrat celá tisíciletí.“

„No dobře,“ pokrčila rameny Xapho. „Civilizace tu zřejmě není, myslím tím současnou. Může být dál, ale tohle město je na první pohled mrtvé.“

„Měli bychom se rozhlédnout dál,“ uvažoval Pepek.

„I když je to tu mrtvé?“ namítala Xapho.

„Tady je to mrtvé,“ přikývl Pepek. „Ale můžeme se poohlédnout po vítězích.“

„Předpokládám, že odsud po vyvraždění města odtáhli,“ přikývla Yazatap. „Můžeme se za nimi podívat, pro nás teď přece není tisíc kilometrů žádná dálka.“

„Tisíc kilometrů opravdu není žádná dálka,“ zhmotnila se přímo před čtveřicí průzkumníků postava doktora Alexijeva.

„Pepku, tento svět můžete opustit,“ pokračoval, sotva se stačili nadýchnout z překvapení. „Tady je všude mrtvo.“

„Ale… ale co vítězové…?“

„Pro ty je tisíc kilometrů směšná vzdálenost,“ vzdychl si Alexijev. „Vzdálenosti neměří na kilometry, ale na světelné roky.“

„Opravdu? Myslíš, že by byli z vesmíru?“ vydechl úžasem Pepek. „To bychom přece padli přímo na jejich stopu!“

„To se stalo,“ přikývl Alexijev. „Už jsem se tu rozhlížel a věř mi, umím to důkladně. Nikde tu nenajdete naživu ani myš. Nepatrné zbytky života se zachovaly v hlubinách zdejších oceánů, ale i to jsou jen primitivní formy. Nepřežily to ani ryby.“

„Myslíš, že tenhle svět někdo zničil?“

„Není co objevovat, všechny příznaky jsou stejné,“ přikývl Alexijev. „Pro nás je jedinou stopou reálná poloha tohoto světa. Sousedí totiž s jiným, také tak zničeným světem. Znamená to, že jsme opět blíž, ale zase jsme přišli pozdě.“

„Máme tedy jít dál?“ zamračil se Pepek.

„Ano,“ přikývl Alexijev. „Ale teď už je opravdu pozdě. Mohli byste přeletět na sluneční stranu a pokračovat v průzkumu dalších světů, ale bude lépe, když budete dodržovat rytmus dní a nocí. Tady vás nikdo neohrozí, utábořte se tu a vyspěte se, kokony jsou k tomu nejlepší. Ráno můžete vyrazit dál, ale – už beze mne.“

„Budeš tenhle svět nějak zkoumat?“ zajímal se Pepek.

„Nebudu,“ odvětil Alexijev. „Není tu nic, co neznáme z jiných zničených světů. Příští svět je v reálných souřadnicích hodně daleko odsud, tam na nic takového nenarazíte, ale na některém z dalších světů byste se mohli objevit zase o něco blíž.“

„Máme si tedy dávat pozor?“ chápal to tak Pepek.

„Ano,“ přikývl Alexijev. „Zdejší svět je podle všech příznaků zničený už dávno, ale brzy můžete narazit na světy, kterým zkáza teprve hrozí. A tomu chceme zabránit.“

„Dál tedy půjdeme sami?“ rozjasnila se Ramiel.

„Ano,“ usmál se na ni Alexijev. „Vidím, že se těšíš, jak budete platní, ale uvědomte si, že hledáme toho, kdo za sebou zanechává spoušť jako byla tady.“

„Já to ale pořád nechápu,“ posteskl si Pepek. „Nedivil bych se, kdyby nějakým kosmickým bestiím šlo o kořist, nedivil bych se, kdyby jim šlo o místo, kdyby vybíjeli sousedy, aby se mohli místo nich usídlit. Ale proč zabíjejí, když pak odletí?“

„To nechápeme ani my,“ vzdychl si Alexijev. „Až je najdeme, zeptáme se jich na to. A věř mi, nenecháme to jen tak. A možná k tomu přispějete i vy.“

Pak se náhle rozplynul a zanechal je na pokraji velkého, ale mrtvého města.

„To doufám,“ řekl Pepek.

*****

Vyzvědači

Utábořili se na nevysokém vršku.

Spát ve vyvražděném světě nebylo deprimující, jak se Ramiel obávala. Pepek se dokonce před spaním pomiloval s Xapho. Ramiel jí docela ochotně přenechala pořadí, ale spolu s Yazatap se k nim telepaticky připojily, aby si to také užily.

Xapho napadlo, že Olda s Máňou v tomto směru také jistě nezahálejí, ale úplně mimo je tam Čert. Víťa má sice u sebe žen nejvíc, ale Soňa je momentálně mimo a v Oáze se navíc nic neděje.

„Uvidíme,“ zívl si Pepek, než usnuli. „Zatím jsme toho moc neobjevili – a to byl s námi Alexijev! Od zítřka jsme na to sami.“

Usnuli ale v pohodě a protože je tu nemohl nikdo rušit, prospali celou noc a vzbudilo je až ranní slunce.

*****

První se vzbudila Xapho a hned do svých parťáků telepaticky ťukla, aby je vzbudila.

„Půjdeme dál!“ vyzvala je bez slitování.

„Až po snídani,“ odmlouvala Ramiel, ale také vylezla z kokonu a sbalila jej.

„Dal bych si jen něco na chuť,“ navrhl Pepek a hiblagem stvořil velikou broskev z Okifeie.

Tím strhl i ostatní, takže si všichni dali totéž. Zanechali by na místě jen tři pecky, ale Pepek nechtěl, aby po nich zůstávaly duchovité odpadky. Pecky proto vybral i od svých žen, vytvořil si hmotové zrcadlo a jako hmotný zaryl pecky do měkčího prachu mezi skalami.

„Nebude tu po nás zůstávat nerozložitelné smetí,“ řekl po svém návratu do duchovité podoby. Konverzi musel ihned zopakovat, aby nebyl proti svým ženám vnitřně obrácený.

„Mám nápad,“ navrhl, když byl konečně mezi nimi. „Nemusíme dnes přestupovat až někde nad stratosférou. Přejdeme do dalšího světa rovnou tady.“

„Ale co na to řekne Alexijev?“ namítla Ramiel.

„Přechod stratosférou děláme kvůli nebezpečí zamoření světů agresivním životem,“ nenechal se ovlivnit. „Tady ale žádný život není a kdyby se sem dostal život od sousedů, může to tomuhle světu jen prospět.“

„Nemyslím si, že by bylo dobré zanést sem cizí život,“ nedůvěřovala mu Xapho.

„Myslíš, že to tady má zůstat mrtvé?“

„To ne,“ uznala Xapho. „Ale měl by se tu vyvinout vlastní. Třeba z mořských živočichů.“

„To by mohlo trvat taky pár milionů let,“ namítl Pepek.

„Ale byl by zdejší.“

„Poslyš, my přece osídlujeme Oázu,“ pokračoval Pepek v přesvědčování. „Někdo by nám vyčítal, že to děláme špatně a měli bychom pár milionů let počkat, až se v Oáze vyvinou vlastní obyvatelé. My to bereme jinak. V Oáze dnes žádné rozumné bytosti nejsou, můžeme se tam tedy bez výčitek svědomí nastěhovat. Když jsme ale zjistili rozumné bytosti na Okifeii, bylo to něco jiného a stáhli jsme se.“

„Ale co když se sem nějaký život dostane, ale neudrží se tu?“

„Lituješ pár bakterií?“ opáčil na to Pepek. „Řekl bych, že tu bude organické hmoty víc než dost a když sem vpustíme nějaké bakterie, budou tu mít posvícení.“

„A nebyl tady v normální hmotě nějaký… smrad?“ zajímala se Ramiel.

„Nebyl,“ odvětil Pepek. „Vzduch byl jakoby vydýchaný, ale bez zápachu a nebylo v něm nic vyloženě nepříjemného. Bez bakterií se organické zbytky nerozkládají a zápach je až produkt toho rozkladu, který tu tím pádem není.“

„Já jen, aby tu nebylo k zalknutí, až se budeme vracet,“ podotkla Ramiel.

„Toho se neboj,“ uklidňoval ji s úsměvem. „Neočekával bych, že to bakterie zmáknou dřív než za pár tisíc let a během té doby se může ledacos změnit.“

„Takové úvahy si snad necháme na potom,“ uťala je Yazatap. „Jdeme dál?“

„Jdeme,“ přidal se Pepek.

Bránu otevřeli na místě a aniž by použili xeri, vkročili do husté džungle. Pro ně nebyla neprůchodná, ale po několika krocích vzletěli nahoru, aby se rozhlédli.

Stačilo ale vyletět sto metrů do výšky, aby přestali stoupat. Prales před nimi končil a za ním se na bažinaté ploše pohybovalo několik živočichů, ponořených větší částí těla pod hladinou, takže z nich mnoho vidět nebylo. Občas se nad hladinou objevilo jakési chapadlo, či co to bylo, ale nebylo z toho možné poznat nic víc než to, že se pravděpodobně nejedná o humanoidní tvory.

„Připomínají mi trochu Xijtrany,“ šeptala telepaticky Ramiel.

„Možná,“ neprotestovala Xapho. „Až na to, že Xijtrané jsou inteligentní.“

„V tom bych se neukvapoval,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Jejich políčka mi připomínají čínská rýžoviště. Všimněte si, je jich tu víc, každé je v jiné výšce, ale všechna jsou ohrazená nízkými hrázemi, jinak by z nich voda rychle odtekla do nejnižšího místa.“

„Podle hrází bych na inteligenci těch tvorů nesázela,“ potřásla hlavou Ramiel.

„Inteligence se projevuje různě,“ trval na svém Pepek. „Když budeš pozorovat naše pláže v Oáze, co uvidíš? Spoustu nahatých bytostí, vyhřívajících se na sluníčku, nebo se bezstarostně cákajících v moři. Na tom není nic inteligentního, tuleni a jiná mořská zvířata se chovají také tak. Ale stačí zvednout oči výš, spatříš domky, upravené cesty, dětská hřiště, to už přece inteligenci vyžaduje. Zdejší hráze nemají přírodní původ a nedá se jim a čínským políčkům upřít účelnost.“

„To jsou taky tvé školní vědomosti, že mi nejsou povědomé?“ zeptala se ho přímo Xapho.

„Ano,“ přikývl Pepek. „Ten způsob pěstování rýže je obvyklý v Číně, v Čechách se pěstuje místo rýže obilí a to nepotřebuje tolik vody.“

„To mohu potvrdit,“ přidala se k němu Yazatap. „Různé civilizace byly i na Zemi.“

„Takže si myslíš, že jsme opravdu objevili nějakou civilizaci?“ chtěla ujištění Ramiel.

„Jisté to není,“ couvl opatrně Pepek. „I na Zemi staví některá zvířata poměrně důmyslné stavby a přece nemají s inteligencí nic společného. Hráze si staví například bobři. Časem to jistě poznáme. Teď musíme zjistit polohu zdejšího světa a jak se zdá, výlet do stratosféry mě tak jako tak nemine. Počkejte tu na mě.“

Měl pravdu, nebylo nutné, aby nahoru letěli všichni. Nezdržel se tam dlouho, k cestě nad stratosféru použil vdudeg a zpátky to riskl stejnou cestou, jen se nasměroval o kilometr stranou, aby se nešťastnou náhodou nedostal do kolize se svými ženami. Nevadilo mu, že se ze stratosféry zhmotnil sto dvacet metrů pod zemí. Tam se rychle orientoval a za chvíli byl zase u nich.

„Ta políčka nejsou přírodní a nejsou jediná,“ začal, jakmile ho přivítaly. „Mám dojem, že kousek odtud najdeme nějaké větší sídliště. Poleťme se tam podívat!“

Viděl je předtím jen trochu stranou ze stratosférické výšky, ale brzy se dostali až na dohled a musely uznat, že to už není jen tak.

Město nebylo podobné pozemským, ale nepochybně to bylo mimořádné nahromadění tvorů v umělých stavbách. Na rozdíl od podzemních pevností Gehenny bylo na povrchu a zdejší domy měly bizarnější ráz než domy na Zemi i v Oáze. Podobaly se velikým hnízdům jiřiček, slepeným z bláta a nalepeným do velkých hroznů. Nebyly pravidelné a s hrnčířským kruhem asi neměly nic společného, jako by byly opravdu na místě uplácány z bláta, ale jejich povrch byl pokrytý lesklou glazurou, takže připomínaly keramické výtvory.

Mezi těmi stavbami se pohybovaly místní bytosti.

Tady nebyly ve vodě, takže si je konečně mohli prohlédnout, ale nepodobaly se lidem ani chobotnicím z Xijtry. Něco takového Pepek ani tefirky nikdy neviděly.

Lidé chodí po nohou, chobotnice z Xijtry mají k pohybu chapadla. Bečkovitá těla zdejších bytostí podpíraly čtveřice nohou, podobných vzhledem i neohrabaností sloním. Byly to prakticky jen sloupy a k rychlému běhu se zřejmě moc nehodily.

Na sudovitých tělech seděly nízké hlavy a jak mohli z dálky odhadnout, měly více než dvě oči, snad čtyři, takže se mohly dívat do všech stran. Lidé mají dvě ruce a Xijtrané devět chapadel. I tyhle bytosti měly zřejmě chapadla, ale jejich počet se nedal odhadnout. Vysouvaly si je podle potřeby jako šnečí růžky a zase je zatahovaly. Se zataženými chapadly to byly pouhé pochodující sudy, ale většinou měly kolem těla chapadel celé vějíře, takže na dálku připomínaly chodící hlavy Gorgony Medúzy.

„Mají nepochybně inteligenci,“ pochvaloval si Pepek. „Ty domy nejsou dílem náhody ani pouhého instinktu. Pokusíme se navázat kontakt?“

Ramiel nebyla proti, ale Xapho Pepkovi připomněla, že by je neměli vylekat.

„Možná vypadají příšerně,“ řekla opatrně. „Ale my můžeme z jejich pohledu vypadat ještě hůř. A kromě toho je nesmíme upozornit, že jsme tady.“

„Víš přece, jak to je,“ uklidňoval ji Pepek. „Přehyby vesmíru spojují v reálném prostoru místa obvykle hodně vzdálená. Tady můžeme být i v jiné galaxii, než ty vyvražďované světy. Až zase dalším přehybem se můžeme vrátit někam poblíž.“

„Opatrnost bych nepovažovala za zbytečnou,“ přidala se ke Xapho i Yazatap. „Zlé bytosti jsou rozeseté po mnoha světech vesmíru. Mohou být klidně i tady, i kdyby byly jiné než ty, které vraždí ve kdovíjak vzdálené galaxii.“

„Máš asi pravdu,“ přijal to Pepek. „Můžeme se k nim vydat neviditelní, i když nevím, jestli nás přece jen neuvidí. Co víme o spektrální citlivosti jejich očí?“

„Tak jako tak bychom se k nim měli přibližovat pomalu,“ řekla Yazatap.

Rozhodli se to vyzkoušet. Snesli se na pevnou zem a pozvolna se přibližovali ke stavbám. Zdálo se ale, že je ty bytosti nevnímají. Žádná panika, nezájem. Nejspíš viděly ve stejné části spektra jako lidé. Pepek si dodal odvahu a přiblížil se ještě víc. Jedna z bytostí si ho nevšimla a prošla jím zezadu, ale on sám byl jediný, kdo na to reagoval aspoň trhnutím.

„Nevidí nás,“ oddychl si.

Vstoupili tedy do města. Drželi se od místních obyvatel stranou, aby zbytečně nedocházelo ke kolizím, i když byly nepříjemné jen pro ně a jen psychicky, jinak byly neškodné. Chvíli místní bytosti pozorovali. Na první pohled bylo jasné, že nikdo nikam nespěchá. Chodící sudy se kolem klátily se sloní rozvážností. Pepek prošel stěnami do několika domů, ale byly prázdné, obyvatelé se zřejmě promenádovali na ulicích.

Konečně objevili jednoho z těch tvorů stojícího v koutě, kde se sbíhaly dva domy.

„Zkusím se na něho napojit,“ varoval Pepek Xapho a Ramiel. „Počkejte na mě.“

Podle Alexijevova návodu se prolnul do stojícího těla, aby byl hlavou uprostřed hlavy toho tvora. Musel přitom stát na špičkách, ty bytosti byly vyšší než člověk, hlavy měly dva metry vysoko. Nic přitom ale necítil. Že by bylo mozkové holografické pole těch bytostí tak odlišné od lidského? Pak by žádná rezonance neumožňovala napojit se na jejich mysl!

Vynořil se proto ze stojícího tvora a směrovaně telepaticky to sdělil Xapho a Ramiel.

„Hele, a co když mají mozek jinde?“ napadlo najednou Ramiel.

Využila toho, že Pepek už místního tvora opustil a sama do něho vstoupila, ale místo aby se natahovala, pomalu se skláněla níž.

„Mám to!“ zajásala po chvilce. „Mají mozek uprostřed břicha. Ale řeknu vám, je to šílené vnímat svět pěti očima kolem dokola. Aha, už to mám! Oni se všemi dívají málokdy, přebytečné mají zavřené. Zato se nemusejí ohlížet, když se chtějí podívat dozadu. Vlastně, po pravdě řečeno, ani se ohlížet nemohou, hlavu nemají otočnou a otáčet se celým tělem je na ně nepohodlné.“

Byla hrdá za svůj nápad a chvíli zkoumala svět prostřednictvím místního tvora, ale pak ji to přestalo bavit.

„Problém je, že oni na nic nemyslí,“ řekla trochu zklamaně, když se vynořila ven.

„Jak může někdo na nic nemyslet?“ divila se Xapho.

„No, myslel jen na nějaké jídlo, či co to mělo být,“ dodala Ramiel.

„To už zní lépe,“ usmál se Pepek. „Takových najdete dost i na Zemi. Měli bychom se poohlédnout po někom, kdo nemyslí jen na jídlo, ale i na něco jiného.“

„A prosím tě, jaké to je, vidět pěti očima?“ zajímala se Xapho.

„Docela zajímavé,“ usmála se Ramiel. „Trochu mi vadilo, že vnímají jinak barvy a mají na ně jinou citlivost. Viděla jsem vás jen protože jsem se na vás soustředila. Jsou z vás vidět jen dvě tmavší tečky ve výšce očí, ale pro ně je máme trochu nízko, takže nás snadno přehlédnou.“

„Oči…“ zauvažoval Pepek. „I neviditelný musí vnímat světlo, jinak by byl slepý. Byl to kdysi pro Ogdury velký problém, ale vyřešili to přijatelně. Jako neviditelní vnímáme jen úzký zlomek infračerveného světla. Duchovitá hmota představuje podobný problém. Duch vnímá stejný rozsah světla jako dřív, vtip je v tom, že jím většina projde. Nejvýhodnější je kombinace, pak jsou z nás vidět nepatrně tmavší panenky očí.“

„…které se dají snadno přehlédnout,“ doplnila ho Xapho. „To teď neřešme, musíme najít někoho, kdo bude myslet na něco jiného než na jídlo.“

„…a protože tu nikoho neznáme, vezmeme to rovně za nosem napříč městem i budovami, dokud někoho takového neobjevíme,“ dodala Yazatap.

„Jo, souhlas,“ stvrdila to Xapho. „A kdo narazí na někoho takového, dá to ostatním najevo, platí?“

Návrh se líbil všem, proto se nepatrně rozestoupili a vydali se napříč městem, bez ohledu na ulice. Procházeli zdmi domů i ulicemi a kdekoliv narazili na stojící bytost, na okamžik se s ní pokusili mentálně spojit. Moc úspěšní ale nebyli.

„Tak nevím,“ vzdychla si Ramiel. „Myslí oni vůbec na něco jiného než na jídlo a sex? To už i ten Čert občas přemýšlí víc než oni!“

„Já vím,“ smál se s pochopením Pepek. „Čert myslí na žrádlo, na fenky a na smečku.“

„Možná, jenže za smečku považuje i nás,“ nedala se Ramiel. „Tedy přesněji, jeho smečka je tam, kde je Olda.“

„To asi bude tím, že Čert je inteligentní pes,“ zvážněl i Pepek. „Nepochybuji, že je Oldovi dobrým parťákem, ale Olda na něho také nedá dopustit a pomáhal mu i se štěňaty. Mimochodem, když už jsi nakousla sex, víte o tom, že jsou zdejší bytosti hermafroditi? Neboli obojpohlavní, takže je jen jeden druh?“

„Toho jsem si všimla,“ řekla Ramiel. „Dělají si děti navzájem a navíc snášejí vejce, mají to pěkně pomíchané.“

„V tom by si s nimi rozuměli Pegsdové,“ přikývla Yazatap. „Ti jsou něco podobného, také nerozeznávají pohlaví.“

„A já navrhuji změnu plánu,“ vmísil se mezi ně Pepek. „Právě jsem padl na prvního, kdo mi něco sdělil. Od teďka hledáme nějaký kopec. Je na něm větší hrozen obydlí a sídlí tam ti, kdo za zdejší město rozhodují.“

„Nějaká místní samospráva?“ dychtila Ramiel.

„Něco podobného,“ potvrdil to Pepek. „U nás vladaři také sídlili v hradech na kopcích.“

„Naše kněžny zase bydlely vždycky nejhloub,“ dodala Xapho.

„Obojí souvisí s bezpečím,“ doplnil to Pepek. „U vás bylo výhodnější bydlet hluboko, kde kněžny mohly při troše štěstí přežít i zkázu pevnosti. Naše hrady byly na kopcích, kde se nedaly snadno dobývat. Samozřejmě to platilo v dobách, kdy byly nejhorší zbraně meče a střílelo se luky a šípy. V éře letadel a bomb se potentáti přestěhovali do krytů jako pekelné kněžny. Jen ty hrady už nám zůstaly.“

„Tím chceš naznačit, že tady ještě nenastala éra letadel?“

„To ne,“ odvětil Pepek. „Například Ogdurové nemají ani hrady, ani podzemní kryty.“

„Ogdurové přece mezi sebou neválčí,“ namítla Xapho.

„A víme, jak je to tady?“ opáčil Pepek. „Ogdurové jsou pro nás živým důkazem, že se dá žít v míru i ve vesmíru. Uvítal bych, kdyby nebyli jediní.“

„Ale když zdejší vláda sídlí v nedobytném hradě, pak to s její mírumilovností není zas tak jisté,“ pokývala hlavou Yazatap.

„Ať je to jak chce, měli bychom se rozhlédnout,“ ukončila to Ramiel.

Vzlétla a ostatní ji po krátkém zaváhání následovali.

*****

Prohlídkou zdejšího hradu pobyt v tomto světě úspěšně završili.

Hrad byla skupinka hnízd na dvacetimetrové skále. Vedla tam cesta nejprve po náspu, pak po nepříliš pevně vyhlížejícím mostu. Pepkova parta tam raději přistála přímo ze vzduchu. Uvnitř bylo několik desítek obyvatel, ale málo se jich pohybovalo, většina stála nehybně opřená o stěny. Každý z Pepkovy party si hbitě vyhlédl oběť, do níž vstoupil a jejíž myšlenky chtěl získat. Pepek se usmál, když ho napadlo, že do zdejších lidí vstupují ďáblice, ale na Zemi to úsloví mělo úplně jiný význam než tady. Ďáblice zdejší lidi nesváděly ke hříchu ani ke zlu, prostě si jen zjistily, o čem zdejší bytosti přemýšlejí, pokud je to o něčem jiném než o jídle.

Po pravdě řečeno, o jídle tu přemýšleli nejvíc, ale měli k tomu důvod. Zdejší kraje postihla pohroma, plíseň na polích ničila úrodu a jídla nebylo dost. Pepka napadlo domorodcům pomoci, například sem přitáhnout rychle rostoucí jedlé rostliny, ale to si mohl schovat jen jako námět do budoucna. Hlavním úkolem bylo najít civilizace, ohrožující sousední světy. A k tomu měli zdejší domorodci zatím hodně daleko.

Po půlhodině Pepek navrhl pobyt v tomto světě ukončit a pokračovat v průzkumu.

„Za normální situace by tento svět stál za delší pobyt a možná i za ovlivňování,“ řekl, když z hradu vzlétali do výšky. „Snad někdy taková chvíle nastane, ale raději bych počkal na vyjádření Ogdurů. Je to v jejich oblasti a my jsme tu na výpomoci. Důležité je teď to, že od nich nebezpečí vyvražďování celých světů nehrozí.“

„Jdeme tedy dál,“ vzdychla si Xapho.

„O tomhle světu ale ode dneška víme,“ ujišťoval ji Pepek. „Jednou se sem vrátíme.“

„Takových světů nejspíš je…“ opáčila Xapho.

„To už víme,“ souhlasil Pepek. „Tihle si žijí svým životem a nejsem si jistý, jestli by bylo dobré je příliš ovlivňovat, když nejsou nebezpeční. Aby jim to ovlivňování nepřineslo víc škody než užitku.“

„Dobře, dobře,“ zastavila ho Xapho. „Teď to ale musíme vzít vrchem přes stratosféru a nezapomenout na xeri. Jdeme na to?“

„Tak jo,“ souhlasil Pepek a zmizel jim pomocí vdudegu.

„Jdeme na to,“ opakovala Yazatap, když jako poslední mířila nahoru do stratosféry. Svět slonochobotnic tak zůstal za nimi.

Snad se sem někdy vrátí…

*****

Z výšky vypadal další svět jako ostatní, ale když se snesli dolů, zjistili, že bude jiný.

Vzali to dolů nejkratším možným způsobem, vdudegem. Xapho se sice zhmotnila pod zemí, ale nerozhodilo ji to a zakrátko se připojila k ostatním.

Ti už zatím obdivovali projevy místní civilizace. Vznášeli se sto metrů nad rozsáhlými poli místních plodin, sklízených jakýmisi stroji. Nebylo pochyb, že šlo o sklizeň. Za pohybujícími se stroji bylo pole zorané a plodiny mizely uvnitř. Nahoře se v hustých proudech pohybovaly létající stroje. Každý směr letěl v jiné výšce a proudy se tak křížily zásadně mimoúrovňově.

„Tomuhle říkám civilizace!“ vzdychla si obdivně Ramiel.

„Je tu dost husto,“ zhodnotil to Pepek. „Horší je, že tak vyvinutá civilizace nám dá víc práce. Ty chodící sudy nemohly okolní světy terorizovat, tihle nejspíš mohou.“

„Pokusíme se to tedy zjistit,“ vzdychla si trochu trpně Yazatap.

Nejprve se snesli ke sklízecím strojům, ale tam zjistili, že stroje nemají žádné kabiny, takže nejspíš pracují automaticky.

„Tady se nic nedozvíme,“ řekl Pepek. „Musíme najít místní obyvatele.“

„Vezmeme to podél jejich leteckého koridoru,“ navrhla Xapho. „Mohl by nás dovést do nějakého města.“

„Tak jo,“ souhlasil Pepek.

Vzletěli vzhůru a chvíli se věnovali letadlům této civilizace. Podobala se pozemským automobilům bez kol, jenže létajícím. Něco podobného ostatně měli v Oáze, ale tady se jich vznášelo vzduchem tolik, že to Pepkovi připomínalo pozemské dálnice v době nejhustších kolon. Letecký provoz byl ale organizovanější. Letadla byla do proudů zařazená spořádaně, všechna letěla stejně rychle a nikdo se nesnažil předjíždět, jak je pravidlem na pozemských silnicích.

V letadlech byli vidět jejich pasažéři. Ale tady všem třem průzkumníkům až zatrnulo, jak jim byly zdejší bytosti podobné. Znamenalo to, že narazili na další humanoidy. Když někdo vypadá jako člověk a jedná jako člověk, je opravdu těžké ho tak nenazývat.

„To jsou přece lidé!“ uvažovala Ramiel. „Budou nám příbuzní?“

„Nevylučoval bych to,“ řekl Pepek. „Vás tefirů je ve vesmíru spousta.“

„A co kdyby byli spíš vašeho typu?“ napadlo Xapho.

„O tom bych opravdu pochyboval,“ usmál se trochu Pepek. „Lidé ze Země nemají za sebou tak dlouhou dráhu. Před pětadvaceti tisíci lety, když se tam objevili vaši předkové, žili na Zemi Neandrtálci. Během jejich genetických pokusů Neandrtálci vyhynuli a jejich místo zaujali Homo Sapiens. Druh Homo Sapiens je tedy vývojově mladý a proto je krajně nepravděpodobné, aby se naši předkové vůbec někdy dostali mimo naši Zem.“

„To přece vím,“ odvětila Xapho. „Nemyslím tím zrovna vás, lidi ze Země. Stejně tak to určitě nebudou tefirové z Gehenny.“

„To by se zaručeně poznalo podle chromozomů, ale vsadím se co chceš, že to budou spíš vaši krajané,“ trval na svém Pepek.

„Nebyla bych si tím jistá,“ vrtěla hlavou Yazatap. „Lišíme se od vás jedině v ženských, mužské chromozomy máme slučitelné. Váš typ chromozomů, tedy XX a XY, je jednodušší a na Zemi dokonce jediný. Znamená to, že by se mohl vyvinout i jinde. Naše chromozomy WX a WY jsou složitější. Salgiel říká, že jsou odolnější proti náhodným mutacím, na druhé straně se na Zemi nevyskytují. Možná si kdysi v dávnověku naši prapředkové geneticky zvýšili odolnost proti degeneraci, ale v přírodě něco takového vzniknout nemůže.“

„To vypadá rozumně,“ připustil Pepek. „Ve vesmíru jste ale rozšířenější. Rozšiřujete se už statisíce, ne-li miliony let. My jsme proti vám vlastně taková mláďátka.“

„Mláďátka? Jenže bez vás by to s námi špatně dopadlo,“ připomněla mu Xapho. „Dobře, v dostupném vesmíru jsme možná rozšířenější, ale vaše kombinace chromozomů se v přírodě snadněji spontánně vyvine, takže byste tam měli být naopak častější vy.“

„Nechte těch sporů,“ zavrčela na oba Ramiel. „Máme tu další lidi a musíme zjistit, jak na tom jsou. Chromozomy počkají, hlavní je, jestli neničí okolní světy. Musíme někoho vyzpovídat, ale kvůli tomu musíme najít někoho, kdo se nepohybuje. Přiznám se, že mi nějak nejde spojit se s jejich myšlenkami. Přítel nám říkal, že budeme rozumět lidským myšlenkám lépe než dřív, ale mně se naopak zdá, že jsem tady tupější.“

„Jenže Přítel nás naladil na lidi Země,“ připomenul jí Olda. „Tohle ale lidé nejsou, tady to nebude fungovat. A když, tak slaběji.“

„Asi se s nimi budeme muset spojit na blízko,“ vzdychla si Ramiel.

„Letěl bych tedy s některým proudem až tam, kde přistávají,“ navrhl hned Pepek.

„Vzala bych to radši vdudegem,“ navrhla Ramiel.

„Nemyslel jsem to jinak,“ usmál se Pepek.

„Dobře, poletíme,“ souhlasila i Xapho. „Ale pozor, ať se nesrazíme.“

Skok k obzoru zvládli bez problémů, ale tam zjistili, že se proud letadel blíží k městu, kde klesá a drolí se na spoustu menších. To už ani nestálo za další skok, těch pár kilometrů mohli přeletět normálně.

„Letadel nad námi létá tisíce, ale jsou nám na nic,“ postěžovala si Xapho.

„Nemáš docela pravdu,“ ujistil ji Pepek. „Na Zemi jsem jako duch cestoval i dopravními prostředky. Pasažéři se mohou dostat do relativního klidu vzhledem ke svému nejbližšímu okolí i v nich, takže bychom se s nimi mohli spojit.“

„Tak proč jsi to nenavrhl hned?“ podívala se na něho Xapho. „Proč se za nimi taháme až kdovíkam, když jsme to mohli vyřídit hned ve vzduchu?“

„Potřebujeme se spojit s lidmi, kteří o něčem důležitém přemýšlejí,“ vysvětloval jí Pepek. „V dopravním prostředku málokdo uvažuje o něčem jiném než o jídle nebo sexu.“

„Zřejmě máme úplně jiné zkušenosti,“ namítla Xapho. „Nemyslím si, že bych při nějaké cestě přemýšlela nad tak jednoduchými tématy. Já se při každé cestě těším na cíl.“

„Protože u nás je teď každá cesta výpravou do neznáma a za něčím novým,“ zkusil jí přesvědčit. „Určitě jsi nezažila každodenní dojíždění do práce. Při tom se člověk netěší na cíl, snaží se ten čas jen nějak přečkat. Při dlouhém cestování, když zrovna neřídí, lidé čtou, zabývají se luštěním křížovek a jinou jednoduchou zábavou, anebo dospávají.“

„Ty tedy zdejší dopravu považuješ za bližší dennímu dojíždění?“

„Připadalo mi to tak,“ přikývl.

„Vypadá to hodně pravděpodobně,“ přidala se k němu Yazatap.

„Dobře, beru to jako vysvětlení,“ snažila se to ukončit Xapho. „Teď ale jsme na okraji města a měli bychom se rozhodnout, co dál.“

„Začal bych, jak to navrhla Ramiel,“ odvětil Pepek. „Najít prvního zdejšího člověka, se kterým se dokážeme spojit. Dál bych se rozhodl až podle výsledku s tím prvním.“

„Dobře, jdeme na to,“ souhlasila i Ramiel.

*****

Okrajové budovy města byly prázdné. Pro duchy nebyl problém vstoupit, jenže uvnitř zjistili, že tam nikdo není. Zřejmě to nebyly obytné budovy, ale automatické továrny. Byly zde stroje, ale pracovaly samy, bez dozoru lidí.

„Musíme se nalepit na jedno letadlo a zjistit, kam letí,“ navrhla rozmrzele Ramiel.

Vyslovila tím jen co cítili všichni. O chvíli poté svorně letěli za nejbližším letadlem. Letělo nízko a dalo se čekat, že brzy přistane, což se ani ne po dvou kilometrech stalo. Zpomalilo a ve výšce kolem dvaceti metrů vlétlo do otvoru v budově. Vrata se před ním otevřela a hned za ním zavřela, ale duchové prošli bez nejmenších problémů i zavřenými.

Budova byla plná letadel, prakticky nic jiného tu nebylo. Pepek ji ihned nazval záchytným parkovištěm. Vystoupili dva lidé ve stříbrných oblecích, zřejmě muž a žena, a zamířili ke dveřím, za nimiž byla nevelká kabina výtahu. Trojice duchů je sledovala s nadějí, že využije první vhodné zastávky ke kontaktu, ale nebylo to jednoduché. Výtah se rozjel dolů, ale byli v něm příliš krátce, než aby do nich stihli vstoupit. Dole vystoupili na dlouhém nástupišti, osvětleném namodralým světlem ze svítícího stropu. Pokračovali dál tunelem obdélníkového průřezu., kde se místo vozů podzemní dráhy pohybovalo různou rychlostí několik pohyblivých pásů, plných lidí v barevných oděvech. Většina postávala na nejvzdálenějším a nejrychlejším páse a za jízdy spolu debatovala, bližší, pomalejší pásy sloužily k nastupování a vystupování, teď ale byly prázdné. Nahoře blikaly různé nápisy a značky. Neznali je, ani to písmo jim nebylo povědomé, ale na Pepka to působilo skoro pozemsky.

Pasažéři nastoupili na nejpomalejší pás, ale sotva s ním vyrovnali rychlost, přestoupili na druhý, rychlejší. Pohyblivý pás byl ale pro duchy problém. Klouzal jim pod nohama jako by byl z ledu a než s ním srovnali rychlost, dvojice ve stříbrném jim zmizela v davu.

„Nevadí,“ řekl Pepek. „Pojedeme s nimi a vydáme se za prvním, kdo naopak sestoupí.“

Už se ani nesnažili stát na pohyblivých pásech, jednodušší bylo vznášet se nad nimi. Letěli nad krajním a tedy nejpomalejším z nich, většinou prázdným. Občas někdo přistoupil, ale pomalý pás použil jen aby dosáhl těch rychlejších.

Konečně jeden z lidí opustil nejrychlejší pás a začal se davem propracovávat ke krajním, pomalejším. Zřejmě se chystal na nejbližším nástupišti vystoupit. Byl to chlap jako hora, na Zemi by se řeklo, že byl celý v černém přiléhavém sportovním obleku, pokud ovšem tady provozovali sport a měli pro tyto účely speciální obleky.

Chlap přešel na nejpomalejší pás a jako jediný sestoupil. Nástupiště bylo opuštěné, nikdo tu nestál, nenastupoval ani nevystupoval. Pepek oťukl telepaticky Xapho a Ramiel a zavěsili se za vyhlédnutou budoucí oběť.

Nepronásledovali chlapa dlouho. Vstoupil do úzké chodby, kde by se vedle sebe vešli sotva dva lidé, a asi po padesáti metrech si otevřel ve stěně dveře a vstoupil.

Místnost za dveřmi se podobala ubytovně. Také některé předměty se daly poznat, ačkoliv patřily do jiné civilizace. U humanoidů bude pohovka vypadat podobně, ať patří na Zem do doby starých Sumerů, nebo je součástí obytných kajut válečnic z Gehenny. Také stůl se dal zařadit jako stůl, židle vedle připomínala velký kámen, ale byla zřejmě měkká, neboť se pod chlapem hluboko prohnula, když na ni dosedl.

„Teď já!“ vymínil si Pepek.

Před chlapem se rozsvítila obrazovka, takže se dalo čekat, že ji bude sledovat a nebude se hýbat. Pepek se skrčil do sedu a z boku se nasunul na sedačku, kde seděl chlap a sledoval obraz. Tefirkám zbývalo sledovat dění na obrazovce, ale byli tam jen nějací lidé a protože nerozuměli jejich řeči, bylo jim to vlastně k ničemu.

Najednou Pepek vstal a vystoupil z chlapa.

„Potom vám všechno povím, teď budu volat Alexijeva,“ prohlásil vážně. „Pojďme na chodbu, tady už nemusíme být.“

„Co se děje?“ vyskočily obě.

„Snad jsme nenašli tu vraždící civilizaci?“ doplnila to Xapho.

„Tu ne,“ řekl Pepek. „Ale tahle bude vyžadovat zásah skoro stejně naléhavě…“

„Je snad také tak nebezpečná?“ vyjekla Xapho.

„Ne. Je v ohrožení,“ odvětil Pepek.

*****

Císařství

Alexijev se na chodbě objevil do dvou minut.

Ramiel se podivila, jak je tak rychle našel, ale Alexijev se jen trochu usmál.

„Víš přece, že mám jiné možnosti než vy,“ uklidňoval její zvědavost.

Pak se prostě rozplynul, ale všichni věděli, že Alexijev je Erduk a schopnost rozdělit se na menší části mu pomáhá vyzvědět více než celá divize vyzvědačů.

Pepek zatím musel uspokojit zvědavost tefirek ohledně toho, co se již dozvěděl. Nemohl si prve vybrat lepší okamžik. Chlap, na jehož mysl se napojil, sledoval televizní zprávy a navíc se mu při sledování těch méně záživných vybavovaly v hlavě související obrazy, takže Pepek získal komplexnější obraz, než mohl doufat.

Hlavním bodem zpráv bylo zpravodajství z vesmíru. Pepka ani ďáblice neudivilo, že zdejší civilizace zvládla cesty vesmírem, jenže byla technického typu a do vesmíru se nedostala pomocí hvězdných bran, ale vzdálenosti mezi hvězdami překonávala v klasickém třírozměrném prostoru na hvězdných lodích. A nebyly to jen průzkumné hvězdolety. Již před devíti tisíciletími vyslala k sousední hvězdě flotilu velikých dopravních lodí s kolonisty, aby osídlili neobývanou planetu, vhodnou ke kolonizaci.

Představitel mateřského světa Emurechó, císař Kuelgimef, tak oficiálně zahájil rozšiřování Císařství do vesmíru, což stvrdil i změnou jeho názvu přidáním přízviska Kosmické.

Kolonizace stála Kosmické Císařství Emurechó mnohé odříkání, na druhé straně si hladce vypomohlo s problémem přebytku populace a časem se mu náklady vrátily obchodováním. Když průzkumné lodě objevily další světy, vhodné ke kolonizaci, situace se opakovala.

Některé kolonie měly nadbytek surovin, jinde byly tytéž suroviny nedostatkové, takže mezi všemi světy zavládl čilý obchodní styk. Obchodní hvězdné lodě křižovaly vesmír všemi směry, ale nejvíce zboží samozřejmě putovalo do světa Emurechó. Císař přenechával daně v koloniích místním vládám, ale ponechal si výsadní právo vydávat společné peníze a tvrdě stíhal všechny pokusy o zavádění jiné měny, narušující jednotný trh Kosmického Císařství.

Byla to zlatá doba kosmického obchodu, doba všeobecné prosperity. Císařství nesmírně zbohatlo. Bohužel ta doba netrvala věčně.

Kolonie potají reptaly, že většina zboží putuje do císařského hlavního světa Emurechó, odkud do okolních světů plynou jen peníze. Ne že by nebyly k obchodování nutné, ale bohatství hlavního světa nezajišťovaly jako zpočátku továrny a vyspělé zemědělství, ale banky, vydávající stále víc a víc peněz. Císařství navíc zavedlo na kosmodromech na Emurechó vysoké poplatky pro všechny lodě kromě domácích, srovnatelné s hodnotou běžného nákladu, až se cizí obchodní lodě začaly z Emurechó vracet nejen s prázdnou, ale i s dluhy, když výtěžek prodeje nestačil ani na poplatky. Na obchodování s Emurechó tak získaly monopol císařské obchodní lodě, jiným se to nevyplácelo. Císařští měli vždycky dost peněz, aby mohli v okolních světech skupovat zboží ve velkém, ale nic jiného než peníze nepřiváželi a jejich hodnota rychle klesala. Císařské banky to řešily emisemi dalších peněz pro vývoz, takže si toho lidé na Emurechó zpočátku ani nevšimli. Nikdo se nepozastavil nad tím, že továrny přestaly vyrábět zboží pro kolonie a zemědělská pole se postupně měnila v úhledné, pečlivě udržované parky. Císařství to štědře podporovalo. Nač vyrábět zboží a draze pěstovat potraviny, když stačí vydat další emisi peněz a všechno potřebné levně nakoupit v koloniích?

V koloniích to ale růžově nevypadalo. Císařské obchodní lodě sice za zboží zdánlivě dobře platily, ale peníze ztrácely hodnotu a zboží byl čím dál tím větší nedostatek. Marné byly pokusy některých světů zavést na svých kosmodromech poplatky jako na kosmodromech na Emurechó. Císařské obchodníky tím neodradily. Ti měli vždycky peněz dost a kdekoliv se objevili, skoupili všechno, co bylo k mání.

Peněz byl brzy v koloniích přebytek, ale prakticky se za ně nedalo nic koupit. Proto se tam rozmáhal výměnný obchod a místní obchodníci zboží před císařskými schovávali. Císař proto vydal zákon, kterým prohlásil odmítání peněz a požadování zboží za zboží za zločin a posádky císařských obchodních lodí doplnil o pořádkové vojenské oddíly, které začaly po přistání zboží obchodníkům zabavovat. Císařští hledali ukryté zboží i za použití tvrdých výslechů, docházelo k umučení osob, podezřelých ze zatajování. Nutno ale přiznat, že v takových případech císařští vždy viníky vypátrali a odsoudili. I císařství utrpělo škodu, když umučený nemohl ukryté zásoby prozradit. Tresty byly ovšem spíše symbolické.

Obchod s Emurechó se nelišil od vybírání výpalného a ačkoliv císařští obchodníci za zboží oficiálně dobře platili, byl to spíš výsměch, takže se po koloniích nesměli pohybovat jednotlivě a neozbrojeni. Je ovšem pravda, že jim hrozila jen ojedinělá přepadení ze zálohy. Vlády kolonií se proti císařství nestavěly. Kolem každého světa kroužily pořádkové císařské bitevní lodě, které by v případě vzepření vládu velice rychle vyměnily.

Při pokusu o kolonizaci dalšího světa Manaa se ale stalo něco, co nikdo nečekal.

Na flotilu lodí s kolonisty zaútočily cizí kosmické bitevní lodě. Aby piráti ukázali, že své vyhrůžky myslí vážně, rozstříleli jednu z lodí plnou kolonistů včetně dětí. Ostatní se jim vzdaly, unikla jen jedna menší hlídková loď, která o tom přinesla zprávu.

Tehdejší císař Deurhy vyhlásil oblast zmařené kolonizace za válečnou zónu, obchodní lodě se jí musely vyhýbat, ale v následujícím období se zdánlivě nic nedělo, až na to, že sem Císařství posílalo na výzvědy malé průzkumné lodě. Většina se nevrátila, ale některé podaly zprávu o tom, že byly napadeny, nebezpečí tedy nezmizelo. Císař si ovšem porážku nemohl nechat líbit a i když se zdánlivě nic nedělo, císařské loděnice potají stavěly stovky dobře vyzbrojených hvězdných lodí a loďstvo mezitím vytrvale pátralo v okolním vesmíru.

Výzvědné lodě se nejvíc ztrácely v oblasti nejstarších dceřiných civilizací, ale zpráva jedné z nich byla nejzávažnější. Obviňovala z útoků civilizaci Hengtin, sídlící na jednom z dceřiných světů. Nebyl to tedy útok neznámé civilizace z vesmíru, jak se zpočátku všichni obávali, ale obyčejná vzpoura.

Císařství tentokrát reagovalo tak rychle, jak to bylo možné.

K většině světů císařství dorazily posily císařských bitevních lodí. Vysadily své výsadky do kosmodromů, aby zajaly posádky obchodních lodí civilizace Hengtin. Neobešlo se to bez násilí. Císař jakékoli vyjednávání s piráty zásadně odmítl. Dvě obchodní lodě se na výzvu, aby se vzdaly, pokusily odletět, ale daleko se nedostaly. I Císařství se rozhodlo ukázat, že to myslí vážně a pro vojáky bylo výhodnější rozstřílet prchající lodě těžkými zbraněmi, než je za velkých ztrát dobývat na zemi. Zahynuly přitom tisíce Hengtiňanů, ale těžké ztráty měli i císařští. Po zjištění rozsahu škod vydal Císař s těžkým srdcem rozkaz k popravě všech zajatců pro výstrahu ostatním rebelům. První kosmická válka tím byla zahájená.

Hengtin byla nejbohatší kolonie. Na měsíci Zepdet měla naleziště uranu, ale chyběly jí jiné suroviny, takže se císařští poradci shodli na názoru, že ztráta obchodních lodí ji krutě zasáhne a brzy přijde pokorně žádat o mír i za těch nejpotupnějších podmínek.

Ke všeobecnému zděšení to k jejímu pokoření nestačilo. Ba naopak! První kosmická válka skončila pro Císařství nečekanou, ale tím těžší porážkou.

Císařským bitevním lodím se nezdařilo obsadit celkem osm světů. O obsazení Hengtinu se ani nepokusily. Tehdejší císař Deurhy prohlásil kolonii za vzbouřeneckou, její příslušníky zbavil všech práv včetně práva na život, Flotilám vydal rozkaz střežit před nimi ostatní světy, ale do přímého útoku je neposlal. Tvrdil, že blokáda a izolace vykoná své i bez dalších ztrát. Správně předpokládal, že vzbouřenci obsadili svět Manaa, což se ostatně potvrdilo. Závažnost vzpoury se ale ukázala v plné výši, když se císařským lodím postavily na odpor i další dceřiné světy. Ze šesti kosmických bitevních flotil, vyslaných na bezproblémové obsazení kosmodromů, se vrátily jen žalostné zbytky. A to už bylo vážné.

Vzbouřenci poslali císaři Deurhymu své vyhlášení nezávislosti Aliance Nezávislých Světů a odmítli uznávat vládu Císařství Emurechó. Nejvíc císaře rozlítili, když k deklaraci jako údajné gesto dobré vůle a odškodnění za zneužité dopravní lodě kolonistů Manaa připojili miliardy nově vydaných Aliančních peněz Lovra.

Císař to označil za nejtěžší a ničím neodčinitelnou urážku a delegaci Aliance by se vedlo zle, kdyby její poselství nepřivezli císařští zajatci, propuštění jen jako druhé gesto dobré vůle. To gesto bylo na dlouhou dobu poslední a válka se od té doby vedla nelítostně na obou stranách.

Císařství hned na začátku války zjistilo skutečnou sílu vzbouřenců, ale utrpělo při tom kruté a nepříjemné porážky. Zprávy z bojišť hovořily o nečekané technické i číselné převaze Aliance, zejména díky dobrému utajení vzpoury do této doby. Císař naopak těžce doplatil na to, že se o dalších světech vzbouřenců nedozvěděl včas. Vždyť i lodě Hengtinu donedávna považoval za normální obchodní lodě!

Hlavní svět Císařství Emurechó zůstal válkou nedotčený, ale nečekaně silná flotila Aliance smetla slabší císařské flotily u dvou okrajových světů a oba, údajně na základě dobrovolnosti, připojila k Alianci. Aliance se tím zvětšila na deset světů a císařství přišlo o další dvě kolonie. Na celkové počty světů i obyvatel i nadále vedlo Císařství, ale Aliance vynikala v dravosti, odvaze a nenáročnosti svých obyvatel. Posádky bitevních lodí Aliance nebyly početné, například alianční důstojníci neměli ani osobní sluhy, ale vynikaly výzbrojí. Brzy se při střetnutí stejného počtu lodí na obou stranách dávaly císařské lodě raději na včasný čestný ústup a stávalo se, že dva křižníky Aliance úspěšně odrazily i pět nepoměrně větších bitevních lodí Císařství.

Proslulými se staly pozdější bitvy v pásu asteroidů poblíž světa Morzortů. Při jedné z nich se utkaly zhruba stejně početné flotily Císařství a Aliance. Císařská flotila výjimečně neustoupila a byla v kruté bitvě rozstřílena do poslední lodě, ale také flotila Aliance utrpěla těžké ztráty a na konci jí z dvanácti těžkých bitevních lodí zbyly poslední dvě.

Brzy se ukázalo, proč Císařská flotila včas čestně neustoupila. Na bojiště dorazila druhá, mnohem silnější flotila Císařství, na kterou se zřejmě císařští stratégové spoléhali a která by bitvu nejspíš rozhodla. Pokud by ovšem dorazila včas.

Dorazila ale příliš pozdě, takže první flotilu nezachránila a dala Alianci čas přeskupit se do bojového paraboloidu, byť slabšího než předtím. Křižníky Aliance teď navíc mezi sebou vlekly dvanáct velikých asteroidů, které střílely jen několika narychlo instalovanými dálkově řízenými lasery, ale palbu tak úspěšně simulovaly, že na sebe přitáhly pozornost císařských bitevních lodí. A tak, zatímco laserové kanóny císařských bitevních lodí rozbíjely jen veliké kamenné hroudy, poslední dvě bitevní lodi Aliance se pod štítem neviditelnosti bez jediného výstřelu přibližovaly k paraboloidu Císařských lodí.

Co následovalo pak, vstoupilo do dějin. Bitevní lodě Aliance zahájily palbu na tak blízkou vzdálenost, že protivníka nemohlo nic zachránit. Co rána, to zásah. Než se mohly laserové věže císařských stočit k neviditelným bitevním lodím Aliance, bylo po bitvě. Dvě bitevní lodě během minuty rozstřílely osmnáct bitevních lodí Císařství a následně rozprášily celou flotilu.

V dalším století se válka občas rozhořela naplno a v mezidobích ustávala. Císařství zbylé kolonie obsadilo vojskem a zavedlo na nich válečné hospodářství. Císař obnovil a navýšil početní stavy flotil, navíc méně rozdělených. Aliance přišla o nejčerstvější špionážní zprávy a nemohla podnikat tak překvapivé údery. Vojenské síly se tím trochu vyrovnaly.

Neválčilo se ale jen bitevními loděmi, ale také hospodářsky, zejména v mezidobích, kdy obě strany shromažďovaly další síly. A v obchodě jasně vedla Aliance.

Císař Deurhy i jeho nástupci stále trvali na tom, že Alianční peníze Lovra jsou po celém Císařství nezákonné a jejich přijímání a tím spíš placení je velezradou, za což nemůže být žádný jiný trest než smrt, ale obchodní kosmické lodě, v tom případě již prohlášené za pašerácké, stále častěji blokádu obcházely. Do Císařství s výjimkou světa Emurechó přicházelo z Aliance zboží placené zakázanými Aliančními Lovra. Obchodníci nezákonné peníze před císařskými kontrolory ukrývali, ale přijímali je rádi. Jejich hodnota byla totiž víceméně stálá. Ačkoliv vlády zbývajících kolonií, dosazené během války císařem, oficiálně peníze Lovra neuznávaly, přešlo na tuto novou měnu potají veškeré hospodářství kolonií.

Největší ranou pro císařství byly nové typy obchodních lodí, stavěné na odbojných světech, kterých si císařští dlouho ani nevšimli. Chremmaly byly nejen rychlejší než císařské bitevní lodě, v kosmu se těžko daly odlišit od přírodních asteroidů, ale nejdůležitější na nich bylo, že k přistání nepotřebovaly kosmodromy. Mohly přistávat i na okrajích měst a protože se i na zemi vzhledově podobaly skalám, nedaly se odhalit ani z oběžné dráhy. Obchodníci je uvítali a hbitě se přesunuli do měst, kosmodromy se vylidnily a císařské pořádkové oddíly přestaly poblíž nacházet ukrývané zboží. Do měst si netroufaly, tam by jim nemohly zajistit ochranu ani bitevní lodi.

Díky výsadě vydávání jediné oficiální měny byl svět Emurechó ze všech světů nejbohatší. Žili tam samí milionáři, ale ve zlaté době si zvykli dovážet z kolonií veškeré zboží, naopak tam za levnější pracovní silou přesunuli i většinu výroby a vysokou životní úroveň jim zajišťovalo jen vydávání ničím nekrytých peněz. Když jejich hodnota poklesla, obchod uvázl. Když pak vyschl i nedobrovolný přísun zboží, nastal na Emurechó jeho zoufalý nedostatek.

Kosmické cesty urychlil objev chobotů červích děr. Hvězdné lodě se jimi v krátké době přesouvaly na neuvěřitelné vzdálenosti. První toho využili kapitáni pašeráckých chremmalů, ale tajemství dlouho neudrželi. Císařství vzápětí využilo jednoho z prvních chobotů k soustředěnému úderu na Alianci a dobylo zpět svět Morzortů. O ten se svedlo osm kosmických bitev, střídavě jej obsazovala vojska jedné i druhé strany, až byl nakonec zničen společně s útočící flotilou Aliance, což Císařství umožnilo napadnout a devastovat i původní vzbouřenecký svět Hengtin.

Bohužel, síla Aliance dávno nezáležela na jednom jediném světě. Zprávy, na které se Pepek díval očima domorodce, nebyly pro Císařství příznivé. Císařství v posledních letech přišlo o další dva světy. Oficiálně se to prohlašovalo za neslýchanou velezradu, neboť se k Alianci nepřipojily po dlouhém dobývání, ale dobrovolně. Mezi světy Alyak a Martpú došlo k další kosmické bitvě, ve které utrpěla Císařská flotila další zdrcující porážku. Znamenalo to, že někde poblíž operuje silná flotila Aliance, které se okrajové světy Císařství malými flotilami jen těžko ubrání.

„Tam to asi nebude v nejbližší době veselé,“ zhodnotila to Yazatap.

„Nebude,“ přikývl Pepek. „Proto jsem také volal Alexijeva.“

„Ten jim přece nepomůže!“ namítla Yazatap. „Vždyť nevíme, jak se na jejich světy dostat. Na jednom jsme, ale ostatní jsou pro nás zatím nedostupné.“

„Ono se to má ale odehrát tady,“ řekl Pepek. „Tento svět se jmenuje Alyak a útok flotily Aliance se dá očekávat do několika měsíců a možná už jen týdnů.“

„To se tedy máme nač těšit,“ vyhrkla Yazatap.

„No nazdar!“ dodala Xapho.

*****

Alexijev se ale dlouho neobjevoval. Pepkovi odpověděl, ale požádal ho o strpení a zrušil s ním i telepatické spojení. Buď byl příliš zaměstnaný jinde, nebo tu byl, ale rozhodl se orientovat se v tomto světě sám a v tom případě by tu byl rozptýlený. Buď jak buď, nechal své přátele řešit vzniklou situaci samostatně.

Ale co mohli dělat? Svět Alyak jim byl cizí, byli tu sotva pár desítek minut. Bude to složité, když si hned neví rady ani Erduk, ačkoliv má tisíckrát větší možnosti.

„Pojďme se spojit do diskusního klubu!“ navrhl Pepek.

Tefirky souhlasily. Spojit možnosti bylo rozumné. Otočili se k sobě a sjednotili své vědomí do jednoho společného.

Jako první napadla Ramiel myšlenka odletět v kokonech pomocí vdudegů naproti blížící se bitevní flotile Aliance a vyřadit na lodích velitelské můstky. Xapho ale včas napadlo, že by mohli bitvu otočit, jenže místní bitevní lodě pak ochromeného protivníka zničí a masakr se z planety jen přenese na nepřátelskou flotilu. Ramiel tvrdila, že ve válce není třeba litovat útočníky, ale Pepek jí připomněl, že vina je na obou stranách a císařská armáda si v krutosti nezadá ani s nejhoršími piráty. Ale nebylo by dobré nechat bitvě volný průběh. Případnou prohru Císařství těžce odnesou lidé Alyaku, zatímco výhra by se obratem proměnila ve stejně kruté vraždění na opačné straně. Vítězná císařská strana podobného případu již jednou využila, kdo jí zabrání udělat další masakr? A co takhle ochromit bitevní lodě obou stran? napadlo Ramiel. Na to je nás málo, připomněl jí Pepek. Ostatně ani nevíme, kde je hledat, doplnila ho Yazatap. To nebude těžké, napadlo Pepka, kdekdo jistě ví, kde hledat kosmodromy a tam by měli mít přehled o kosmickém okolí Alyaku. O císařských lodích snad vědět budou, podotkla Xapho, ale je otázka, jestli budou mít přehled i o nepřátelské flotile. To by snad měli zjistit, jinak by se nemohli bránit, uvažoval Pepek, ale to přece není vůbec jisté, namítala Ramiel. Kosmická bitevní flotila se neobjeví zčistajasna jako duchové, musí se nejprve přiblížit, uvažovala zase Yazatap. Stačí dozvědět se o první nepřátelské lodi, dodal Pepek, tam si zjistíme, jak je na tom celá nepřátelská flotila. Je nás ale málo, vzdychla si v duchu Ramiel, jenže Pepek mínil, že nebude problém pozvat sem posily a kdyby to Alexijev uznal za vhodné, už by tu byly. Čím tedy začneme? váhala Ramiel. Najít kosmodrom, napadlo současně Pepka, Xapho i Yazatap. Na co tedy čekáme? provokovala Ramiel. Nejprve jsme si to museli ujasnit mezi sebou, mínil Pepek. Vrátím se k tomu chlapovi a zkusím z něho vytáhnout, co ví o kosmodromech. To’s měl udělat hned, zkritizovala ho Ramiel. Jak? odpálil ji Pepek. Byl jsem rád i za to, co jsem se dozvěděl. Na složité usměrňování nebyl čas, ještě by mohl vycítit, že s ním někdo manipuluje. Proč ho nevyzveme ke spolupráci? napadlo Ramiel. Neměli bychom se předčasně prozrazovat, namítal Pepek. Ten chlap měl velice zvláštní způsob uvažování. My válku chápeme jako oboustranné zlo, on vidí jen zlo těch druhých a zločiny vlastní strany omlouvá. Mučení a popravy zajatců jsou podle něho správné, vraždění ve světech protivníků oprávněné. Nechci tvrdit, že Aliance je bez viny, ale ani Císařství se mi nezdá vzorem spravedlnosti. Kdyby s tím byl ten chlap aspoň trochu v opozici, mohli bychom s ním spolupracovat, ale jemu se zdá nespravedlivé jen že se nemůže usídlit ve světě Emurechó, když má příslušnost ke světu Alyak. A i z toho viní své předky, kteří se kdysi dali zlákat dobrodružnou kolonizací vesmírných světů a nezůstali na Emurechó. Dobře, nebudeme do toho zdejší zasvěcovat, pomyslela si Xapho. Zkus z toho chlápka dostat, kde mají kosmodromy, případně co by nás ještě zajímalo. Souhlasím, odtušil Pepek a jako první se odpojil z diskusního klubu.

Možná by nebylo od věci vyzpovídat zdejších lidí víc, pomyslela si Ramiel, ale to už se od ní odpojovala i poslední Yazatap.

Pepek mezitím prošel stěnou za chlápkem, sledujícím televizi…

*****

Alexijev se jim zjevil krátce poté, co se Pepek vynořil z těla domorodce.

„Nebude to tu jednoduché,“ začal rozvážně.

„Už jsme o tom diskutovali,“ neodpustila si Ramiel. „Máme už dokonce něco připravené.“

„Diskutovali jste?“ usmál se Alexijev. „Na čem jste se shodli?“

Ramiel mu v krátkosti vyklopila obsah diskusního klubu, ačkoliv se na ni Pepek i Yazatap dívali trochu zle. Alexijev se na ně ale pořád usmíval.

„Poměrně slušně jste se shodli s mým názorem,“ řekl, když Ramiel skončila. „Nemá smysl bojovat s vojáčky na obou stranách. Spravedlnost by dostala na frak, ačkoliv vina za zdejší stav je na obou stranách. V tom se ještě shodneme. Neshodneme se v názoru, že je nás tu málo. Nějak se mnou nepočítáte, zatímco já s vámi ano.“

„Počítáš s námi?“ ožil opět Pepek. „Máš už nějaký plán?“

„Tak trochu,“ přikývl Alexijev.

„Myslím, že bys to vyřešil i bez nás,“ řekla trochu nesměle Xapho.

„Možná,“ připustil Alexijev. „Ale s vámi to budu mít jednodušší. Dovolte mi tedy seznámit vás nejprve se situací, jak ji vidím já.“

„Povídej,“ vybídl ho Pepek.

„Už jsem to prohovořil s ostatními Erduky,“ začal Alexijev. „Máte pravdu, že to nevyřešíte sami, ale můžete mít v dalším postupu významnou úlohu. Doufám, že vám to není proti mysli.“

„Že se ještě ptáš!“ odvětil Pepek.

„Tak tedy,“ začal Alexijev. „Zdejší válka nepředstavuje hlavní problém, přesto je pro nás oprávněným důvodem k zásahu. Nebylo by ale správné vázat tady síly větší než nezbytné. Jsme zde tak jako tak namočení, ale další posily bychom neměli požadovat. Leda kdyby se ukázalo, že na to sami nestačíme.“

„Vždyť říkám, že bys na to stačil i sám,“ opakovala Xapho.

„Budeš se divit, nestačil,“ usmál se Alexijev. „Budu mít roli úměrnou mým schopnostem, ale všechno sám nezvládnu. I tak to bude na hranici mých možností, nemám schopnosti Přítele andělů. A ani on se nemůže dělit úplně libovolně.“

„Jak si představuješ rozdělit úkoly?“ zajímal se Pepek.

„Vezmu si na starost Alyak a kosmické síly Císařství,“ řekl Alexijev vážně. „Vyřadím je, aby nemohly nikomu škodit. Vám nechám přilétající lodi Aliance a úkol nedovolit jim napadnout Alyak ani žádný jiný svět.“

„Dobrý!“ rozjasnil se Pepek. „To nevypadá na malý štěk v tomhle dramatu.“

„To tedy nebude,“ přisvědčil Alexijev s chápajícím úsměvem. „Zbavím vás pouze starostí o zdejší bitevní lodě, nedovolím jim způsobit masakr na straně Aliance. Větší zodpovědnost bude ležet na vás. Musíte bitevní svaz Aliance zastavit. Potíž je, že o něm zatím máme málo informací. Budeme si je muset průběžně v telepatickém spojení doplňovat.“

„Na Zemi jsem slyšel, že bez spojení není velení,“ usmál se trochu Pepek.

„Nebudu vám ani velet, ani za vás tahat kaštany z ohně,“ řekl Alexijev. „Bude to váš úkol. Můžeme si vyměňovat informace, radit si, ale s mými akcemi nepočítejte, budu mít dost starostí tady na Alyaku. Kdybyste cítili, že to přesahuje vaše síly, pozvěte si na to zbytek rodiny. Původně se s vámi v průzkumu nepočítalo, takže tam nebudete nepostradatelní.“

„Myslíš si ale, že to bude v našich silách?“ zarazil se trochu Pepek.

„Doufám,“ odvětil Alexijev. „Ale nechtěj po mně předem vědět všechno. Ve vesmíru není nikdo vševědoucí.“

*****

Přízrak

Palmer s Icym předali službu i stanoviště a opustili osmou torpédovou sekci bitevní lodi Eremage. S morousem Palmerem nebyla řeč, obvyklých osm hodin odpočinku většinou prospal, ale Icymu se spát nechtělo, vyspal se přece ve službě. Během bojové pohotovosti se nedala čekat žádná kontrola, důstojníci měli v takové chvíli jiné starosti než buzerovat vojáčky a v případě poplachu by sirény tak jako tak každého spolehlivě probudily. Torpéda pečlivě zkontrolovali snad dvacetkrát a v bitvě by na ně beztak došlo až nakonec.

V jídelně mužstva nebyl žádný nával. Každá sekce si střídala služby v jiné době, aby byla většina posádky v trvalé pohotovosti, v jídelně byli jen právě vystřídaní, jako Palmer a Icy. A těch nebylo tolik, aby je kuchaři levou rukou neodbavili.

Icy se ani nesnažil navázat hovor s Palmerem. Věděl předem, jak je to marné. Palmer svou porci jedl zásadně bez řečí. Ale ani okolo sedící vojáci neměli náladu na hovory. Přece jen bylo znát, že jdou do bitvy a kdo ví, jestli budou ještě příští hodinu naživu. Napětí viselo kolem ve vzduchu, že by se dalo ždímat.

Dojedli skoro současně a na závěr oba snědli i misky. Byly z tvrdšího těsta, ale během večeře nasály vodu z omáčky a změkly, takže každému zůstala jen jeho plastová lžíce. Tu si oba místo umývání olízli a zasunuli do kapsy nad kolenem. Ve světech s nedostatkem vody a na lodích se to tak běžně dělalo, bezodpadkové hospodářství bylo na lodích povinné.

„A jde se chrnět, nerušit!“ zabručel Palmer, když se spolu zvedli a obrátili k východu z jídelny. Na jeho málomluvnost to byl nevídaně dlouhý proslov.

„Jak myslíš,“ pokrčil Icy rameny.

Měli kajuty vedle sebe a tak se rozešli až na úzké chodbě, ale zatímco Palmer zapadl do své kabinky s jediným úmyslem zamknout se, zalehnout a do budícího signálu nevstat, Icy se ve své kajutě také pečlivě zamkl, ale na lůžko se nehrnul. Místo toho opatrně otevřel heslem chráněnou osobní zásuvku a až zezadu opatrně vytáhl načatou tabulku čokolády.

Přesněji řečeno, jako čokoláda to vypadalo a z důvodu kamufláže to mělo stejný obal. Proč ji tady vlastně skladoval? Pravé čokolády si mohl v kantýně za denní příděl lux-bonů koupit třeba půl kila, ale tahle nebyla obyčejná. Icy si jí opatrně odlomil jediné políčko, větší množství by už bylo nebezpečné, zbytek zabalil, pečlivě uložil dozadu do zásuvky a opatrně překryl klasickými časopisy Tygří spár, z jejichž obálek se vyzývavě dívaly parádní sexbomby. Klasické časopisy byly už jen tyhle. Přece jen se daly srolovat do kapsy a prohlížet kdekoliv, ačkoliv v bojových úsecích byly i ty zakázané. Za časopisy ale mohl dostat nanejvýš pokutu ve formě zaražených lux-bonů, kdežto za čokoládu s obsahem zaljóhy by mu v době války hrozil válečný soud, což by znamenalo přímou cestu do palubního krematoria s krátkou mezizastávkou u popravčí stěny.

Icy se natáhl na stísněné lůžko, opatrně si vložil čtvereček čokolády do úst a blaženě cucal. Jeden čtvereček – dvě hodiny bezstarostného štěstí. V těch dvou hodinách ale nesmí vypuknout bojový poplach, to by se všechno prozradilo. Jenže na dvě hodiny klidu se snad může spolehnout. V dostřelu zbraní bitevní lodi nebylo nic než pár přírodních asteroidů, gravitační klín je stačil bez námahy odhazovat. Dnes si v lodi podobnou zakázanou radost dopřeje aspoň stovka lidí a nikoho nechytí, na to by musela být extra velká smůla.

Icy pomalu docucal pastilku zakázané čokolády a jeho hlava se začala obrazně vznášet ve vzduchu. Pocit volnosti z ptačího letu byl tak sladký, že kvůli němu riskoval i drakonický trest. Zaljóha byla stokrát lepší než ženská. Hlavně ji měl vždycky po ruce. Ženy se na bitevních lodích držely stranou od mužstva a kromě toho by se důstojnice nikdy nezahodily s nějakými poručíky od torpéd. A ve válečném tažení už vůbec ne, v takové době měly víc práce než mužstvo. Zaljóha na něho pěkně trpělivě čekala ve skříňce, jen ji ulomit a začít tu sladkost rozpouštět na jazyku.

Jak pastilka ubývala, svět kolem postupně modral. Icy se tím nevzrušoval, změněné vidění patřilo ke zaljóze jako k jídelní misce lžíce. Ale průhledná postava, kterou vedle sebe spatřil, ho nejprve parádně vylekala. Uklidnil se, až když si uvědomil, že i ta asi patří k zaljóze. Nebyl to nikdo z lodi, ale přelud. Icy ještě nikdy neměl přeludy v lidské podobě, ale to se přece stávalo. Přelud neměl uniformu ani civilní oblek, ale nebyl nahý, měl na sobě jen podivnou bílou pěnu, nebo to tak aspoň vypadalo. Nepodobal se nikomu z posádky, ale proč také? A ta bublina kolem něho! Pravda, v zaljóhovém oparu se člověku před očima zjevuje ledacos, ale tohle bylo obzvlášť vypečené!

„Hej ty!“ oslovil to zjevení. „Co tady chceš? To je moje kabina!“

„Ty mě vidíš?“ zarazilo se zjevení.

„No jasně, že tě vidím,“ odvětil Icy rozjařeně. Mluvící přízrak byl určitě zajímavější než dosavadní tiché přeludy a bylo by zajímavé pobavit se s ním, než se rozplyne.

„Tak tedy promiň,“ odvětil přízrak. „Normálně mě nikdo nevidí.“

„To máš asi pravdu,“ připustil Icy. „Ještě nikdy jsem se žádným přízrakem nemluvil.“

„Ještě záhadnější je, že ti rozumím,“ opáčil trochu nejistě přízrak. Zdálo se, jakoby se nad tím zamýšlel.

„Proč bys mi neměl rozumět?“ nechápal Icy. „Já ti přece taky rozumím.“

„Ty mně musíš rozumět,“ pokrčil rameny přízrak.

„No jistě,“ uchechtl se Icy. „Jsi přece můj přízrak. Kdybys patřil Alyakům, mluvil bys jejich nářečím, ne? Ne že by mi to vadilo, já té jejich hatmatilce rozumím.“

„Zajímavé je, že rozumím i já tobě,“ opakoval přízrak, ale hned pokračoval: „Potkal jsem v téhle lodi několik lidí, ale nikdo mě neviděl a nikomu jsem nerozuměl. Ty jsi první.“

„No bodejť, když jsi můj přízrak,“ opáčil Icy s převahou informovaného nad nechápajícím hlupákem. „Však taky budeš trvat jen tak dlouho, dokud budu pod zaljóhou.“

„Co je to zaljóha?“ zajímal se přízrak.

„To je, můj zlatej, droga štěstí!“ vysvětloval mu ochotně Icy a ani ho nenapadlo, že by ji měl jeho přízrak znát, když mu dala vzniknout. Ale přízraky se nikdy nechovají logicky, aby se z toho dalo na něco usuzovat.

„Droga štěstí?“ zamračil se trochu přízrak. „Drogy nemám rád.“

„Proč bys je neměl rád?“ opáčil Icy. „Bez nich bych tě neviděl a ani popovídat bych si s tebou nemohl. Co máš proti drogám?“

„Tady nic,“ povzdychl si přízrak a zdálo se, že se už se vším smířil. „To byla jen taková dávná vzpomínka. Kdysi jsem drogy dost přísně trestal, někdy až smrtí, víš? Ale tady jsou mi tak nějak šuma-fuk. Pro mě za mě, dělejte si s nimi co chcete.“

„Ty že jsi něco trestal?“ zakuckal se smíchy Icy. „Nekecej, před čtvrthodinou jsi ani neexistoval! Jsi přece jenom můj přízrak!“

„Asi bude lepší, když si to budeš myslet,“ pokrčil přízrak rameny. „Poslyš, jak to, že máš čas na drogy? Nemáte mít na lodi pohotovost?“

„Já mám volno,“ odsekl Icy. „Trvalá pohotovost je na velitelství, ale to je vocaď daleko.“

„Daleko, říkáš?“ opáčil přízrak. „Daleko je pojem značně relativní. Určitě je to blíž než k cíli vaší cesty, ne? Posádka jedné lodi mívá obvykle stejný cíl.“

„To jistě,“ odvětil přezíravě Icy. „Každý máme ňákej cíl, že jo? De vo to, kdo a jakej. Já si dám pohov, až se vrátíme, teda esli se vůbec vrátíme… Náš současnej cíl mě může bejt ukradenej. Na Alyaku nedostaneme volno ani na hodinku, tak mě to ani nezajímá.“

„Tak přece! Letíte za nějakým blízkým cílem v této hvězdné soustavě, ne? A když už jsi tady na lodi, měl bys mít stejný cíl jako ostatní…“

„Blboune!“ naznačil Icy odplivnutí. „Musíš bejt příšerně starodávnej přízrak, esli eště věříš na ideály! U všech kreténů, snad si nakonec nemyslíš, že jsem se do týhle rakve dostal vlastním přičiněním? Ačkoliv, máš pravdu, pitomec jsem na to dost velký. Ale abych měl společné cíle s ostatními? Di! Například naše velitelství teď určitě plánuje smetení císařské flotily a obsazení nejméně jednoho, ale raději dvou světů, teda pokud to půjde. Můj cíl je podstatně skromnější. Vrátit se domů a to pokud možno vcelku a ne v urně.“

„Tebe sem dovedli svázanýho?“ zasmál se trochu přízrak.

„Svázanýho ne,“ připustil Icy. „Ale moc dobrovolný to nebylo. Ale vlastně, když si to tak v hlavě občas překládám z jedný hromady hnoje na druhou, mý přičinění v tom trošku bylo. Ale jen nechtěný!“

„Je možný přičinit se o něco, co vlastně nechceš?“

„Že váháš!“ vybuchl Icy. „Teda, na začátku to byl čistě můj průser. Možná… kdybych se víc snažil, nebyl tak zadluženej a nějak z toho vykličkoval, ale když má člověk na vybranou mezi pobytem v útulku dlužníků s ostrahou, spojeným s chlapskou prací na čestnou úhradu dluhu, nejlépe v nějakým uranovým dole, odkud se člověk dostane až na pohřební káře, protože i kdyby se přetrhl, dluh při lichvářských úrocích roste rychleji než stiháš vydělávat, proti možnosti upsat duši armádě, je armáda přece jen nadějnější. Tady jsem člověk, dneska už dokonce poručík. Tam bych byl toudle dobou jen číslo. Možná živé, ale spíš neživé. To je pak snadný výběr! Umírá se tam i tady, ale tady to není tak beznadějný. Esli vydržím eště deset let, budu mít nakřečkováno, abych si až do smrti jen lebedil. Samo sebou, pokud to neprošustruju nebo mě neoškubou, ale to už je zase úplně jiná balada!“

„Na zapálenýho fanatika teda nevypadáš,“ pousmál se trochu shovívavě přízrak.

„Di se vymáchat do latríny!“ ušklíbl se Icy. „Fanatici vyhynuli! Pořád nám předhazují, jací byli čestní, zapálení a obětaví, ale tomu už tady nevěří ani poslední debil.“

„Vidíš, a já jsem si myslel, že se v Alianci žije líp než pod Císařstvím!“

„To jo,“ připustil Icy. „Páč za císaře to bylo ještě horší. Jenže ten nás aspoň neverboval do armády, nebyli jsme mu dost věrní. Pravda je, že jsme se žádný armádě nebránili. Když nás obsadila Aliance, střílela jen Císařská Garda a z našinců to odnesli jen ti, kdo byli moc blízko. Dokonce jsme prý alianční vojska nadšeně vítali. Posoudit to nemůžu, tenkrát se eště nenarodil ani můj fotr. Zato pamatuju na dobejvání, kdy do nás bušily nejprve bitevní lodě Císařství a hned zase Alianční, žádnej flyk! Kosmický bitvy by se měly odehrávat co nejdál od obydlenejch světů. Většinou se střílí na takovou dálku, že než od cíle doletí světlo k nám a od našich dělových věží k cíli, případně naopak, je už cíl jinde a ta šílená energie proletí mimo, jenže ještě nikdo kromě Morzortů nepostavil tak silný motory, aby dokázala uhnout celá planeta, takže co nakrásně mine cíl, způsobí pořádnou paseku až tam, kam to dopadne. Hele, vysvětli mi, jak to, že to nevíš?“

„Nevím,“ pokrčil přízrak rameny. „Třeba jsem, jak jsi říkal, moc starodávnej.“

„Starodávnej?“ podíval se Icy na přízrak nedůvěřivě. „Hele, nezažil si nakonec ňákou kolonizaci vod samýho počátku?“

„Vlastně jo, zažil,“ usmál se přízrak. „Jenže ne tady.“

„Takže máš eště plnou hlavu ideálů, co?“ viditelně ochladl Icy.

„Jak se to vezme,“ taky trochu zvážněl i přízrak. „Rozhodně nemám ideály na to, abych šel střílet za nějakého císaře. Ale jak tak koukám, Aliance není o moc lepší, co?“

„To si tedy piš,“ trochu se zase uvolnil Icy. „Idealisti bejvají největší svině. Na každý lodi se jich dycinky pár najde, čovek aby si zatraceně dával bacha, co mu vyletí z huby, na lítost je dycky pozdě. Už sem se vylekal, že i ty… ale co se tím vzrušuju, přízrak mě přece udat nemůže.“

„Toho se neboj, to rozhodně nemám v úmyslu,“ ujistil ho přízrak. „Poslyš, tobě je asi jedno, jestli tu císařskou flotilu smetete, nebo ne, viď?“

„Úplně jedno mi to není,“ broukl si Icy. „Bylo by mi to fuk, nebejt s ostatníma zavřenej v týhle rakvi. Říká se, že vlastní hlavy je každýmu nejvíc líto. Na harcu holt musí každej chtě nechtě fandit svý straně.“

„Případně i udělat něco pro vítězství, jinak se domů nevrátíš ani v tý urně, co?“ ušklíbl se chápavě přízrak.

„No vidíš, jak ti to pálí, když chceš!“ ušklíbl se i Icy. „Čovek může nadávat jak chce, ale na týhle lodi si všichni upřímně přejeme jedině vítězství našich barev. Pár pablbů kvůli ideálům, maličko víc kariéristů kvůli frčkám a epoletám a ten nejrozumnější zbytek kvůli vlastní kůži.“

„Ale co když slavně zvítězíte?“ zajímalo přízrak. „To zase odnesou ti na druhé straně, není ti jich aspoň trošku líto?“

„Kdyby seděli doma na Emurechó, žili by si tam jako prasata,“ mínil Icy. „Nechtěj, abych je litoval, když si tu prašivou válku začali.“

„Nemyslím posádky císařských lodí,“ upřesnil rychle přízrak. „Co ti lidé na Alyaku? Ti v tom snad jsou nevinně a jsou tam doma, nikam se nehnali.“

„Ti mají prostě smůlu,“ pokrčil rameny Icy. „Přeju jim hodně hluboký kryty, který by naše lejzrkanóny nepropálily. Něco rozptýlí i atmosféra, přinejmenším už to nemá takovou průpalnost. Ale kdo nebude dobře zalezlej, má prostě smůlu. Hele, jak myslíš, že to vypadalo u nás, když do nás pražili chvliku Císařští a po nich Alianční?“

„No, asi bych vám nezáviděl!“

„Čoveče, v takový chvíli nikdo neví, esli má láteřit nebo se modlit! Dojel jsem ke krytu, ale ty kurvy mě vyhodily, že už mají plno. Nasednu tedy do traktoru a ženu se jinam, když najednou bác! Traktor se kutálel i se mnou, tlaková vlna je taky mrcha, ale byl jsem živej, zatímco na místě toho krytu byla jen pěkně hluboká jáma. Hned jsem jim blahořečil, že mě odkoply, kurvy jedny, mohl jsem tam parádně zařvat s nimi, ani bych si to nestihl uvědomit!“

„To jsi zažil u vás?“

„Jo, to sem byl ještě mladík s mlíkem na bradě!“ připustil Icy.

„No dobře,“ pokračoval přízrak. „A co kdybyste opravdu smetli císařské, co pak? Neříkej, že se s tím spokojíte. Pak budete dobývat Alyak, ne? A dělat místním z domova peklo, že?“

„V tom mám obrovskou výhodu,“ ušklíbl se Icy. „Mám svý místo v torpédový sekci, mezi mariňáky ani nepáchnu. Nabízeli mi to, ale cukl jsem. Mezi náma, vočipovaný sou dycky největší hovada. Zabíjejí až příšerně snadno a moc často mají i plnou hlavu prašivejch ideálů, pro který by zamordovali i vlastní mámu.“

„Myslíš?“

„Možná nemají ideálů plnou hlavu, ale docela určitě plný huby,“ slevil Icy. „Kdyby to ale nemysleli vážně, těžko by mohli mordovat. Někteří to berou jako hru, nepřátelé jsou pro ně jen takový vymyšlený postavy, akorát trochu hmotnější než na simulátorech. Ale je mezi nima moc takovejch, co si zabíjení užívají jako úžasnou zábavu. Ti bývají nejhorší. Nezabíjejí hned, ale až po co největším utrpení. Ti dokážou člověka ořezat až na kost, jako kejtu na hostině, ale člověk je pořád naživu a řve jako tur, teda pokud má ještě čím.“

„To se o nich ví?“

„Že váháš! Taky mají proti mně pětinásobnej plat a spoustu dalších výhod.“

„Jaký třeba?“

„Například jsou vočipovaný, aby byli rychlejší a nedali se snadno zastřelit,“ řekl Icy ne moc ochotně. „Akorát nevím, esli je to výhoda.“

„Asi ano, když se to dělá?“

„Na harcu to výhoda je, o tom nepochybuj,“ připustil Icy. „Ale vočipovaný se už nemůžou vrátit mezi normální lidi. A lidi je ani mezi sebe nechtěj. Tomu se nediv, kdo by chtěl souseda, kerej umí akorát děsně rychle zabíjet a zabíjí pro kdejakou blbost? A taky nemůžou mít ženský, leda taky vočipovaný, ale těch je strašně málo.“

„Ty obyčejné jim nestačí? Nebo se jich ženské prostě bojí?“

„Voboje,“ přikývl Icy. „A mají sakramentsky proč! Ženský sou vobvykle na dvě věci: na sex a na děti. Sex můžou vočipovaný provozovat jen se stejně rychlejma, na normální sou prostě moc rychlý a při souloži je zevnitř roztrhají. Takže to smějí dělat jen s nepřátelskejma, u těch je jedno, jak je zabijou. A na děti můžou zapomenout úplně. Můžou sice souložit s rychlejma, ale biočipy se neděděj a rychlá ženská pomalý dítě nedonosí. Umělým oplodněním by to šlo vobejít, ale mariňáci beztak vo děti nestojej. V dobách příměří žijou v rezervacích, kam se za nima nikdo dvakrát nehrne. Vočipovaných ženských tam mají jen pár, ale taková rychlá běhna stačí až na padesát chlapů, takže si nestěžujou. Prachů mají přebytek a jediný, co jim chybí, sou děcka. Ale jak říkám, beztak vo ně nestojej. Zkrátka si nemyslím, že vočipování je tak velká výhoda.“

„Ty máš někde doma nějakou ženskou?“ zajímal se přízrak.

„Zatím ne,“ přiznal Icy. „To máš těžký. Sem rád, že sem eště žádnou neměl, vopuštěný to tuplem nemají lehký. Dokud člověk nemá vlastní farmu bez dluhů, nemá se po ženskejch koukat. Teda, pokud to s nima myslí poctivě.“

„A tys to myslel poctivě?“

„Až moc,“ vzdychl si Icy. „Byl bych docela poctivej chlap, kdyby to šlo.“

„A proč ti to nešlo?“

„Páč sem se za těch padesát let nezmoh’ na vlastní farmu!“ přiznal Icy. „Vzal jsem si větší hypotéku, než jsem mohl splatit. Zpočátku mi to šlo, ale čovek nemá nic plánovat v úrodný době. Pak byla válka a doba neúrody, farmu mi pro dluhy zabavili a jel jsem jako po mejdle rovnou do pekla. Eště že sem žádnou ženskou neměl!“

„Tobě už je padesát?“

„Šedesát, vypadám snad na míň?“ ohradil se Icy. „Ale je to k vzteku. Desetina života pryč a trčím tady jako torpédmajstr na bitevní lodi Aliance Eremage. Vosum bitev už mám za sebou, z toho sedum vítěznejch a jedna ústupová, ale zatím pořád žiju, tak si nestěžuju. Vono taky není ani kam, ani komu.“

„Hele, a nevykašlal by ses radši na to?“ začal ho popichovat přízrak.

„Vykašlal,“ přiznal Icy. „Mít prachy, kašlal bych na všechno. Měl bych někde farmičku, ne dost velkou, aby někomu stála za mord, nějaká ta ženská by se už jistě našla, měli bysme tam hordu malejch děcek, co by nám chybělo? Stejně si myslím, že to nakonec dokážu, teda, pokud to tady přežiju. Problém je, že to bez prachů prostě nejde.“

„U nás to jde,“ podotkl přízrak.

„Já vím,“ mávl rukou znechuceně Icy. „Pod zaljóhou de všecko, ale když vyprchá, je ta stísněnost snad ještě horší.“

„Proč to svinstvo tedy bereš?“ zaútočil na něho přízrak.

„A co mám brát jinýho? Fajnovější drogy sou děsně mastný! Nač by mi bylo přežít v týdle rakvi dvacet let a vypadnout s prázdnejma kapsama? Některejm to nevadí, klidně se pak upíšou na dalších dvacet, ale já tady zhebnout nechci! Neslyšel sem vo bitevní lodi, která by šla do šrotu po odsloužení povinnejch sta let. Dycky se najde silnější protivník, aby jí zařídil sešrotování na harcu. Proto si zásadně nic nepučuju a škudlím každý lóvre, abych zase všechno nerozfofroval. Nemůžu si to už dovolit!“

„A co takhle nebrat drogy vůbec?“

„Pak už ti tady moc možností nezbude,“ vzdychl si Icy. „Zcvoknout se, zabít se, nebo se dát k mariňákům, vočipovanejm až do smrti. Fuj!“

„Věděl bych ještě jinou možnost,“ uvažoval rychle přízrak. „Zastavit tuhle válku.“

Icy se na přízrak podíval vytřeštěně.

„Tohle že mám v hlavě?“ vybuchl po chvilce. „Měl bych si tě snad vymejšlet, když seš můj přízrak, ale abych já uvažoval o zastavení války? To snad ne!“

„Nemáš mě v hlavě,“ rozhodl se přízrak pro upřímnost. „Nejsem přízrak a už vůbec ne tvůj. Zaljóha mě nevytvořila, jen ti umožnila vnímat mě. Jsem člověk jako ty.“

„Vod nás z Nuaky?“ vyjekl Icy.

„Ne, s Nuakou nemám nic společného,“ usmál se přízrak trochu nuceně. „Přišel jsem na vaši loď z Alyaku, ale nejsem ani odtud.“

„Seš teda císařskej, nebo alianční?“ vyhrkl opatrně Icy.

„Ani císařský, ani váš,“ opáčil přízrak. „Přišel jsem ze světa mimo Císařství i Alianci, ale vaše světy mě opravdu zajímají.“

„Chcete nás napadnout?“ naježil se Icy.

„Proč si to myslíš?“ opáčil přízrak. „Mohl bys pochopit, že mě ani jedna strana vaší války nenadchla.“

„Tak co tu děláš? A jak ses dostal do naší lodi?“

„Je nás tady poblíž Alyaku víc,“ přiznal přízrak. „Zajímáme se o vaši civilizaci teprve pár dní a musím ti říci, vaše civilizace patří mezi nejhorší, s jakými jsme se setkali. Abych tě ale zase tak moc neurazil, víme o ještě horších.“

„Ta vaše je snad lepší?“ opáčil kousavě Icy.

„Že váháš!“ usmál se přízrak. „Hlavně jsme na sebe milejší.“

„Odkud jste k nám přiletěli? A jak ses dostal do naší lodi?“ trval na otázkách Icy.

„My necestujeme hvězdnými loděmi, jako vy,“ odpověděl mu ochotně přízrak. „Používám cosi jako letadlo, ale mezi světy nic takového nepotřebujeme. A do vaší lodi jsem prostě vstoupil. Hmota je pro nás za jistých podmínek prostupná.“

„Ale to bys nám takhle mohl klidně do lodi propašovat i bombu!“

„Mohl bych, kdyby mě to napadlo,“ připustil přízrak. „Proč bych to ale dělal?“

„Abys nás zničil, ne?“

„Nemám k tomu žádný rozumný důvod. Nejsme s vámi ve válce.“

„Nejste… ale jak dlouho ještě nebudete?“

„My o válku nestojíme,“ ujistil ho přízrak. „Rozumní lidé se poznají podle toho, že se raději dohodnou.“

„To kdyby šlo…!“ vzdychl si Icy. „Vám se s námi bojovat nechce? Proč?“

„Proč?“ usmál se přízrak. „Proč vlastně vedete válku vy?“

„Kdyby vyhrál císař, bylo by to ještě horší než teď.“

„A když císař nevyhraje?“

„Tak samo sebou vyhrajeme my.“

„A bude to natolik lepší, aby to stálo za tolik mrtvých? Nebylo by výhodnější, kdyby nikdo neprohrál a rozešli jste se v míru?“

„Příměří nemají dlouhého trvání,“ odvětil s přehledem Icy. „Jsou dobrá jen aby obě strany dozbrojily. Čím delší příměří, tím tvrdší válka po něm přijde.“

„Nemluvím o pouhém příměří,“ opravil ho přízrak. „Mír může být natrvalo. Znám světy, kde válka nikdy nebyla a nebude.“

„Ty bych chtěl taky vidět! Tam potom nejsou vojáci?“

„Co by tam dělali?“ usmál se přízrak. „Mohou tam být leda na návštěvě, ale pak to nejsou vojáci, jen turisté z jiných světů.“

„Takové návštěvníky známe!“ vyhrkl Icy. „Turisté a obchodníci, ze kterých se vyklubou špioni! Na ty je třeba dávat si obzvlášť pozor!“

„Co by ale u nás dělali špioni?“

„No co asi?“ vyhrkl Icy. „Zjišťovali by slabiny ve vaší obraně, jak je u nich zvykem. Kolik kde máte bitevních lodí, kolik vojáků…“

„To by mohlo být zajímavé,“ usmál se přízrak. „Co až by zjistili, že v obraně žádná slabá místa mít nemůžeme, protože žádnou obranu nemáme? Nemáme ani jednu bitevní loď a vojáky u nás také nenajdeš.“

„Kdyby zjistili, že žádnou obranu nemáte, přivolali by si na vás svoji armádu a ta by vás dobyla raz dva!“ opáčil vítězně Icy.

„To těžko,“ zarazil ho přízrak. „S tím bychom asi nesouhlasili.“

„Odkdy se ptá armáda nepřátelského vobyvatelstva na nějakej souhlas? Armáda se většinou neptá ani spřátelenejch.“

„Bez našeho souhlasu se k nám nikdo nedostane,“ ujišťoval Icyho přízrak. „Pochop to už konečně, k nám se nelétá na hvězdných lodích. K nám se chodí pěšky a beze zbraní.“

„Pěšky?“ zarazil se Icy.

„Ano, pěšky,“ ubezpečil ho přízrak. „Z jednoho světa na druhý se dá dojít i pěšky.“

„Ale jak?“ nechápal Icy.

„Máte už přece aspoň nějaké ponětí o chobotech, nebo jim říkáte červí díry? Takové ty oblasti ve vesmíru, které loď vcucnou a vyplivnou ji o pár světelných let dál? Vy občas využíváte těch přírodních. My si něco podobného umíme otevírat přímo na planetě, takže přejdeš ze světa do světa třeba i pěšky.“

„Ale teď přece nejsme na planetě?“ opáčil Icy. „Můžeš si snad otvírat červí díry i tady v naší lodi?“

„Jistě,“ ujistil ho vážně přízrak. „Ale nemám k tomu důvod. Poslyš, poručíku, víš už aspoň, proč jste až dosud nenarazili na hvězdné lodě císařské kosmické flotily?“

„To nevím,“ odvětil vyčkávavě Icy. „To možná věděj na můstku, já ne.“

„Něco ti povím. Císařská flotila je v této chvíli odzbrojená. Proto se vám nepostavil ani jeden křižník. A už se ani nepostaví.“

„A to jste způsobili vy?“ podíval se Icy na přízrak s nedůvěrou.

„Ano, my,“ dostalo se mu vážného ujištění. „Řekl jsem ti, že je nás tady víc. Ale neudělali jsme to proto, abyste hladce zvítězili a začali masakrovat obyvatele Alyaku. Odzbrojíme vás také a musíme to stihnout dřív než doletíte k cíli.“

„Odzbrojíte? Snad ne zevnitř? To není možné! Víte, kolik je na našich lodích zbraní?“

„Poslyš, tobě to přece ani moc neuškodí,“ řekl dobrácky přízrak. „Neříkal jsi, že se na válku rád vykašleš? Hele, co kdybys mi teď pomohl odzbrojit vaši loď? Já bych ti pomohl na oplátku k menší farmě, aby sis mohl konečně založit rodinu.“

„Jak to myslíš? To jako, že já mám jít s tebou proti našim? To je přece zrada!“

„Takže máš s nimi přece jen stejný cíl?“

„To jsem neřekl,“ odtušil opatrně Icy. „Ale řekl jsem, že bych se rád vrátil domů.“

„Myslíš snad, že to bez vaší bitevní lodě nepůjde?“

„No… nedovedu si to představit jinak,“ přiznal Icy. „A už vůbec si neumím představit svůj plat, kdybych šel s tebou. Máš snad ňáký lóvre?“

„Vaše peníze nemám,“ připustil přízrak. „Musel bych tě zaplatit ve zboží. Toho mám ale víc, než si dokážeš představit.“

„Tady ale nemáš nic!“ vyčetl mu Icy. „Jak ti to mám věřit?“

„Nemusíš mi věřit,“ ujistil ho přízrak. „Ale pak to zvládnu i bez tebe a ty nic nedostaneš. Rozhodni se sám, to už nechám na tobě.“

„Kolik je vás na naší lodi teď?“ vyhrkl Icy zamračeně.

„Jsem tu sám,“ odtušil přízrak. „Sám proti celé flotile, ale na počty nekoukej, nedopočítal by ses. Císařskou flotilu zlikvidoval během jediného dne můj kamarád Alexijev, taky sám.“

„U všech ďasů!“ zbledl Icy. „Co jste to za šílenou civilizaci, když proti dvěma bitevním flotilám pošlete pouhé dva chlapy?“

„Jedna z těch dvou flotil už je odzbrojená,“ ujistil ho přízrak. „Nejsme válečníci, ale tohle dokážeme i bez létajících rakví. Nejvíc jsem se zdržel, než jsem vás našel. Nebylo jednoduché vypátrat vás, když používáte neviditelnost.“

„Vona není tak dokonalá,“ vyhrkl Icy. „Říkali nám ale, že při setkání dvou civilizací nutně vznikne strašlivý konflikt, který skončí až zničením jedné z nich!“

„Vám toho nalhali!“ odfrkl si přízrak. „Kdo takhle uvažuje, toho asi netíží svědomí, lépe se mu vraždí a všechno je krásně jednoduché. Vaše loďstvo je vždycky v právu, i když vraždíte po milionech, že?“

„Proč ale potřebujete mě, když si troufáte na něco tak nemožného? Čím vám může být užitečnej vobyčejnej poručík od torpéd?“

„Můžeš mi ušetřit čas,“ řekl mu přízrak vážně. „Právě toho nemám nazbyt. Jsi jediný, kdo mě vidí a může se mnou mluvit. Ve vaší lodi se nevyznám, ale ty jsi tady pár let doma, mohl bys mi pomoci najít všechno, co potřebuji.“

„A splníte pak svůj slib? A bez vytáček?“

„Jistě,“ přikývl přízrak. „Zásadně neslibuji, co bych nemohl splnit.“

„Dobře, půjdu s vámi,“ svolil Icy.

*****

Ultimatum

Komodor Zikehová stiskla tlačítko předem nastaveného volání, kterým do své kabiny přivolávala svou osobní stráž. Nic se ale nestalo. Velitelský můstek, odkud normálně bitevní loď řídila, osvětlovala jen nouzová fosforescenční svítidla. Mimo hlavního napájení vypadlo i záložní a to by se rozhodně stávat nemělo. Komodorka vztekle zaklela, něco ve smyslu, že se technici mají na co těšit. Za bitvy může takový výpadek znamenat zkázu lodi a u vlajkové lodi celé flotily by to bylo dvojnásob fatální. Začala uvažovat i o přesunu na záložní velitelský můstek, ale každé zdržení bylo nemilé, třeba to tady technici opraví dřív, než by se i s uplatněním svých pravomocí na záložní velín dostala.

Pro jistotu stiskla několik tlačítek, ale ani potvrzení se nedočkala. Můstek byl němý.

„Zbytečně se namáháte, komodorko,“ oslovil ji znenadání podivným tichým hlasem jakýsi neznámý chlap, který znenadání vyvstal mezi panely hlavního můstku a pancéřovými dveřmi na okružní chodbu. „Nejde vám proud, nikam se nedovoláte.“

„Co tady děláte?“ vyštěkla přísně, protože před ní stáli chlapi hned dva. Jeden v alianční uniformě, podle hodnostního štítku poručík, druhý měl na sobě jen jakousi podivnou bílou pěnu, nebo co to bylo. Ten určitě na loď nepatřil a nezřetelná, průhledná namodralá blána kolem nich už vůbec ne.

„Chci vám navrhnout jednoduchou malou dohodu,“ řekl chlap v bílém. „Když splníte naše podmínky, vrátíte se i s vaší flotilou v pořádku domů.“

„Na mé lodi mi nikdo nebude klást podmínky!“ odsekla Zikehová. „Na žádnou dohodu nepřistoupím. Kdo vlastně jste?“

„Záleží na jménu?“ usmál se chlap v bílém. „Ačkoliv, představit bych se mohl, bylo by to přinejmenším slušné. Oslovovat mě můžete Pepek Horák. Vaše jméno znám, ale jestli dovolíte, budu vás i nadále oslovovat hodností. Je to tak příznačnější.“

„Jakou máte vlastně hodnost vy, pane… Horák, takové jméno jsem nikdy neslyšela.“

„Nemám hodnost,“ ujistil ji Pepek. „Výjimečně budete muset vyjednávat s civilem.“

„To je nehorázné! A co ten druhý?“ ukázala Zikehová prstem na Icyho.

„Toho jsem si od vás vypůjčil jako tlumočníka,“ usmál se Pepek. „Ale protože byste ho asi považovali za zrádce, vzal jsem ho raději pod svou ochranu. Vyjednávat musíte se mnou, já jsem na naší straně ta hlavní osoba.“

„Vy že jste tady hlavní?“ vyprskla přezíravě komodorka. „Dejte oba pomalu ruce za hlavu a žádné hlouposti!“

Pistole se v její ruce objevila naprosto nečekaně, ale na příchozího neudělala kýžený dojem. Jen poručík se celý schoulil, jakoby už cítil několik kulek v břiše. Váhavě se pokusil zvednout ruce a splnit její příkaz, ale ruce se mu o to průhledné nic zarazily. Zmateně se podíval na chlapa v bílém, ale pak se uklidnil, dal ruce dolů a namířenou zbraň ignoroval. Jen komodorka nestihla rozpoznat, že se uklidnil až po Pepkově telepatickém uklidňování.

„Budu střílet!“ varovala je naposledy a pozdvihla pistoli výš. „Tohle je zbraň! Jestli to jako civil neznáte, ujišťuji vás, že se tím dá velice snadno zabíjet!“

„Jen si zastřílejte!“ ušklíbl se Pepek. „Nevidím něco takového poprvé. Čekal jsem, že na nás rovnou vystřelíte a nebudu vás muset dlouho a složitě přesvědčovat, že nám to neškodí. Jen si to zkuste! Ale pochybuji, že vás takové zjištění uklidní. Spíš naopak.“

„Máte na sobě něco jako osobní silový štít?“ zaváhala trochu.

Modravá bublina kolem nich ji mátla. Neměla tušení co to je, zkusila aspoň hádat.

„Silové štíty mají i naše bitevní lodě, ale o takhle malých jsem nikdy ani neslyšela.“

„To není štít, to je letadlo,“ vysvětloval jí Pepek. „Možná se vám zdá malé, ale uklidním vás, je stavěné jen na krátké lety, z Alyaku sem a zpět. Žádný štít nemáme, ani nepotřebujeme. Nebudeme kulky odrážet, necháme je prostě proletět skrz nás.“

„Přesně tak jsem to přece myslela!“ ušklíbla se Zikehová.

„Jenže si myslíte, že nám to bude vadit!“ vrátil jí Pepek úšklebek. „To je ten zásadní omyl. Kulka projde skrz nás bez nejmenší škody, poškodíte si leda dveře nebo stěnu za námi. Opravdu se nemohu dočkat, až si na mě vystřelíte!“

„Tu radost vám neudělám,“ řekla komodorka a sklonila pistoli. „Budu vám to věřit, to byste tady nestáli tak klidně.“

„Když nebudete střílet, můžeme pokračovat v rozhovoru, ne?“ chopil se toho Pepek. „Mé podmínky jsou jednoduché. Nařídíte svým lodím obrátit se a stejnou cestou se vrátíte domů. Pak vás nechám na pokoji a na důkaz uznání vám ponechám i vaše zbraně. Něco tak jednoduchého snad nemusím opakovat, ale měl bych doplnit, co se stane, když do osmi hodin neposlechnete. V takovém případě přestoupíte do posledních dvou lodí schopných letu, které vám ponechám, otočíte je, to už jistě ochotněji, a vrátíte se domů na nich. Budete se tam jen trochu víc mačkat. Je vám to jasné?“

„Nějak moc se chvástáte!“ zpražila ho.

„Nemluvím do větru, komodorko!“ odtušil klidně. „Výpadek elektřiny ve vašem můstku není žádná porucha. Je to moje dílo. Klidně tomu říkejte sabotáž.“

„Někde jste mi tady přeštípl kabely?“ zasmála se Zikehová. „Musel byste totéž udělat i na všech záložních můstcích, ale já vám ručím za to, že se odsud daleko nedostanete.“

„Nějak moc se chvástáte!“ vrátil jí její vlastní slova. „Vám ještě nedošlo, s čím jste se právě setkala, že? Dobře, mám pro vás pochopení a pokusím se vám vysvětlit, co se na vás a vaše hvězdné koráby společně se mnou přihnalo. Určitě si dovedete představit podobnou poruchu, jako tady na můstku, jenže na hlavních reaktorech lodi. Stejná porucha najednou je u všech šesti krajně nepravděpodobná, ale ani tady to není porucha, ani přeštípané kabely. Vyvolám ji kdykoli si vzpomenu a co je pro vás horšího, vy ji neodstraníte. Jistě dobře víte, jak se dá řídit loď bez hlavních reaktorů: nijak. Současný kurs vaší flotily by potom skončil obrovským žbluňknutím do povrchu zdejší hvězdy. Lodi by samozřejmě vzplály dřív a na hvězdu by dopadly jen vyhořelé vraky, ale o nepodstatné detaily se hádat nebudu. Budete mi vděční, když vám jako záchranné čluny ponechám dva menší letuschopné křižníky.“

„Diktujete mi a vyhrožujete, jako kdybyste na mě mířil vy a ne já na vás,“ zkusila mu opět jemně připomenout svoji pistoli.

„Hodně se spoléháte na tu směšnou zbraň?“ usmál se Pepek. „Myslel jsem si, že mi aspoň trochu věříte. Ale jestli tolik toužíte po důkazech, nezdržujte a stiskněte tu spoušť! Až se sama přesvědčíte, že nám to nevadí, můžeme se bavit dál. Vaším komunikátorem nikoho nepřivoláte. Když jsem řekl, že vám nejde proud, tak to platí i na stroječky, co máte na ruce a po kapsách. Ani to nezkoušejte, beztak by nám vaši pobočníci jen překáželi.“

Komodorka ztratila vteřinu omrknutím osobního komunikátoru v podobě hodinek na ruce. Místo přesného času viděla jen šedivou plochu vypnutého displeje. Komunikátor byl zřejmě mrtvý jako rozšlápnutý krab. Proto nereagovalo tlačítko nouzového signálu, když je potají tiskla! Další tři vteřiny ztratila šťavnatým klením, ale pomohla tím jen k pobavenému úsměvu na tváři bledého vetřelce.

„Aha, máte na nás něco nového!“ vyhrkla vztekle. „Něco, co nečekáme, že?“

„Přesně tak, máme na vás něco, co nečekáte,“ souhlasil Pepek. „A doufám, že Velké radě Aliance předáte můj vzkaz přesně tak, jak jej teď řeknu. Nemusíte si nic zaznamenávat, beztak nemáte čím, bude to velice jednoduché. Přestanete zkrátka s válečnými výpravami proti Císařství. V zájmu spravedlnosti přestane i Císařství podnikat odvetné, trestné i loupežné výpravy proti vám, ale tím se nezabývejte, to nechte na nás. Války v této oblasti skončí a nastane konečně mír.“

„To myslíte vážně? Opravdu doufáte, že něco tak absurdního přijmu?“

„Přijmete,“ přikývl Pepek. „Nic jiného vám nezbude, myslím to opravdu vážně. Císařské flotily jsou v této chvíli vyřazené, proto se vám nic nestaví do cesty. Jenom já, ale doporučil bych vám, berte mě hodně vážně. Sama vidíte, že mám možnost zlikvidovat vás bez jediného výstřelu. Když vám vyřadím motory, jistě si spočtete, jak to dopadne. Nabízím vám jen možnost čestně ustoupit. Radím vám, využijte mé nabídky, bude to i ve vašem vlastním zájmu.“

„Co vy víte o našich zájmech?“ vyštěkla na něho.

„Možná jste měli do této chvíle jiné. Možná je ještě máte, ale ujišťuji vás, že je brzy změníte. V nejbližších hodinách bude vaším nejpřednějším zájmem přežít, vyváznout se zdravou kůží. A jestli mě neposlechnete, nebudete to mít jednoduché.“

„Jste si tím tak jistý?“ ušklíbla se komodorka.

„Něco málo vám naznačím,“ odvětil klidně Pepek. „Jestli se domníváte, že nás někdo na vaší lodi zadrží, pusťte to z hlavy. Vaše slova svědčí o neznalosti stavu hmoty, ve kterém se my dva nacházíme. Nás teď nic hmotného nezadrží. Zavřete před námi pancéřové dveře, projdeme i zavřenými. Nejenže je nepotřebujeme otevírat, ale nemusíme je ani vyhledávat. Procházíme tak kovovými stěnami i lidmi, kteří by se nám stavěli do cesty.“

„Nic hmotného vás nezadrží?“ opáčila komodorka. „Naštěstí máme i zbraně, které se za hmotné považovat nedají. Uznávám, má zbraň je čistě mechanická. Dosud mi na všechno stačila, ale budu si asi muset zvyknout na něco jiného. Třeba na eldyfy.“

„Ty vám nepomohou,“ ušklíbl se Pepek. „Máte zčásti pravdu, eldyfy nám mohou škodit, jenže na rozdíl od mechanických zbraní potřebují ke své činnosti elektřinu. V bezelektrické zóně prostě nefungují. Právě tak se nemůžete vymlouvat na přeštípané kabely u vašeho komunikátoru. Ten má přece vlastní baterie a taky je vám k ničemu. Eldyfu bych se ve vašich rukou bál stejně málo jako vaší pistolky.“

„Ale co na dálku?“ opáčila. „Abyste mohl splnit své hrozby, musel byste přeletět na další naše lodě. V kosmickém prostoru budete dobrým terčem.“

„Můžete si to myslet,“ usmál se Pepek. „Museli bychom být ovšem neprůhlední, jako třeba teď, kdy nás vidíte. Fotony se musí mít o co zastavit, aby se projevily jejich účinky. Průhledným terčem ale proletí skrz naskrz stejně neškodně jako kulka. A na neviditelný terč se navíc špatně míří. Hlavní potíž bude, že umíme svou průhlednost ovlivňovat.“

„Když jste ale nehmotní, jak můžete mít vliv na hmotu?“

„Paradox, co?“ ušklíbl se Pepek. „Máte pravdu, z našich hmotných projevů si nemusíte nic dělat, ale na některé vzájemné působení nemá druh hmoty vliv. Například na gravitaci, abych se držel toho, co znáte. Nebo na ovlivňování atomových vazeb, ty byste už také mohli znát, když máte atomové zbraně. Bezelektrická zóna je také takové narušení. Víc o tom nepotřebujete vědět, jen vás ujišťuji, že proti ní nemáte v současné době obranu. Už jsem vám naznačil, k čemu se dá použít, na vás zbývá přijetí mých podmínek. Neměli byste ale jejich mírnost považovat za slabost nebo za ústupky! Berte je radši jako výstrahu! Mohlo by být i hůř, mnohem hůř.“

„I kdybych vás poslechla, což by bylo poprvé, co kdy důstojník Aliance ustoupil nějakému civilovi, co myslíte, že by se stalo?“ ušklíbla se komodorka. „Takový rozkaz by byl docela jistě můj poslední. Ihned poté bych ztratila velení Flotily. Máme tu dost jiných důstojníků, kteří by naši misi dokázali dovést k vítězství!“

„K vítězství?“ vrátil jí Pepek úšklebek. „Nepodceňujte mě, komodorko! Tady na vás žádné vítězství nečeká. Vím, co říkám. Tady můžete jedině přijít o všechny lodě i o životy!“

„Říkejte si co chcete, ale já jsem přísahala věrnost Alianci!“

„No dobře,“ pokrčil Pepek rameny. „Přesvědčovací akci se zřejmě nevyhneme, ale snad vám to umožní poslechnout mě a nepřijít o velení.“

„Chcete snad splnit své vyhrůžky?“ odvětila trochu kysele.

„Budu muset,“ vzdychl si. „Snad byste mě poslechla, vypadáte docela rozumně, ale chápu, že vás ohledy na vaše vojenské kolegy nutí nepřijmout moji nabídku. To už znám, s tím jsem se setkal. Dobrá, z nabídky se stane slibovaná výstraha. Nutíte mě použít prostředků, které nerad používám, přece jen se jich trochu obávám.“

„Vašich prostředků?“ odvětila s odstínem zloby. „Budete snad do nás střílet?“

„Budu muset vyzkoušet všechno, abych vás přesvědčil,“ usmál se také trochu kysele. „Na střílení snad nedojde. Už proto, že žádné střelné zbraně nemám.“

„My ale proti vám použijeme všechno!“ odsekla komodorka. „Všechno včetně střílení. Když nebudete střílet vy, my budeme! Máme čím!“

Aby dokázala, že to myslí vážně, zvedla ruku a její pistole začala ostře štěkat.

Poručík Icy se po prvním výstřelu schoulil, ale když jím dvě kulky neškodně prolétly a ani je nepocítil, zase se narovnal. Pepek stál klidně po celou tu dobu. Nebylo to poprvé, co ho chtěl někdo jako ducha zastřelit.

Zbraň štěkla naposledy, zásobník byl prázdný. Zikehové přejel po zádech mráz. Uvědomila si, že stojí proti vetřelci úplně bezbranná. Mířila pořád na oba, ale teď jen neškodnou zbraní, ze které si nic nedělal ani bázlivější poručík.

„Vidíte, přece jste si vystřelila!“ zasmál se Pepek výsměšně. „Dobrá, rozhodla jste se pro oboustrannou demonstraci síly. Protitah je teď na mně. Uvidíme se brzy!“

Nevyužil ale toho, že byla momentálmně bezbranná. Couvl a strhl s sebou i poručíka, stále ještě ze střelby trochu nejistého. Zvolil si ale směr, který komodorka čekala ze všeho nejméně. Zacouval totiž pozadu přímo do kovové stěny hvězdné lodi. Ta pevná stěna ho ale nezadržela, prolnul jí skrz naskrz a zmizel…

Nemluvil zřejmě do větru…

*****

Nouzové osvětlení svítilo v lodi strašidelně a hlasitý řev sirén poplachu to jen podtrhával. Vysadily i generátory umělé gravitace, takže se po lodi nedalo normálně chodit. Chodbami tam i sem proplouvaly oddíly vojáků, mezi nimi se opatrně a vyděšeně proplétali technici. Všichni ručkovali po léta nepoužívaných, špinavých, drsných a neohlazených madlech, část lidí přitom do pohotovostních sáčků z nezvyku zvracela. Nejhorší bylo, že naprosto stejný zmatek panoval bez výjimky po celé lodi. Jako by nebylo zasaženo jedno, dvě, nebo třeba pět oddílů. V takovém případě by záchranáři ze sousedních sekcí zachraňovali posádky poškozených částí, ale pořádek a disciplina by vládly aspoň v těch nedotčených.

Tady to ale vypadalo, že je loď poškozená po celé délce. A řev sirén to jen potvrzoval. Místo aby burcoval, plnil všechny strachem.

Bezpečně všichni věděli jen jedno. Loď je v nebezpečí!

Členové posádky, za normálních okolností uzavření v hlubinách lodi, přitom vypadali méně vyděšeně než ti, kdo měli větší přehled o kosmickém okolí. Proslýchalo se, že loď nic neohrožuje zvenčí, závada prý je čistě uvnitř. To vypadalo ještě hůř. V bitvě se s nějakým poškozením lodi počítá, všichni jsou na ně připraveni a měli by si vědět rady. Ale co si počít s fatálními a přitom nepravděpodobnými poruchami, vzniklými znenadání samy od sebe, bez přispění nepřítele?

Nebylo to nakonec jen nějaké nové cvičení na prověření souhry posádky?

Ba ne, cvičení během bojového letu nepřipadalo v úvahu! Nač dávat nepříteli šanci řešením fiktivní ohrožení, když může každým okamžikem nastat skutečné, to se snad nikdy nestalo!

A navíc tak nemožný námět! Plášť lodi bez jediného škrábnutí, bojové úseky netknuté, ale aby byly vyřazené všechny reaktory a skoro všechny velitelské můstky? Takové cvičení by mohl vymyslet jen naprostý magor!

Záhada ale nabývala stále větších rozměrů a získávala na tajemnu.

Proslýchalo se, že kolem nedalekého čtvrtého reaktoru je záhadná oblast, kde se děje cosi nevysvětlitelného. Přestávaly tam fungovat elektrické přístroje, mazaly se paměti komunikátorů, zastavovaly se hodinky. Kdosi se dušoval, že tam přestávají svítit i obyčejné svítilny, jako by je něco neviditelného zhasínalo. Pořádková stráž tam nikoho nepustila, ale fámy se rychle šířily dál.

Ze sekce radistů přišla zpráva, že se loď nemůže spoléhat na pomoc dalších lodí Flotily. Nikdo nechápal proč a vyvolalo to větší znepokojení než předchozí fámy. Na postižené vlajkové bitevní lodi Eremage byla přece i komodorka Zikehová! To se ji nikdo nepokoušel zachránit? Co se to vlastně děje?

*****

Palmer mezitím řešil v torpédovém úseku dilema. Jeho spolubojovník Icy se při poplachu nedostavil na stanoviště a Palmer si nevěděl rady. Icyho zřejmě náhlý poplach daleko od Alyaku zaskočil. Nejspíš se předrogoval a Palmer s ním měl soucit. Zdrogovat se v nepřátelské planetární soustavě je kokotina, ale když Icyho podle předpisů nahlásí jako nepřítomného, předhodí ho tím vojenské policii a válečnému soudu. Dostat se před popravčí četu kvůli půlhodině blaženosti je kruté a vydat kamaráda do drápů vojenské policie sviňárna. Jenže když ho nenahlásí, riskuje tím spoluvinu a při nešťastné shodě okolností by mohli skončit před popravčí četou oba. Co teď?

Palmer se pokoušel kamaráda dovolat osobním komunikátorem, ale Icy se nehlásil. Zřejmě může za ztrátu spojení tajemná nebezpečná záhada v reaktorové sekci. Fáma přece tvrdila, že komunikátory poblíž selhávají. Ale sirény fungují, tahle výmluva by jim neprošla. Ten trouba buď komunikátor vypnul, nebo je prostě tak ztvrdlej, že nereaguje.

Pitomec!

Kamarád, ale pitomec!

Jak to ale udělat? Neměl by risknout a doběhnout pro něho? Jenže to už by bylo opuštění stanoviště a to by už vůbec nemohlo dopadnout dobře.

Zatímco si pohrával s mlčícím komunikátorem, čas neúprosně ubíhal.

Najednou se mu komunikátor ozval.

„To jsi ty, Palmere?“ ozval se tlumený hlas Icyho.

„Kde se zašíváš?“ vybuchl Palmer, ale pro jistotu také ztlumil hlas. „Ty nevíš, kde máš být? Je poplach!“

„Tys’ to ještě nikam nehlásil?“ divil se Icy.

„Buď rád!“ odsekl Palmer. „A koukej pohnout kostrou, kmitej, ať už jsi tady!“

Ačkoliv s jistotou očekával, že Icy teď nasadí ostré tempo, Icy nějak nespěchal.

„Hele… Jestli to co nejdřív neohlásíš, budeš mít průšvih!“ upozorňoval ho zbytečně.

„To vím, sakra!“ zavrčel Palmer. „Ale kdybych tě nahlásil, budeš mít setsakra větší průser ty! Koukej všeho nechat a švihej!“

„Poslyš, už neváhej a ohlas, že jsem nedorazil!“ odpověděl mu Icy tak pevně, až Palmerovi povisla dolní čelist.

„Šílíš?“ zmohl se jen na jedno slovo.

„Nešílím,“ odvětil stejně lakonicky Icy. „Nemusíš se bát, že bys mi ublížil, budeš krejt jen sám sebe. Já už tam nepřijdu, rozumíš?“

„Blázníš?“ vyjekl Palmer. „Neblbni, z toho kouká vojenský soud! Jsme ve válce!“

„Žádný soud nebude!“ odvětil Icy. „A válka taky ne. Přidal jsem se k nepříteli.“

Větší překvapení to snad být ani nemohlo. Palmer stál chvíli jako socha.

„Ses zbláznil!“ vyhrkl po chvilce. „Jak to myslíš?“

„Jsem v letadle našeho nepřítele,“ vysvětloval mu rychle Icy. „Ten poplach je přece kvůli němu! Poslyš, Palmere, možná to tak nevypadá, ale je to neslavný konec našeho harcu, naprosté fiasko, rozumíš? Zikehová proti němu nic nezmůže. Až dá rozkaz k ústupu, poletím raději s ním. Nabídl mi totiž azyl v jeho světě. Asi to nevíš, ale světů je ve vesmíru víc než ty, co známe. A že naše světy nejsou zrovna nejlepší, to snad víme oba. Jestli se vrátím domů, tak až s ním.“

„Kde máš jaké letadlo?“ vybuchl Palmer.

„To je právě ono!“ řekl vítězně Icy. „Jeho letadlo je neviditelné a přitom prochází hmotou. Takže i s ním nepozorovaně vletěl až do naší lodi a ochromil ji zevnitř. Tak důkladně, že to už nikdo nikdy nespraví.“

„A ty ses k němu přidal?“ nadechl se Palmer. „Šílíš? To bych do tebe nikdy neřekl! To teď budeme stát proti sobě?“

„Nebudeme,“ opáčil Icy. „On už své udělal. Naše loď je ochromená, nebojeschopná, střílet nemůže a jemu to stačí. Až tak vyřadí i ostatní, válka skončí. Zikehová bude ráda, když se dokáže s ochromenými loďmi vrátit a střílet se vůbec nebude. Pak bude jedno, jestli stojíme proti sobě, nemyslíš? Poslyš, nechtěl bys letět s námi? Jedno místo by v tomhle letadle snad ještě bylo, co kdybych ti je nabídl?“

„To nejde!“ odvětil Palmer po krátkém zaváhání.

„Ty si snad myslíš, že je naše válka spravedlivá?“

„Tak blbej nejsem,“ odvětil Palmer. „Žádná válka nemá se spravedlností nic společného, ale když už ses do ní dostal, nemáš jinou cestu.“

„Mám,“ odmítl Icy. „A právě ti ji nabízím. Eremage je v této chvíli neovladatelná, letíme rovnou do hvězdy a budeš potřebovat děsnou kliku, abys to přežil! Poleť raději s námi!“

„Copak o tom můžeš rozhodovat i ty?“

„Samo sebou ne, ale náš nepřítel není proti. Jak říkám, jedno místo má ještě volné.“

„Asi to nevíš, ale mám doma rodinu,“ odvětil Palmer. „A ta zoufale čeká na peníze. Když zařvu, rodina lóvre dostane, ale kdybych se dal k nepříteli, všechny bych zabil. Nezlob se na mě, ale já je v tom nenechám!“

Icy chvíli mlčel.

„Dobře,“ ozval se po chvilce. „Pepek ti to uznává. Náš nepřítel, víš? Uznává ti rodinu jako dobrý důvod zůstat. Možná se domů vrátíš a bude to pro tebe i pro tvou rodinu lepší. Já nikoho nemám, takže jdu pryč. Řeknu ti jen jedno. V téhle válce Aliance nabeton nezvítězí.“

„Prosím tě, jak to můžeš tvrdit?“ pochyboval Palmer.

„Můžu,“ ujistil ho Icy. „Pepek, náš nepřítel, nevyřadil na lodi jeden reaktor, nebo dva, ale všech šest. Trvalo mu to pár minut, ale spravit to může jen on, nikdo jiný.“

„To myslíš vážně?“ znejistěl Palmer. „Co ty víš vůbec o reaktorech?“

„Myslím to naprosto vážně,“ trval na svém Icy. „Nejsem odborník na reaktory, ale nechal jsem si podrobně vysvětlit co dělá. A posoudit to můžu, úplnej blbec snad nejsem. Pro reaktorový techniky je to naprosto zabitý, opravit to nikdo z nich nedokáže.“

„Opravdu si to myslíš? Dyť to jsou fachmani!“

„Budou vedle všichni, dám za to krk. Pomohlo by jen vymontování reaktorů a instalování nových, ale to by šlo možná v doku, rozhodně ne tady. Vyřazené reaktory neuvedou do chodu ani jejich konstruktéři, to je prostě vyloučené. Tady by nic nevyřešily ani nové, Pepek by je vyřadil stejně snadno jako tyhle. Věř mi, je to tak! Sedíš v obrovským vraku bez lejzrkanonů, teoreticky můžete ještě odpalovat torpéda, ale prakticky jsou vám na prd.“

„Aha,“ polkl nasucho Palmer. „Proto nařídila komodorka ostatním lodím, aby se od nás co nejvíc vzdálily!“

„No vidíš! Měl bys mi víc věřit!“

„Já ti to věřím,“ odvětil Palmer. „Ale pochop, kdybych zdrhl, celá rodina mi zařve! To si na svědomí nevezmu!“

Chvíli bylo v komunikátoru ticho.

„Dobře,“ ozval se po chvilce Icy. „Uznáváme ti to oba, Pepek má taky pochopení. Ale teď už neztrácej čas a nahlas, že nejsem na stanovišti. Mně neuškodíš a teď jde o tebe. Třeba se ještě uvidíme. A kdyby ne, budu na tebe vzpomínat v dobrým.“

„Já na tebe taky,“ odtušil Palmer. „Kdybys nebyl takový pošuk se zaljóhou, byl bys ještě lepší, ale i tak to s tebou šlo. Budu ti aspoň přát, abys z toho vyvázl se zdravou kůží.“

„To ti přeju taky,“ odtušil Icy.

*****

Strategický tah

„Nebylo to zrovna hloupé, komodorko!“ řekl Pepek.

Stáli přímo ve dveřích, kterými před okamžikem prolnuli. Zikehová pořádala s pobočníky ve velíně poradu, když tam znenadání zhasla světla. Zachovala ale klid a mírně zvýšeným hlasem všechny požádala, aby zůstali na místech a nepropadli panice. Dosáhla svého. Její klid se přenesl na ostatní, ale všichni s nedůvěrou hleděli na dvě postavy v modravé bublině, jen slabě osvětlené nouzovým světlem luminoforů, které právě prošly zavřenými pancéřovými dveřmi a zastavily se hned za nimi.

Nebylo nutné, aby je někdo představoval. Byli to oni. Vetřelci!

„Očekával jsem, že vám bude vlastní kůže milejší, ale špatně jsem vás odhadl,“ pokračoval Pepek. „S takovými, jako jste vy, jsem se už setkal. Na některých světech se jim říká kamikaze. Ti klidně zabijí i sami sebe, jen když tím co nejvíc poškodí nepřítele.“

„Stěžujete si? Jste přece ještě naživu, ne?“ odpověděla mu jízlivě.

„Nás to nemohlo ohrozit,“ pokrčil rameny Pepek. „Ale přiznám se, rozkaz rozptýlit vaši flotilu po celé hvězdné soustavě mi to ztížil. Ne že bych teď nedokázal vaše lodě ochromit, ale bude mi to trvat déle a některé by mi mohly proklouznout až k Alyaku.“

„Nechci předčasně prozrazovat své úmysly a už vůbec ne vám, ale snad vám došlo, že to nebylo nedorozumění, ale záměr,“ přisadila si Zikehová.

„Nic mi neprozrazujete, to mi opravdu došlo,“ kývl Pepek. „Ale ten rozkaz se obrátí proti vám. Já musím především zabránit vašim lodím dostat se na dostřel k Alyaku. Budu muset někde poblíž hlídkovat a nebudu mít čas sledovat vyřazené lodě. Některé se současným manévrováním snad dostaly na stabilní oběžné dráhy, ale jiné, včetně vaší vlastní, jsem ochromil na dráze kolizní s povrchem hvězdy. Těm hrozí zkáza, ale na to jsem vás včas upozornil. Rozptýlením vašich lodí jste snížila naději na jejich záchranu, ale ze všech nejvíc jste uškodila sama sobě. Jestli to nevíte, padáte přímo do ohně hvězdy.“

„Pro nás je ctí zemřít za Alianci!“ odvětila hrdě, až pateticky.

„Pro vás důstojníky,“ zavrčel Pepek. „Asi opravdu patříte ke kamikaze, ale vaše posádky takové nadšení pro zbytečnou smrt nemají.“

„Posádky!“ vybuchla Zikehová. „Ta chátra za to dostala víc než dobře zaplaceno!“

„Vojáci dostali zaplaceno za riziko, ale slibovali jste jim vítězství! Toho se teď nedočkají a jejich smrt bude zbytečná. Ani Alianci to nepomůže.“

„Nehodnoťte to ze svého pohledu!“ odsekla Zikehová. „To je snad naše věc!“

„Z mého pohledu je to přece jasné,“ opáčil Pepek. „Ztížila jste mi to. Uznávám, bylo to od vás chytré. Z jiného pohledu je to naopak. Sliboval jsem vám ponechat k záchraně posádek dvě letuschopné lodě, ale změnou podmínek jste to ztížila i vy. I já se musím přizpůsobit změněné situaci. Ponechám vám dvě lodě, jak jsem slíbil, ale převezmu jejich velení a budu je navádět tak, aby vaši loď zachraňovaly jako poslední a může se stát, že to zrovna u vás nestihnou a nezachrání vás. Jestli to odnesete, bude to vaše škoda, ale i vaše vina.“

„Nemáte nejmenší právo velet mým lodím!“ vybuchla komodorka.

„Právo?“ ušklíbl se Pepek. „Odkdy se ve válce hledí na právo? Ve vašich plánech přece na právo také nehledíte!“

„Válečné právo neuznává přijímat rozkazy od nepřítele!“

„Aha, válečné právo!“ odfrkl si Pepek. „Problém je asi v pořadí hodnot. Co válečné právo vyzdvihuje, já neuznávám. V tom se neshodneme, ale s tím se nedá nic dělat.“

„Jaké pořadí hodnot uznáváte?“

„V první řadě chci a budu chránit lidi, kteří na válce nemají vinu,“ odvětil Pepek. „Tady to jsou obyvatelé Alyaku. Posádky císařských lodí jsou na druhém místě, vaše posádky až na třetím. Vy sama patříte k viníkům této války, takže jste u mě až na posledním místě.“

„Takže jste přece jen na straně Císařství!“ odfrkla si se zadostiučiněním Zikehová.

„To bych neřekl. Císařské flotily jsme vyřadili jako první,“ odvětil Pepek.

„Ale hájíte přednostně Císařský Alyak!“

„Hájíme lidi z Alyaku,“ opravil ji. „Ti ale nepředstavují Císařství! Naopak, možná se teď velice rádi od Císařství odtrhnou, mají ho beztak už plné zuby.“

„Pak byste ale měl být s námi!“ vyštěkla Zikehová. „My jsme také proti Císaři!“

„Možná,“ připustil Pepek. „Jenže ani Aliance není lepší. Pro lidi na Alyaku bude nejlepší, když si zvolí uspořádání svého světa sami. Bez Císařství i bez Aliance.“

„V rozděleném vesmíru žádný samostatný svět neobstojí!“ řekla Zikehová. „Bez vojenské síly nemůže žádný svět přežít. A sílu může mít jen spojení více světů, ať se nazývá Aliance, nebo Císařství.“

„To zatím platí u vás,“ namítl na to Pepek. „Svět, který často používá vojenskou sílu, ale už z principu nemůže být šťastný. Až vaše světy zbavíme armád, bude i u vás lépe.“

„Má to snad znamenat vyhlášení války?“ vybuchla.

„Nevyhlašujeme válku, ale oblast míru,“ odvětil klidně Pepek. „Začne u Alyaku a postupně se rozšíří na všechny strany.“

„To se vám nikdy nepodaří! Vždyť je to naprostý nesmysl! Mír se nevyhlašuje, nanejvýš se dočasně uzavírá! A začínat prohlášením mírové oblasti mezi Císařstvím a Aliancí je dvojnásobný nesmysl! Vždyť bude mezi dvěma ohni, nechápu, jak ji chcete udržet!“

„Vy toho ještě nechápete!“ povzdychl si Pepek. „To přece neznamená, že to není možné. Jestli neskončíte v plamenech hvězdy, dočkáte se toho.“

V té chvíli se zřejmě vzpamatovali i ostatní přítomní ve velínu.

„Zatkněte je!“ ozval se jeden.

„Zabijte!“ přitvrdil druhý.

Ti dva zůstali jen u slov, ale ostatní se pouhými slovy nespokojili. Místností začaly práskat výstřely z pistolí a utichly teprve když některým zůstaly v rukou prázdné zbraně.

„Nestřílejte!“ využila Zikehová přestávky, kdy někteří její pobočníci vyměňovali další zásobníky. „Je to marné! Nejsou hmotní, pistole na ně nestačí!“

„Uhněte, mám na ně eldyf!“ ozval se kdosi zezadu.

Bylo však již pozdě. Přízraky nevzrušeně zacouvaly do zavřených dveří, posetých mnoha čerstvými dolíčky po kulkách a prolnuli jimi na chodbu.

„Unikli nám, škoda!“ řekl pobočník s eldyfem, až teď se protlačil ostatními. „Zbabělci!“

„Zbabělci? Spíš jsme jim pro smích!“ udrtila mezi zuby komodorka. „Nespoléhejte se na eldyfy, nefungují jako všechno elektrické.“

Světla ale v té chvíli vzplála, displeje ožily a na eldyfu se rozsvítila kontrolka signalizující stav připravenosti.

„Kromě toho jim prý škodí, jen když jsou viditelní,“ pokračovala Zikehová. „A to oni jsou jen když vyjednávají. Normálně se schovávají do neviditelnosti.“

„Musíme jim tedy přichystat past!“ navrhl rychle pobočník s eldyfem.

„Dobře, máte to za úkol!“ chytla se toho Zikehová. „Máte volnou ruku! Milion lóvre tomu, kdo proti nim něco vymyslí!“

*****

Dva muži, vznášející se v průhledné bublině, kolem nich jen černá prázdnota…

„Největší pitomost je, že tu nemáš záchod!“ prohlásil Icy. „Kdo mohl něco tak hloupého vymyslet?“

„Není to letadlo na dlouhé lety,“ souhlasil Pepek. „Navrhoval jsem ti to na vaší lodi, tady už to nejde.“

„Tam se mi ještě nechtělo,“ odsekl Icy. „Poslyš, za celou dobu, co jsem tady s tebou, jsem tě ještě neviděl jíst ani pít! Pokaždé mi něco seženeš, ani nevím odkud, ale sám nejíš. Říkáš, že jsi člověk, ale jak to doopravdy děláš?“

„Mám proti tobě navíc idarchon, který zajišťuje energii,“ vysvětloval mu ochotně Pepek. „Nepotřebuji ji tedy získávat z potravy. Jako duchové máme pomalejší látkovou výměnu, takže to určitě vydržíš i ty. Za chvíli bychom měli spatřit další váš křižník a tam si někam odskočíš.“

„Žádné naše lodi nejsou vidět, mají zapnutou neviditelnost,“ připomněl mu Icy.

„Ty předešlé jakbysmet a vaše loď ji měla taky,“ nedal se Pepek. „Rozhlížej se radši, kde se co pohne. Pohyb je tady za normálních okolností velice zřídkavým jevem.“

„Vždycky jsem si myslel, že vesmírem krouží a kolotají všelijaké kameny,“ řekl Icy.

„Já taky,“ usmál se Pepek. „Komety, asteroidy, mezi nimi obíhají planety… ale nikdy bych nevěřil, že se jednou stanu kosmonautem. U nás bych se k tomu asi nikdy nedostal.“

„Říkal jsi mi přece, že jsi navštívil tolik světů!“

„Ale ne hvězdnou lodí,“ odtušil Pepek. „Máme jiné metody cestování. Takhle přímo jsem se vlastně dostal do vesmíru poprvé.“

„Poprvé?“ nevěřícně vrtěl hlavou Icy. „Chceš mi tvrdit, že jsi v kosmu nováček? Na to si vedeš nějak moc suverénně!“

„Moc suverénně ne,“ oslabil to tvrzení Pepek. „Teď třeba jsme na tom skoro stejně. Já taky nic podezřelého nevidím. Visíme v prostoru a kolem se nic nehne. Hvězdy nemihotají, člověk by myslel, že je tu absolutní klid a nehybnost.“

„Támhle ta hvězda teď na mě ale mrkla!“ řekl Icy.

„Kde?“ ožil Pepek.

Icy mu to ukázal, jak nejlépe dovedl.

„Máš pravdu,“ přiznal po chvilce Pepek. „Mihotá. To znamená jen jedno: mezi námi a hvězdou je váš křižník, nebo jak vašim hvězdným lodím říkáte. Snaží se být neviditelný, ale když zapne motory, antigravitace světlo nepatrně ohýbá. Díky tomu nám teď stačí letět za ním, dokud na něho nenarazíme.“

„Takže jsem ti vlastně prozradil jeho polohu,“ trochu se zamrzel Icy.

„Jak se to vezme,“ řekl Pepek. „Dokázal bych to i bez tebe, dříve či později tak jako tak narazíme na všechny. Pamatuji si do poslední tečky rozmístění vašich lodí, jak jsme je viděli na té velké obrazovce u komodorky. Můžeš mi to věřit, prostě mám takovou paměť.“

„Ale co jsi předtím říkal Zikehové o hlídkování poblíž Alyaku? Proč pronásledujeme naše lodě až tady, odkud není Alyak ani vidět? Nebylo by lepší počkat si na ně u Alyaku? Stejně se tam všechny slítnou. Nebojíš se, že některý náš křižník mezitím Alyak napadne?“

„Ty si pořád neuvědomuješ jednu věc,“ zavrčel Pepek. „Když ti říkám, že se často bavím se svými krajany, platí to o každé volné chvíli. Jak dobře víš, v tomhle letadle nemám žádné navigační přístroje. A přece jsem se s ním vydal málem na kraj hvězdné soustavy! Zaměřují mě totiž z Alyaku, víš? Viděl jsi už, jak létáme v kosmu my. Není to let ve vašem slova smyslu, spíš řada přískoků, ale klasickým způsobem bychom vaše křižníky doháněli moc dlouho. Na Alyaku jsou teď ostatní. Nemusíš se obávat, tam se nepohne ani myš.“

Slovo pro myš Pepek neznal. Pro jistotu mu ten pojem opsal obrázkem.

„To je ale hnusné zvíře!“ otřásl se Icy.

„U vás na Nuaky nejsou?“ zeptal se zvědavě Pepek.

„Právě že jsou,“ opáčil Icy. „Říkáme jim foňa, hopsají po zadních a jsou neuvěřitelně životaschopný. Když zabiješ samici, rozprchne se z jejího břišního vaku pět až sedm mláďat. Člověk by si myslel, že taková holátka dlouho nepřežijí, ale za chvíli kolem poskakují další dospělé šedé foňa… řekl bych, že nejdou vyhubit.“

„Aha!“ pochopil Pepek. „Vaše foňa jsou tedy vačnaté myši, že? Naše myši jsou jiné, ale taky se moc rychle množí.“

„Už se nedivím, že naše kampaně neměly úspěch, když je nedokážete vyhubit ani vy,“ komentoval to Icy.

„Jaké kampaně?“ zajímal se Pepek.

„Už jsem jich zažil plno,“ mávl rukou Icy. „Každá nová vláda přijde s heslem, že nám potvory foňa užírají úrodu a musíme je vyhubit. Zorganizují proti nim monstrózní tažení, pár milionů jich pobijeme, vláda z nich na některém náměstí navrší velikou horu a prohlásí to za konečné vítězství nad těmi potvorami… Pak se to pár týdnů oslavuje a další léto je jich stejně jako předtím. Jak je vlastně hubíte vy?“

„My je nehubíme,“ přiznal Pepek. „Stačí, když jim nenecháváme snadno přístupnou potravu. Když u nás nic k snědku nenajdou, odtáhnou zpátky do lesů.“

„To je těžký,“ zavrčel Icy. „Nemáte sýpky na zrní, co? Já vím, vám jídlo vzniká jen tak pod rukama, to je potom snadný…“

„Tak to není,“ pokrčil rameny Pepek. „Ne že bychom žádné plodiny nepěstovali, ale pěstujeme jich jen tolik, abychom měli pestřejší jídlo. To málo uskladníme tak, aby se k nim myši nedostaly. Samozřejmě pečlivě odstraňujeme i odpadky. Pak s nimi nejsou problémy.“

„Jste k těm potvorám nějak moc mírní,“ mínil Icy.

„K čemu by nám byla tvrdost, jakou projevují vaše vlády? Myši přece do přírody patří a beztak je nevyhubíte, jen vršíte hromady mrtvol. Rovnováha se dá v přírodě zajistit i jinak. Není lepší pochopit vztahy a příčiny a zařídit se podle nich, než s přírodou válčit?“

„Jak to tak říkáš, skoro mám dojem, že byste přírodě ustupovali. Proč se tedy pouštíte do nás? Naše válka se vás přece netýká!“

„Jak se to vezme,“ řekl Pepek. „Na vaši válku jsme narazili kvůli horšímu problému. Někde tady poblíž je civilizace, která se sousedy neválčí, aby je ovládla, ale rovnou je se vším všudy vypaluje. Zatím jsme objevili jen stopy toho řádění, obrovská spáleniště místo světů. To je teprve to pravé zlo! Zatím nevíme, kdo to dělá a proč to dělá, ale chceme tomu zabránit. Jenže jsme při hledání narazili na vás a věnujeme vám tedy část naší pozornosti.“

„Část vaší pozornosti?“ zavětřil Icy. „Poslyš, kolik se vás tím angažuje? Hádám, že vás na Alyaku moc nebude. Flotilou se zřejmě zabýváš sám, je vás tu aspoň víc než stovka? Mám takové hrozné podezření, že vás o moc víc nebude!“

„Máš správné podezření,“ souhlasil Pepek. „Nechci a nebudu před tebou tajit, kolik nás tu je. Vaší válkou se zabýváme v pětici. Čtyři jsme lidé a jedna bytost je Erduk, ale ta tu momentálně není.“

„Čtyři lidi a jedna vesmírná potvora!“ vzdychl si Icy. „S tím se klidně postavíte proti milionům vojáků na stovce křižníků a bitevních lodí! To je tedy drzost!“

„Jakápak drzost?“ usmál se Pepek. „Není už většina těch bitevních lodí vyřazená?“

„I tak je to drzost. Co jste to za civilizaci, když se odvážíte proti nám postavit jen čtyři chlapy? Co by s námi bylo, kdybyste proti nám vrhli všechny své síly?“

„Nejsme proti vám čtyři chlapi,“ upřesnil to Pepek. „Už jsem ti říkal, že Alexijev není člověk, ale Erduk. Lidi jsme tu jen já a moje tři manželky.“

„Cože? Ženské?“ zaúpěl Icy. „Vy proti nám nasazujete i ženské?“

„A komodorka, co vám velí, snad není ženská?“ opáčil Pepek.

„U důstojnic je to něco jiného!“ namítl Icy. „Velet může i invalida.“

„A nemáte snad ženské i mezi vašimi… očipovanými?“

„U těch zasejc není jistý, jestli to jsou ještě ženský,“ namítl Icy. „Přinejmenším se dá velice úspěšně pochybovat o jejich schopnosti mít děti.“

„Naše ženské toho hodně dokáží,“ pochvaloval si Pepek. „Ostatně je brzy poznáš. My dva teď ochromíme vaše zbývající lodě, až na slíbené dva křižníky, a vrátíme se na Alyak. Možná už tam bude i Salgiel. To je naše bioložka, je na vás moc zvědavá.“

„Bioložka?“ opáčil Icy ostražitě. „A zvědavá? Poslyš, na nějaké biologické výzkumy náladu nemám, zejména ne na pitvání zaživa, to ti říkám předem!“

„Toho se bát nemusíš,“ uklidňoval ho Pepek. „Salgiel to dovede nedestruktivně a nebude čekat na tebe, postačí jí zkoumat lidi Alyaku. Žádné pitvání zaživa, ke zkoumání jí postačí jediná slina, tím nikoho nezabije. Předpokládám, že jste s nimi kompatibilní, beztak všichni pocházíte ze stejného světa.“

„Jen aby!“ pochyboval Icy. „Co o nás vůbec potřebujete vědět?“

„Zajímá nás váš původ,“ řekl Pepek.

„A co je vám do našeho původu?“

„Rozuměj, ve vesmíru najdeš tisíce světů, spousta jich je osídlených a na mnoha jsou dokonce lidé. Asi to vypadá nepravděpodobně, ale hodně jich má i společné předky a přitom většina ani neví, odkud skutečně pocházejí. Třeba se ukáže, že i vy patříte mezi největší ze všech lidských skupin, tefiry.“

„Mělo by to pro nás nějakou výhodu?“

„Určitě!“ ujistil ho Pepek. „Kdybys byl geneticky tefir, nemusel bys žít jen na vašich světech, ale na kterémkoliv světě osídleném tefiry. Vsadím se, že by se ti líbilo i u nás.“

„Ty jsi taky původem tefir?“

„Tak napůl,“ odvětil Pepek. „Kdysi v dávnověku jsme byli samostatná skupina, ale tefirové si nás pak přizpůsobili, takže jsme s nimi dnes napůl příbuzní.“

„Tomu nerozumím,“ vzdal to Icy. „Ale zdá se mi, že ta hvězda zase mrkla.“

„To se ti nezdálo,“ odfrkl Pepek. „Jsme mnohem blíž a každou chvilkou bychom měli být na dohled.“

„Museli bychom se dostat až za hranici neviditelnostní gravitační čočky,“ podotkl Icy. „Tahle fáze přibližování je vždycky nejpomalejší.“

„Jak pro koho,“ opáčil Pepek.

Kilometrová kosmická loď se před nimi vyloupla nečekaně, aspoň pro Icyho, který ji tak rychle nečekal. Visela přímo před nimi a Pepek musel velice prudce zabrzdit, aby se s ní nesrazili. Jako duchům by jim neublížilo ani kdyby křižníkem jen tak proletěli, vyletěli by prostě na druhé straně z gravitační čočky ven, jenže honička by pak pokračovala.

„Brzdíš moc razantně!“ zaúpěl Icy, nalepený obličejem na poddajnou stěnu kokonu.

„Musím,“ odtušil Pepek. „Měli jsme příliš velký rozdíl rychlostí. Nejsem ale stroj, ani neumím akcelerovat nesnesitelně a teď už je to snad dobré, ne? Kde začneme?“

„Snad jako vždycky ve velínu, ne?“ vzdychl Icy a odlepil obličej od stěny kokonu.

Obrovská loď visela před nimi zdánlivě nepohnutě asi čtyři kilometry daleko a svítila do dálky stovkami světel. Konstruktéři se zřejmě spoléhali na neviditelnost a podružnostmi, jako je zatemnění, se nezatěžovali. Z téhle blízkosti byly krásně vidět šedé věže mikrovlnných kanónů, všechny v pohotovostních polohách, vystouplé cylindry vrhačů torpéd i katapulty a přistávací trychtýře výsadkových, stíhacích a torpédonosných letadel.

„Křižník třídy Zkirt,“ komentoval ho znalecky Icy.

„Škoda, že to není bitevní loď,“ povzdychl si Pepek. „Takže nám zbývá jedna bitevní loď a tři křižníky. Mohlo by se stát, že než ji najdeme, narazíme na poslední křižníky, které jsem slíbil neochromit a my je budeme muset nechat letět.“

„Ještě horší by bylo, kdyby některý z těch bojeschopných mířil na Alyak,“ přidal Icy. „Co bys dělal potom?“

„Ochromil bych ho a vrátil bych se odblokovat některý vzdálenější,“ pokrčil rameny Pepek. „Nejhorší by bylo, kdyby komodorka ani potom nepřiznala porážku a nedovolila těm zbylým zachraňovat posádky.“

„To máš pravdu,“ uznal Icy. „Dva křižníky mají pro regulérní bitvu příliš málo síly, ale bezbrannou planetu by stačily pořádně zdevastovat.“

„K tomu nedojde,“ řekl Pepek. „Předpokládám, že si komodorka beznadějnost situace uvědomí včas, nejpozději až přijde o poslední bitevní loď. A když ne…“

„…mohl bys uvést do bojeschopného stavu pár Císařských křižníků a Císařští by je už velice rychle zastavili,“ napadlo Icyho.

„Blázníš?“ podíval se na něho Pepek, jako kdyby Icy vyslovil nějakou hloupost, což si ostatně myslel. „Já se tu snažím, aby se ani na jedné, ani na druhé straně nestřílelo a ty…“

„No, napadlo mě, že by to pak bylo spravedlivější než dva plně vyzbrojené křižníky proti úplně bezbrannému Alyaku.“

„Na takovou spravedlnost ti kašlu!“ vyhrkl Pepek. „Střílet se nebude a basta!“

„No jo, ale co když…“ popichoval ho Icy.

„Pak bych měl ještě jinou možnost,“ řekl Pepek. „Ale na tu se mi musí nejprve někdo podívat. Svěřím to Xapho, ta to zjistí rychle.“

„Jakou možnost myslíš?“ nechtělo se ale čekat Icymu.

„Pevně věřím, že v některém sousedním vesmíru je na místě Alyaku nějaký naprosto pustý, neobydlený svět,“ řekl Pepek. „Škoda, že tu není Jupiter, ale k tomu účelu by stačily i Saturnské světy. Kdyby to nešlo jinak, odblokuji komodorce křižníky i bitevní lodě, ale prohodím je do sousedního vesmíru. Najdou tam místo Alyaku zmrzlý svět bez života a aťsi budou střílet nebo ne, vyjde to úplně nastejno, nikomu se nic nestane.“

„Sousední vesmír?“ zarazil se Icy. „No potěš! Jak se pak ale vrátí zpátky?“

„Sami rozhodně ne,“ řekl Pepek. „Zpátky bych je musel tahat zase já. Bude v tom ale háček. Nejvhodnější svět je Saturn-dolů, právě mi to Xapho zjistila. Jenže já tam tak velké kolosy prohodím jedině s vypětím všech sil a jen díky tomu, že je to směr dolů. Nahoru by to bylo nad mé síly.“

„To by tam už všichni zůstali? Navždycky?“ obával se Icy.

„Ne, ale zpátky bych je musel brát po menších skupinkách, nějakými malými letadly nebo pěšky. Rozhodně bez těch velkých lodí.“

„To by byl potom jen návrat zajatců!“ došlo Icymu.

„No a?“ opáčil Pepek.

*****

Základna Alyak

Dříve než Pepek s Icym dorazili na Alyak, začaly se i tam hýbat události. Pikantní na tom bylo, že je zavinila Ramiel.

Pepek dal svým manželkám na Alyaku volno s tím, že ho budou telepaticky zaměřovat. Ve většině volných chvilek se měly seznamovat s místní společností. Tento úkol je nakonec pro ženy jako stvořený a Xapho, Ramiel i Yazatap se ho ujaly s větší nápaditostí než kdysi dávno na Zemi slavná Mata Hari. Na rozdíl od pozemské tanečnice jim duchovitá podstata umožnila vstoupit, kam si usmyslily. Navštívily příbytky obyčejných lidí i nejvyšších hospodářských a politických špiček. Od prvních získávaly mínění většiny lidí, od druhých přehled o nejbližších plánech zdejší vlády, přesněji úřadu císařských místodržících.

Nutno přiznat, že se nespokojovaly pozorováním současného stavu. Kdykoliv se dozvěděly něco tajného a hlavně nemravného, neváhaly toho patřičně využít.

Ramiel využila Pepkovu osvědčenou pražskou taktiku a seznámila se s redaktorem zdejšího zpravodajství panem Fókrem. Nebyl to žádný strašpytel. Neutekl před ní ani když se mu ukázala, ani když se před ním zhmotnila a předvedla mu, že není pouhý přízrak.

Pan Fókr samozřejmě zavětřil jedinečnou příležitost. Kdyby Ramiel nebyla ďáblice, mohl by tvrdit, že mu přízrak v podobě nádherné dívky poslalo samotné nebe! Pochopil, že se dostane i tam, odkud by obyčejného kameramana v lepším případě vyhnali, v horším by se už nevrátil.

Dohodl se s ní proto rychle i bez oficiální smlouvy, sepsané úředně u notáře.

Ramiel měla dokonalejší telepatické kamery, ale telepatie nebyla slučitelná se zdejšími prostředky. Fókrova kamera zase dávala na malé náhledové obrazovce nevalný obraz. Redaktor si naštěstí věděl rady. Půjčil Ramiel nejlepší zpravodajskou kameru a malý videotelefon. Když se Ramiel odhmotnila, ukazatel signálu poklesl, ale spojení se nepřerušilo. Byli tak spolu ve stálém kontaktu a redaktor si mohl vybírat, čemu by měla Ramiel věnovat pozornost. Na oplátku jí slíbil, že zveřejní i to, co by se jemu samotnému nelíbilo. Trvala na tom, že pravda musí být nade všechno, dokonce i nad peníze, kterými přímo ostentativně pohrdla.

Ukázalo se, že ani nejlepší kamera nezaručí kvalitu nahrávek, zejména když byla s Ramiel neviditelná a musela se spokojit s infračervenou částí spektra, ani zvuk nebyl křišťálově čistý, ale u dokumentů není technická úroveň nahrávky ani ostrý obraz a zvuk důležitý. Ramiel redaktora nezklamala a začala brzy na jeho stůl přinášet pravé mediální poklady.

Zasedání kabinetu místodržících, zejména choulostivá jednání s lobbisty všech druhů, náhle přestala být tajná. Pečlivě utajované schůzky se začaly dostávat na veřejnost často a viníky nikdy nikdo nevypátral. Již po týdnu odstoupil ministr policie, obviněný z neschopnosti, ale jeho nově jmenovaný nástupce nebyl úspěšnější, ačkoliv vyměnil větší část špiček tajné policie. Nepomohlo to, spíš to zhoršil. Staří tajní si nevěděli rady, ale noví měli zkušeností ještě méně.

Když chtěli kolegové po redaktoru Fókrovi vyzvědět zdroj jeho senzačních informací, jen se jim smál. Nanejvýš jim dával nesmyslné rady, aby si našli stejně ochotného ducha, jako má on, který jim bude ty tajnosti přinášet. Ale často se stávalo, že jim některé pikantní zprávy přenechal. Mohl si to dovolit, sám jich měl víc než stačil zpracovat.

Z kolegů si samozřejmě utahovat mohl, ale necitlivě se dotýkal příliš vysokých kruhů. Za normální situace by se vyhnul zejména obávanému pětičlennému kabinetu místodržících. Fókr si ale brzy zvykl na zázraky, předváděné mu denně Ramiel, a cítil se tak trochu pod její ochranou. A nebyl daleko od pravdy.

Malý videotelefon, věnovaný Ramiel, byl naštěstí užitečný i jinak. Fókr ji chtěl původně na dálku navádět, ale Ramiel v něm náhle spatřila chlapa, který Fókra přepadl přímo v jeho redakci.

Nebyla daleko, ale nestačila se vrátit, aby zabránila nejhoršímu. Když tam dorazila, ležel zastřelený redaktor na zemi ve velké kaluži krve a redakci pečlivě ohledávali přivolaní policisté. Nebo to tak aspoň vypadalo. Byli tam reportéři od konkurence, kteří na místě činu pohotově točili reportáž a také lékař, který už jen konstatoval smrt.

Nepočítali ale s Ramiel. Ačkoliv tam nepřiletěla první a nikdo ji ani na okamžik nespatřil, po jejím příchodu se teprve začaly dít věci!

Nepotřebovala si přivolávat na pomoc ostatní. Jako duch měla léčebné síly nadbytek a sama zvládla i to, na co by jinak museli být čtyři. Kolem zastřeleného znenadání vzplála bílá záře, od které lékaři i policisté jen zděšeně uskakovali, a když po chvilce pohasla, oživlý redaktor se na zemi zvolna posadil a trochu udiveně se rozhlížel, co se to kolem něho děje.

Přítomní lékaři i policisté jen lapali po dechu. Vzkříšení mrtvého bylo nad jejich chápání. Zato kolegové, dokonce i ti od konkurence, přivítali Fókra více než bouřlivě zpátky mezi živými. Naprázdno tak vyšel jedině vrah.

Nedalo se ale počítat s tím, že by to vzdal.

Podruhé Fókra prostřílel ještě důkladněji v parkovacím hangáru. Pro jistotu neměl pistoli, ale účinnější automatickou zbraň. Redaktor se loučil se svými kolegy a chystal se nasednout do redakčního lahaanu, když náhle zapráskala dlouhá dávka. V poloprázdném hangáru bylo sotva dvacet lidí, všichni v hrůze padali na zem a hledali si úkryt mezi malými letadly, ale vrahovi šlo jen o nepohodlného redaktora. Nejprve do jeho těla pečlivě vyprázdnil zásobník a teprve když zbraň znovu nabil, začal se zajímat o další, teď už také nepohodlné svědky.

K těm se už ovšem nedostal, Ramiel byla tentokrát na místě dřív, přiřítila se jako vichřice. Ani ji nepřekvapila vrahova policejní uniforma. Nedělala s ním žádné cavyky, prostě ho naráz přimrazila a až potom se věnovala prostřílenému redaktorovi.

Policie na místo činu dorazila krátce poté, co dozněl rachot výstřelů. Ramiel předpokládala, že budou opět poblíž a budou mít s sebou konkurenční reportéry, aby co nejvěrohodněji zachytili jejich snahu po objasnění zločinu, ale dobře naplánovaná akce nevyšla ani tentokrát. Lékařská pohotovost byla na místě rovněž podezřele brzy, ale dostala úplně jiný objekt zájmu.

Prostřílený redaktor byl sice na místě mrtvý, ale dříve než se mohli lékaři věnovat už jen ohledání jeho mrtvoly, rozlila se kolem opět ta tajemná bílá záře, vzkříšený redaktor se posadil a pak se před očima svých vytřeštěných kolegů bez cizí pomoci postavil. Oblek měl prostřílený a prosáklý krví, ale na těle neměl ani škrábnutí. Na otázku, jak se cítí, odpověděl s ulehčením: Jako znovuzrozený.

Byl to samozřejmě další zázrak, ale redaktor už věděl, že je Ramiel dokáže.

Vrah v policejní uniformě dopadl hůř. Ačkoliv se lékaři věnovali jen jemu, nebylo v jejich schopnostech přimraženého odmrazit. Jak se vyjádřil jeden ze záchranářů, byl to zřejmě infarkt, ale nějak nepřirozený. Odhadl to správně, ale pacientovi nepomohl. To by mohla jen Ramiel, ale ta od toho po krátké telepatické poradě s ostatními ustoupila. Yazatap i Pepek se shodli, že by to nebylo správné. Ten chlap přece vraždil a kdoví, jestli to bylo poprvé. Snad by ho mohli, jako na Zemi, přesunout do některého sousedního světa, jenže sousední saturnské světy byly ledové a bez robocenter je nemohli rychle zařídit. Bylo by to jako hodit neoblečeného člověka vprostřed zimy do centra Antarktidy, ani tam by dlouho nepřežil.

Odklízeči mrtvých zkrátka nepřišli, jen si odvezli úplně jinou mrtvolu, než někdo předem naplánoval. A Ramiel si umínila, že musí toho plánovače vražd vypátrat.

Tajná služba vlastně dostala varování, aby se na redaktora Fókra přestala dívat jako na jiné běžné případy, ale nestačila už toho využít. Již následujícího dne se dočkalo zveřejnění napjaté jednání v kanceláři šéfa tajné policie včetně tvrdého výslechu policistů, přítomných zázračnému vzkříšení redaktora Fókra i nenadálému úmrtí elitního agenta. Přitom vyšlo najevo, že se Fókrova vražda již podruhé odehrála na příkaz šéfa tajné policie. Na Ramielině záznamu se zachovala velice důležitá výpověď:

„Každej, kdo tam byl, šéfe, musel vidět, že splnění toho úkolu nebylo možný. Někdo tomu zabránil a to velice účinně. Nikdo tu záhadu nechápe, ale stala se. Toho redaktora jsem viděl na vlastní oči prostřílenýho jako cedník, krve tam byly na zemi kaluže, doktoři taky potvrdili, že byl na místě mrtvej, kdo by čekal, že obživne? Nikdo! Jenže se to stalo, a to už podruhý! Kdo má nést odpovědnost za operaci, do který se dvakrát po sobě vložily nějaký záhadný síly?“

„Záhadný síly? To je přece nesmysl!“

„Zeptejte se doktorů! Byli z toho zrovna tak paf a nedokázali nám to vysvětlit, ačkoliv se to stalo i před jejich očima… vsadím se, že to nedokáže pochopit nikdo na světě!“

Ramiel by jim to vysvětlit mohla, ale mlčela a pilně natáčela. Záběry přinesla opravdu zdařilé. Mrtvý policista už nemohl nést odpovědnost za nezdar zpackané objednané vraždy, ale prozrazené tajemství stálo brzy místo nejen šéfa tajné policie, ale i ministra.

V pořadí třetí ministr zahájil nástup jako obvykle důkladnou čistkou v řadách tajné policie, čímž to jako vždycky jen zhoršil. Staří policisté přece jen začínali chápat, že proti nim stojí něco, nač jejich rozum nestačí. Noví, velice sebevědomí lidé na jejich místě také nic nechápali, ale se záhadami se seznamovali prakticky od začátku. Všichni začínali s elánem, který rychle klesal spolu s jejich sebevědomím.

Ramiel se také poučila. Ačkoliv by dokázala redaktora Fókra vzkřísit vždy znovu a znovu, uznávala, že to pro něho příjemné nebylo. Věděla si ale poradit, jak dalším plánovaným vraždám předejít. Stejně jako Pepek důstojníka Icyho, vzala i ona Fókra pod svou přímou ochranu. Jako duchům se jim nic stát nemohlo. Proto ho začala na výzvědy brát s sebou a když se pak zabýval zpracováním doneseného materiálu, střežila ho jako neviditelný bodygárd. A nutno přiznat, nikdo proti ní neměl nejmenší šanci.

Aféry byly pro místodržitelský kabinet čím dál nepříjemnější. Navíc se dostávaly mezi lidi informace čím dál choulostivější. Redaktor Fókr měl na skandály vypěstovaný čich a věděl, kde je hledat. Teď když zjistil, že se pod ochranou Ramiel nemusí bát ani najatých vrahů a komand smrti, se osmělil ještě víc a pustil se i do oblastí, považovaných donedávna za nepřekročitelné. Neviděn se účastnil i přísně tajných jednání pětice místodržitelů se styčnými důstojníky Císařské Flotily. A to teprve stálo za to!

Lidé se dozvěděli, že obávaná Císařská Flotila není schopná bojových akcí, ale i pohybu. Císařští měli v současné době starost, jak na svých ochromených lodích přežít. Zásoby potravin se nezadržitelně tenčily a dobrovolné dodávky přestaly z Alyaku docházet. Malé dopravní lodě jim zůstaly, ale po vyřazení těžkých zbraní si nemohli vynutit obnovení dodávek potravin silou, museli za ně platit. To by jim nevadilo, nezaskočily je ani stoupající ceny. Flotila byla v tomto směru dobře vybavena, na dvou bitevních lodích byly dokonce oficiální tiskárny peněz. Horší bylo, že jim obchodníci za nemravné ceny nabízeli jen podřadný odpad.

Místodržící to věděli, ale policejní zásah proti vzpurným obchodníkům odmítli. Císařským důstojníkům tvrdili, že policie na zásahy tak velkého rozsahu nestačí. To byla přece vždycky věc vojska a místodržitelství nemá podle dávných císařských příkazů vojáky, vojenská ochrana světů byla přece odedávna svěřena spolehlivějším Flotilám.

To byla pravda a výmluvy vyzněly věrohodně, ale císařským nepomohly. Na planetu mohli poslat jen menší oddíly, ale bez nutné podpory těžkých zbraní by nic nesvedli ani elitní čipovaní superzabijáci. Nezbylo než se skřípěním zubů platit za podřadné zboží, především za potraviny. Peněz měli naštěstí pořád dost, jen zboží bylo za ně málo.

Místodržící z toho pochopili, že jim ochromená Flotila neposkytne ochranu, na druhé straně jim nemůže škodit. Škoda, že Ramiel s Fókrem nebyli na dalším jednání, kde se o tom povedená pětice dohadovala. Stali se vlastně první nezávislou vládou Alyaku a rozhodli se toho využít.

Šedovlasý Ory Fogfek, nejstarší z kabinetu, to svým kolegům vystihl:

„Podívejte se, pánové!“ začal rozvážně. „Musíme uvažovat pragmaticky, s ohledem na budoucnost. Císařská flotila je zřejmě knock-out. Bravo, svět patří nám! Důležitá otázka je, jak dlouho? Odpověď je taky jasná. Než dorazí nejbližší Flotila. Císařští budou chtít všechno zpátky a kdyby sem dorazila dřív Aliance, zabere nás rychle a bez boje. Alyak nám dlouho patřit nebude, jakože mám nos mezi očima. Jako nejvýhodnější strategii bych viděl využít situace, napakovat se a včas Alyak opustit, nejlépe pašeráckou lodí, kde neověřují čipy. S pořádným balíkem se později můžeme usadit, kde se nám zachce. Být vládci světa je nevděčné povolání. Bojíme se napít vody a nebaví mě jíst jen to, co přede mnou někdo ochutná, aby v tom nebyl jed.“

Škoda, že u toho rozhovoru Ramiel s Fókrem nebyli, měli jinou zábavu. Ale nebyli daleko od věci. Mluvčí kabinetu totiž následujícího dne vyhlásil celoplanetární zvyšování daní z důvodu vyššího výpalného, odváděného císařským vojákům, takže Fókrovi i Ramiel bylo jasné, že je to jen výmluva a vcelku jen další podvod.

Prozrazení skutečné situace ale způsobilo úplný kolaps státních financí.

Lidé pochopili, že šikanování císařskými armádami skončilo a jako na povel si začali mezi sebou otevřeně platit aliančními lovra místo císařskými penězi. Ukázalo se, že zakázaných peněz mezi nimi obíhá víc než oficiálních a banky, zvyklé stovky let řídit světové hospodářství, se náhle ocitly bez vlivu. Daně sice lidé ze setrvačnosti platili a dalo se říci, že poctivě, jenže se tím jen zbavovali císařských peněz, jejichž hodnota šla ke dnu rychlostí potápějící se cihly.

Pepkovy ďáblice zkrátka císařské místodržitelství nezadržitelně rozvracely.

Místodržitelé brzy měli neuvěřitelný přebytek peněz, které nikdo nepřijímal. Mohli by jimi tapetovat, ale byly dobré jen jako dekorace. Proti platům v bezcenných císařských penězích se pak vzbouřili státní zaměstnanci, především policisté, dosavadní nejsilnější pilíř Císařství.

Posledním dějství dramatu nastalo, když na udání neznámého udavače vtrhla policie do zanedbaného hotelu poblíž ilegálního přístavu rychlých obchodních chremmalů, kde se všech pět místodržících chystalo k odletu. Platili dobře, navíc pevnou měnou lovra, ale někdo je sledoval, takže policisté šli najisto. Z jejich naloženého luxusního lahaanu, který si měli odvézt s sebou, vítězoslavně vydolovali hromadu balíků peněz. Bylo jich tam za miliardy. Jen menší část byla v císařských, větší část v aliančních lovra. Z nejmocnější pětice Alyaku se rázem stalo pět vězňů, přikovaných i ve vězeňské cele. Paradoxně je obvinili z vlastnictví zakázaných aliančních peněz, tedy zločin, za který nebyl stíhán nikdo jiný, protože těmito penězi platili všichni. Nicméně zákon za to vyžadoval trest smrti a jak se zdálo, byl by to poslední případ, kdy ještě bude uplatněn.

Šedovlasý Ory Fogfek měl ze všech pěti nejreálnější představu o tom, co bude následovat. Když v cele osaměli, vytáhl rukama připoutanýma ke stěně z úkrytu v podpatku boty malou, ale postačující zbraň.

„Chce snad někdo, pánové, abych ho zastřelil, než se zastřelím sám?“ nabídl s pistolí v ruce skleslým a teď ještě zděšenějším spoluvězňům.

„Ujišťuji vás, že střílím přesně,“ povzbuzoval je, když se neměli k odpovědi. „Mohu vám teď nabídnout jen tuto poslední službu. Radím vám, využijte toho! Bude to nejméně bolestivé ze všeho, co můžeme očekávat. Když se zastřelím jako první, a můžete mi věřit, že to udělám bez zaváhání, nikdo z vás už na moji pistoli nedosáhnete. A silně pochybuji, že vám někdo nabídne ještě něco lepšího.“

V cele bylo chvíli ponuré ticho.

„Jak myslíte!“ pokrčil rameny Ory Fogfek a přiložil si hlaveň zespodu k ústům. „Jestli je vám smrt v kyselině milejší, já už si žádné iluze nedělám!“

„Počkej, Ory!“ zastavil ho Suk Suporur. „Nemůžeme se zamyslet, než se vyslovíme?“

„Dobře, přemýšlejte!“ sklonil Ory hlaveň. „Ale přemýšlejte rychle. Kdyby sem teď někdo vtrhl, nenechám si tuhle hračku sebrat, kulka do hlavy je mi milejší. A počítejte s tím, že se sem po první ráně seběhnou všichni.“

Šedá eminence Ory Fogfek nemluvil do větru a uvažoval logicky.

Když po pěti rychle po sobě následujících výstřelech vběhli do cely strážní, na první pohled viděli, že už nemuseli spěchat…

*****

Ačkoliv byli Horákovi v telepatickém spojení často, každý se zabýval něčím jiným a jejich spojení nemohlo být nepřetržité. Pepkovu partu nespojoval ani sex, kterému se Oldova parta věnovala pravidelně jako v Oáze. Při dálkových telepatických spojeních si vyměňovali zprávy, ale spíš aby o sobě dali vědět, než aby se úplně informovali. Pepek si například zapomněl holicí strojek a nechtělo se mu vracet se kvůli tomu na Zem. Olda mu nabídl jako nouzové řešení svůj, ale i to by znamenalo nevítané zdržení a Pepek se raději smířil se vzhledem barbara. Xapho drze podotkla, že by se jí vousatý Pepek líbil ještě víc a že takové strniště stojí za vyzkoušení, jenže Pepek byl mimo dosah, takže zkoušení zatím nepřipadalo v úvahu.

Oldova parta již objevila o dvacet osm světů víc než Pepkova a bez zastávek postupovala do hlubin vesmírů. Navázala, ale i přerušila slibný kontakt s nehumanoidní civilizací rozumných, dobrosrdečných bytostí, připomínajících velké pozemské veverky. Olda si umiňoval, vrátit se tam a lépe ji prozkoumat, ale od těch mírných tvorů nikomu nehrozilo nebezpečí, výzkumy mohly počkat a Oldova skupina pokračovala v objevování dalších světů ve svém směru.

Pepkova skupina se ale na Alyaku zarazila. Vesmír, kde se schyluje ke kosmické válce, si zasluhuje více pozornosti než dobrosrdečné veverky, i když Alexijevovy analýzy vylučovaly, že by Císařství nebo Aliance byly tolik hledaná hrozba vesmíru. Když Alexijev na dálkové poradě Erduků přišel s návrhem ponechat Pepkovu skupinu na Alyaku, nikdo nic nenamítal. Je rozumné zabránit i méně ničivé válce.

Pepek pročesával planetární soustavu ve snaze odhalit zbývající lodě Alianční Flotily. Na počátku to měl lehké díky detailně rozkreslenému plánku komodorky Zikehové, ze kterého věděl, na jaké oběžné dráhy se která skupina lodí rozprchne, aby je mohla svolat, až Pepka rozstřílejí při pokusu o opuštění bitevní lodi Eremage. Tomu se ovšem smál pod vousy, ačkoliv měl na tváři jen strniště, byť každým dnem hustší. Později už to tak snadné nebylo. Alianční lodi se rozprchly a zahalily do neviditelnosti. Ty, které Pepek navštívil, neměly na neviditelnost energii a zůstaly viditelné, jenže ty ho už nezajímaly. Hledání zbývajících ale bylo čím dál tím těžší. Komodorka Zikehová si zřejmě po nepříjemných zprávách od napadených lodí začala Pepkovo putování po hvězdné soustavě zakreslovat a reagovala na ně operativními změnami drah zbývajících lodí, aby je dostala z pravděpodobného Pepkova směru. Pepkův plánek pozbyl ceny a zbývala mu už jen náhoda, aby zbývající neviditelné pancéřované kosmické obludy objevil.

Nakonec to vzdal a zamířil k Alyaku. Icy měl pravdu. Flotila musela útočit, aby výprava neskončila úplným debaklem. A bylo logické počkat si na ni právě tam.

Vrátil se na Alyak, kde ho netrpělivě očekávaly nejen manželky parťačky, ale i Salgiel. Dočasně se odtrhla od Oldovy party, aby jí neušlo zkoumání genetiky zdejších obyvatel. Aby se mohla co nejdřív vrátit k Oldově partě, zamluvila si na ostatních první sex s Pepkem, až se vrátí.

„Tak ti tedy gratuluji!“ podával jí Pepek ruku, jakmile s Icym přistáli v menším sídle poblíž Zeseltehnu, donedávna sídelního města místodržících.

Yazatap si mezitím pronajala od místních lidí na pokraji lesa domek, aby mohli v hmotném stavu odpočívat. Yazatap to s domorodci uměla už na Zemi a tady se také osvědčila. Návštěvnice zprvu platily nájem různými drobnostmi, ale když se ukázalo, že umí přímo zázračně léčit, začaly léčit nemocné. Alyačané měli poměrně slušnou úroveň medicíny, ale Horákovým se jejich lékaři rovnat nemohli. Kdyby nic jiného, křísit mrtvé bylo vysoce nad jejich možnostmi i schopnostmi. Místní lidé je považovali za zázračné vědmy, ale genetické výzkumy Salgiel měly přece jen větší vědeckou váhu. Brzy všichni věděli, že zdejší obyvatelé jsou přinejmenším po meči kompatibilní s tefiry. Po přeslici se lišili, zdejší ženy měly jednotně starší kombinaci XX namísto obvyklých tefirských WX a WY.

„Jejich předkové se zřejmě oddělili od hlavních tefirských kmenů hodně dávno, ještě před tou genetickou modifikací,“ shrnula to před několika dny Salgiel. „To by znamenalo tři, možná až čtyři miliony let.“

„Jsou ještě vůbec kompatibilní?“ zajímal se na dálku Pepek.

„Určitě,“ odvětila Salgiel. „Jejich muži se neliší a ženy mají blíž k pozemšťankám. Proč tě to, Pepku, zajímá? Ty už jsi přece dávno šťastně ženatý!“

„Nejde o mě,“ zavrčel na dálku Pepek. „Mám v letadle jednoho zdejšího a slíbil jsem mu azyl, kdyby ho jeho krajané zavrhli.“

„To máš asi pravdu,“ přijala to Salgiel. „Můžeš ho ujistit, že si najde ženu nejen na Alyaku, ale třeba i v Oáze nebo na Zemi, podle toho, kde by se mu víc líbilo.“

Icy to vyslechl bez velkého nadšení a hned odvětil, že by chtěl zůstat na rodné Nuace, kde to přece jen nejlépe zná. Jediný problém je podle něho s penězi.

„Kdo má peníze, nemá problémy, kdo je nemá, je naprostá nula.“

„U nás to tak úplně neplatí, ale necháme to otevřené a rozhodneš se, až poznáš nějaké jiné světy,“ navrhl mu Pepek, což Icy ochotně přijal. Nakonec, proč ne?

Teď tedy stál trochu skromně stranou, zatímco se Pepek vítal se všemi svými ženami.

„Co budeme dělat teď?“ začala ale hned po přivítání Yazatap.

„To co dosud,“ ujistil ji Pepek. „Vždyť jste si tady zábavu našly. Já se budu starat o naše milé Alianční nepřátele, aby je nenapadlo udělat z Alyaku peklo.“

„Měla bych nápad,“ pokračovala Yazatap. „Myslím, že nebude na škodu podívat se na ochromené lodě Císařské flotily. Ne že by nám od nich hrozilo nějaké nebezpečí, v tom plně důvěřuji Alexijevovi, ten je o třídu, nebo spíš o pět tříd nad námi, ale císařští by nám mohli třeba i nevědomky pomoci. Jistě ani oni nestojí o to, aby je Alianční křižníky zmasakrovaly. Vsadím se, že po nich pátrají vším, co mají po ruce.“

„Jenže k nám budou podezíraví a nakonec budou mít pravdu,“ vrtěla hlavou Xapho.

„Není to špatný nápad,“ nesouhlasil s ní Pepek a přidal se tak k Yazatap. „Nemusíme přece jednat s jejich generalitou. Tady Icy je živým důkazem, že se můžeme lépe dohodnout na nižší úrovni. Co takhle zkontaktovat jejich pozorovatele?“

„Právě to jsem myslela,“ přikývla Yazatap. „Zkusila bych to i sama, ale teď je zrovna víc práce tady. Po smrti místodržících je Alyak v rozkladu a nerada bych, aby vypukla válka regionů. Zatím tu ještě nejsou znepřátelené státy, ale mohly by vzniknout a tomu chci zabránit. Rozeštvat sousední země je docela snadné, můžete mi věřit, já v tom byla kdysi mistryně!“

„To se nemáš čím chlubit!“ odpálila ji Ramiel.

„Copak se tím chlubím?“ vrtěla hlavou Yazatap. „Stydím se za to! Diplomacie je ale jemné umění, ochladit horké hlavy bylo vždycky těžší a já jsem dovedla oboje! Tu obtížnější část si teď docela ráda zopakuji!“

„Takže císařská flotila zbude na mě, co?“ povzdychl si Pepek.

„Tak jako tak jsi chtěl pozorovat okolní vesmír,“ připomněla mu Yazatap. „Zkus do toho zapojit víc lidí a třeba i potencionální nepřátele!“

„Zkusím to,“ přijal to Pepek. „Něco jsem se už naučil s Icym, uvidíme, jak si poradím s císařskými vojáky. Kdoví, jestli to u nich nebude podobné jako u Aliančních.“

„Ale co já?“ staral se hned Icy.

„Ty teď budeš mít krátkou dovolenou,“ navrhl mu Pepek.

„Slíbil jsi mi ale…“

„Neboj se, plat ti poběží i když tady budeš jakoby bez práce,“ ujistil ho Pepek.

„Já bych ale radši…“ podíval se na něho Icy prosebným výrazem.

„Leda bys se mnou odletěl k vašim nepřátelům,“ dal mu tedy na vybranou Pepek.

„To bych radši, než zůstat tady,“ chopil se nabídky Icy. „Víš, nechtěl bych být později podezíranej, že jsem měl něco se tvejma ženskejma.“

„Toho se nebojím,“ usmál se Pepek. „Ty by s tebou zatočily, kdybys je obtěžoval. Ale mohl by ses zatím rozhlížet po místních kráskách.“

„Ještě jsem si je moc nezasloužil,“ namítal Icy.

„Ale platný jsi nám už byl,“ ujišťoval ho Pepek. „Vyznáš se ve vašich lodích lépe než my. Já bych ty reaktory našel i sám, jen bych je déle hledal.“

„Vezmeš mě tedy s sebou? Taky umím jejich hatmatilku!“ přiložil si polínko Icy.

„Tu bych se naučil asi stejně rychle jako od tebe řeč Nuaky,“ usmál se Pepek. „Naše ženy už také zdejší jazyk ovládají. Ale abys neřekl, beru tě. Přece jen se tam vyznáš nejlépe. Vyrazíme hned zítra.“

„Proč ne hned?“ provokoval Icy.

„Na dnešek mě má zamluveného Salgiel,“ přitáhl ji k sobě s úsměvem, zatímco se k němu z druhé strany sama od sebe přivinula Xapho.

„No jo, já zapomněl, že už seš ženáč!“ ochladl trochu Icy. „Která je vlastně tvoje?“

„Všechny,“ ujistil ho Pepek. „Nekoukej tak na nás, u nás je to normální.“

„Vy teda patříte ke čludhe? Nebo jste zrovna po nějaké hodně kruté válce…?“

„Ani jedno,“ odmítl to Pepek. „Privilegované v Oáze nemáme. Více manželek může mít u nás každý, i tady mají přece nad chlapy převahu. Má to své výhody a kdyby ses rozhodl žít u nás, taky by tě to neminulo.“

„Nevím,“ mračil se Icy. „Komu by se chtělo platit na víc ženských? Každýmu snad stačí jedna. Na víc ženských mají peníze snad jen čludhe…“

„Peníze, pořád jen peníze!“ vrčel Pepek. „Všechno měříte penězi! My se spíš snažíme, abychom se měli rádi!“

„To je sice krásné, ale ženské stojí peníze a děcka ještě víc!“ namítal Icy.

„U vás možná,“ připustil Pepek. „Představ si ale, že jsi opravdu bohatý. Tak bohatý, že máš všechno co potřebuješ a na peníze se ohlížet nemusíš. A stejně jsou na tom ženy. Také mají všechno a nepotřebují, aby na ně někdo vydělával. Ani děti u nás nehladoví a vyžadují jen trochu výchovy a rodičovské lásky. A teď si představ, že si tě vyhlídnou hned dvě kamarádky a chtějí tě za muže. Jsou stejně krásné a milé, jedna na druhou nežárlí a žádnou nemusíš zklamat, můžeš si vzít obě. Trval bys i pak na jedné?“

„Kdybych byl čludhe, pak snad… jenže já nejsem!“

„U nás jsme takoví všichni, ani ty bys nebyl výjimkou.“

„Víš… já ani nechci žít jako čludhe,“ ošíval se Icy. „Nechci mít na jídlo a pití ochutnávače, osobní strážce a tak… Stačila by mi malá farma, žena a pár děcek. Nechci žít jako boháč!“

„Nač by ti byli ochutnávači a osobní stráže?“ usmál se Pepek. „Žijeme všichni jako boháči a lidé si nemají co závidět. Kdo by druhému usiloval o život, když tím nic nezíská? Nikdo u nás ochutnávače, sluhy ani stráže nepotřebuje a nikdo je nedělá. Proč také?“

„Nepřejete výdělek ochutnávačům?“ zaškaredil se Icy.

„A kdo by je dělal, když jsou bohatí všichni?“ pokrčil rameny Pepek.

„To pak ale nemůžeš nikomu poručit, aby pro tebe něco udělal!“

„To máš pravdu,“ přikývl vážně Pepek. „Nemohu nikomu poručit, aby za mě něco udělal a když to potřebuji, musím se starat sám. Nanejvýš mohu někoho slušně požádat, aby mi pomohl, kdybych na to sám nestačil.“

„A on se každej hned zvedne, aby ti mohl zadarmo pomoci?“

„Lidi si přece pomáhají, i když za to nedostanou zaplaceno. Zejména boháči si občas dovolí udělat něco pro druhé zadarmo. Vždyť i my jsme k vám přišli, protože nás někdo slušně požádal o drobnou výpomoc a vysvětlil nám, že to bude potřebné.“

„Zadarmo? Ty jsi tady zadarmo? Já myslel, že za to dostaneš řádně zaplaceno, aby sis mohl dovolit něco z toho dát mně! Opustil jsem kvůli tobě naši loď! Věřil jsem ti!“

„Neboj se, o svůj výdělek nepřijdeš!“ ujistil Pepek Icyho. „My sliby plníme, můžeme si to dovolit. A naopak, nemůžeme si dovolit neplnit sliby, kdo by nám věřil? Nemusíš mít obavy.“

„Jen aby!“ pochyboval Icy.

*****

Icy se do večera ochomýtal kolem Xapho a Salgiel. Jako každého dne za nimi přicházeli pacienti. Po městě Zeseltehnu se rozkřiklo, že zdejší léčitelky uzdravují i nešťastníky, nad nimiž světově proslulí lékaři vyslovili nekompromisní ortel. Nepřicházeli sem s banálními nemocemi, jako rýma a nachlazení, ale opravdu jen vážné případy. Ty nejtěžší sem příbuzní přiváželi z dálky malými osobními letadly.

Tentokrát dělala lékařku Salgiel. Xapho tu byla v neviditelném duchovitém stavu, ale byla to právě ona, kdo na lidi posílal léčivou sílu. Salgiel zařizovala všechno ostatní. Příjem pacientů, diagnózu i vybírání odměn. Ty byly spíš symbolické, ale ani Horákovy ženy nebydlely zadarmo a musely platit nájem. Mohly by získávat peníze i prodáváním drahých šperků, které si snadno rozmnožovaly hiblagem, i o ně by byl zájem, ale léčením pomáhaly místním víc než prodejem. Pacientů měly dostatek a nikdo se ani nepokusil platit jim bezcennými císařskými penězi. Starost o nájem tedy neměly.

Icy je pozoroval se směsicí obdivu a nedůvěry. Jako jeden z mála věděl o Xapho, neboť se mu na okamžik zjevila, když o ní před Salgiel zapochyboval, ale úplně nechápal, co vlastně dělá. Že se pokaždé v místnosti trochu rozsvítilo, toho si všiml jako každý. Ale aby pouhé světlo léčilo těžké nemoci?

„To světlo je jen rozptýlená energie,“ vysvětlovala mu ochotně Salgiel. „Léčí naopak ta, co se nerozptýlí, ale projde do pacienta.“

„A proč musí být Xapho duch?“

„Protože jako duch energii lépe soustřeďuje,“ trpělivě mu vysvětlovala. „Musely bychom léčit ve dvojici a účinky by byly slabší.“

Příval pacientů ale zvládly bravurně. Icy také nešetřil obdivem.

„Přitom vypadáte všechny tak mladě!“ pokusil se udělit lichotku Salgiel.

„Mladě?“ usmála se. „Jen abys u nás se svými odhady nenarazil! Kolik myslíš, že mi je?“

„Hádal bych ti asi jako mně, kolem šedesátky,“ zkusil hádat.

„Skoro ses trefil,“ přikývla Salgiel. „Ale když k tomu připočteš takových osm set let, bude to přesnější.“

„Cože?“ vyjekl Icy. „To bys musela být stará baba! Nevypadáš na to, myslel jsem, že jsme si tak nastejno.“

„Stará nejsem, ale my máme na věk jiná měřítka,“ ujistila ho.

„No potěš!“ vyčítal si Icy. „Kolik je potom Pepkovi? Myslel jsem si, že je o takových deset let mladší. A on je možná starší!“

„Není,“ usmála se Salgiel. „Je mladší. A víc než si myslíš. U Pepka je to ale složitější.“

„Co je na věku složitého?“ nechápal Icy.

„Ani čas není jednoduchý, jak si myslíš,“ vzdychla si Salgiel. „Pepek se zdržoval celý den ve světě, kde ubíhá jinak čas. Takže je biologicky mladší než podle papírů.“

„Den?“ opáčil Icy. „Jak může rozhodovat jeden jediný den?“

„Může,“ odvětila vážně Salgiel. „Za ten jediný den uplynuly u nás tři roky. Při jeho mládí to může být hodně velký rozdíl.“

„Kolik mu vlastně je?“ vyhrkl Icy.

„Papírově třiadvacet, biologicky dvacet,“ nedělala s tím tajnosti Salgiel.

„Jenom?“ vyhrkl Icy. „Takové holátko?“

„To holátko stačilo založit kolonii v pustém světě, osídlit ji a dnes nás tady vede,“ vzdychla si Salgiel. „Je mi přes osm set, ale jeho mládí mi nevadilo ani když jsem si ho brala za manžela a dnes s ním mám dvě krásné děti. Stačí?“

„Ten toho teda stihl…“ uznal Icy. „To se ví, když nemusel sedět deset let u torpéd v nějaké bitevní rakvi, kde se nedá nic podnikat.“

„To je pravda,“ připustila Salgiel.

„Hele, podle mýho odhadu, za kterej teď samozřejmě nedám ani lóvre, by měla být nejstarší z vás Yazatap. Je to tak, nebo mě šálí oči?“

„Nešálí,“ usmála se Salgiel. „Yazatap je z nás nejstarší. Je jí přes tři a půl tisíce let, mezi ní a Pepkem je věkový rozdíl ještě větší. Ani jí nevadil, když si ho brala za muže. S Pepkem toho za pár let zažila víc než za tisíce let předtím.“

„Kolik si vás vlastně Pepka vzalo?“ zarazil se trochu podezřívavě.

„Devět,“ přiznala Salgiel bez mrknutí oka. „Máme trochu složitější rodinné vztahy, kromě Pepka do naší rodiny patří ještě dva další chlapi, ale tomu se, prosím tě, nediv, patříme přece do jiné civilizace než vy.“

„A on mě lákal k vám!“ vybuchl vyčítavě Icy.

„A proč ne?“ usmála se na něho Salgiel. „U nás by sis zvykl rychle.“

„Abych se musel o vlastní manželku dělit s jinými chlapy?“

„Nemusel bys, kdybys nechtěl,“ ujišťovala ho Salgiel. „To máš tak: k Pepkovi se přidali dva jeho nejlepší kamarádi. Každý do společné rodiny přivedl své ženy a sjednocení se odehrálo za všeobecného souhlasu všech, nejen těch tří. Proč ne?“

„Jste vážně divná civilizace,“ odvrátil se Icy.

„Zkus se nad tím trochu zamyslet,“ popichovala ho Salgiel. „My uznáváme i rodiny vašeho typu, s jedním mužem a jednou ženou. Nekoukáme na ně jako na něco divného, u nás je to prostě jedna z možností. Mezi námi bys mohl žít stejně dobře jako tady.“

„Ještě že aspoň tak!“ odsekl Icy.

Večer se vrátily Ramiel s Yazatap a přivedly redaktora Fókra. Již několik dní přespával ve zdejším podkroví, ale nestěžoval si. Byl tady, na rozdíl od svého luxusního bytu, v bezpečí, a o to přece šlo. Nového podnájemníka Icyho si nejprve nedůvěřivě přeměřil, ale když se dozvěděl, že bývalý poručík armád Aliance Icy opustil invazní Flotilu a přidal se k Pepkovi, jen kýval hlavou.

„Taky se stavím proti zdejší vrchnosti, ale přitom prakticky pořád dodržuji zákony, až na vyhlášky o zákazu vstupu, což je v lepším případě přestupek a spraví se pouhou pokutou,“ tvrdil s uznáním. „Že po mně tvrdě jedou tajné služby i uniformovaní policajti, to už je něco jiného. Zákon překračují oni, ne já. Ale dezertovat z invazní armády, to je podle válečných pravidel na zastřelení!“

„Myslíte, že jsem to neměl dělat?“ naježil se na něho Icy.

„Podle toho, proč,“ odtušil redaktor. „Uznal bych to, kdybyste to dělal ze zásadního odporu proti válečnému běsnění a ze snahy zachránit pár lidských životů.“

„A jiné důvody… neuznáváte?“ mračil se Icy.

„Jiné uznatelné důvody mě jaksi… nenapadají,“ odvětil pan Fókr.

„Jeden bych ještě měl,“ vložil se mezi ně Pepek.

„A vy jste vlastně – kdo?“ obrátil se k němu redaktor Fókr.

„Manžel Ramiel, kterou jistě dobře znáte!“ představil se mu Pepek.

„Ach ták…!“ zarazil se redaktor. „Ale přísahám, že jsem s vaší paní nikdy nic neměl!“

„To vím,“ odvětil Pepek trochu zamračeně. „Jen vám musela dvakrát dávat život, to snad nepopřete.“

„To asi ano, ale určitě jsem ji k tomu nenaváděl…“ obhajoval se pan Fókr.

„A víte, že vám to věřím?“ usmál se zase Pepek. „V mrtvém stavu nikdo o oživení neprosí, přinejmenším o tom neví. Ale proč jste se pustil do spolupráce s Ramiel? Že by to bylo ze snahy zachraňovat životy? To taky těžko dokážete.“

„U mě to je snaha o spravedlnost!“ vypjal se hrdě redaktor. „Vaše žena mi nabídla pomoc proti korupci na Alyaku. A taky už jsem tomu hodně obětoval!“

„Snahu o spravedlnost byste měl uznat i jiným, ne?“ řekl Pepek. „Icy se ke mně nepřidal, aby zachraňoval životy, mířit tak vysoko ho nejspíš ani nenapadlo, ale z pocitu, že neslouží na té spravedlivé straně. Měl byste mu to uznat. Možná tím zachrání více lidských životů, než si v této chvíli myslíte.“

„Ale přece… je to voják nepřátelské armády, i když bývalý. To zase nepopřete vy.“

„Důležité je to bývalý,“ zdůraznil Pepek. „Co se týče spřátelených armád, spřátelení vojáci jsou často k nerozeznání od nepřátel. Ujišťuji vás, že vím totéž co Ramiel. Jestli to ještě nevíte, každý den si sdělujeme, co se mezi námi děje. Nepotřebujeme na to telefon a není to znát. Ramiel ale ví, kde jsem se pohyboval až dosud a co jsem tam dělal, stejně jako já vím, co se dělo tady.“

„Tím spíš musíte vědět, že jsem s ní nic nepatřičného neměl! To vám mohu odpřísáhnout při čem chcete!“

„Nemusíte přísahat, já to vím,“ uklidňoval ho Pepek. „Ale vám nešlo, alespoň v počátcích, hlavně o senzace? Kdy jste si uvědomil, že jí jde o víc než o nějaké milostné pletichy celebrit?“

„Prakticky od začátku,“ opáčil Fókr. „Na milostné senzace, kde obvykle nejde o krk, by jí snad bylo škoda. Se svými schopnostmi mohla vyzvídat i v situacích, kde o ten krk šlo. A taky že to dělala.“

„Vím,“ přikývl Pepek. „Pustil jste se s ní i do případů, kdy šlo o krk i vám. Uznám vám, zachoval jste se jako hrdina. Ale vážně si myslíte, že je menší hrdinství přestoupit někde na okraji hvězdné soustavy z pancéřované bitevní lodi do něčeho, co připomíná pouhou nafouklou bublinu, a vydat se na tak chatrném kosmickém plavidle proti útočící hvězdné flotile, schopné vyvraždit celé světy tak dokonale, že zůstanou desítky let neobyvatelné?“

„To nevím… ale kdyby tomu bylo tak, dala by se tomu jistá dávka odvahy přiznat.“

„A on tam teď půjde podruhé,“ pokračoval Pepek. „Mohl by zůstat tady v bezpečí, ale jde tam se mnou znovu a nepochybujte, že zase půjde o životy. Možná i o ten váš. Ostřelování planet z kosmických bitevních lodí není žádný med, pak jde o krk kdekomu.“

„Vy si vážně myslíte, že proti tomu něco zmůžete?“

„Císařská Flotila už je ochromená,“ prozrazoval Pepek Fókrovi část všeobecně známého vojenského tajemství. „Zařídil to Alexijev. Mezitím jsem vyřadil větší část Flotily Aliance, která chtěla Alyak napadnout. Místo velkolepé kosmické bitvy je jedna flotila bezmocně přišpendlená na stacionární oběžné dráze kolem Alyaku a druhá stejně bezmocně padá přímo do hvězdy.“

„To mi ale Ramiel neřekla!“ vybuchl redaktor.

„Asi to nepovažovala za důležité,“ opáčil klidně Pepek. „Tak to víte aspoň teď.“

„Ale vždyť je to senzace prvního řádu!“ namítl redaktor.

„Senzace? Jen senzace?“ naježil se Pepek. „Člověče, to je víc než senzace! To bude konec války a jestli to půjde dobře, bude to konec všech válek v této oblasti vesmíru!“

„A to že není senzace?“ opáčil klidně redaktor.

„Senzace je příliš slabé slovo,“ trval na svém Pepek. „Nazývejte si to jak chcete, ale radím vám, snažte se všechny, kdo se toho zúčastní, uznávat a nepřičítat jim jako chybu, že dezertovali. Z kterékoliv armády.“

„Dobře, budu je uznávat,“ přikývl neochotně Fókr. „Ale kdo kolaboruje s nepřítelem, ten si rozhodně úctu nezaslouží.“

„Kolaboruje?“ zvedl obočí Pepek, kterého ta neústupnost zaskočila. „Poslyšte, nejste i vy tak trochu kolaborant? Nespolupracujete s Ramiel, která nepatří do vašeho světa? Kdekdo zdejší by vás tak mohl nazvat, stačilo by označit za nepřítele Ramiel, nás a všechny, co se tady snažíme zabránit další nesmyslné válce.“

„Ramiel není náš nepřítel!“ vyhrkl Fókr. „Ani vy ostatní! Pomáháte nám proti Císařským i proti Alianci! To jsou naši praví nepřátelé!“

„Jsme jiní!“ opakoval Pepek. „Chceme vás zbavit válek, ale kdejaký trouba to může nazvat nepřátelskou činností a každého, kdo nám uvěří, nazve kolaborantem. Vždyť byste tak klidně označil i Icyho!“

„Je to přece nepřítel. Bývalý, ale nepřítel!“ opakoval zarytě Fókr.

„S vámi je taky řeč!“ vzdal to i Pepek. „Nechcete si to s Icym vyměnit? Když si tam vezmete kameru, mohly by z toho být docela zajímavé záběry!“

„Děkuji, ale raději bych zůstal oběma nohama na zemi,“ couvl Fókr.

„Poslyšte, vy budete muset pochopit důležitou poučku. Přítelem se může stát i cizinec, pokud nám nechce škodit. A to Icy nechce, stejně jako my. A jestli vám chce pomáhat, měli byste to uznat a ocenit. První krok už udělal, odmítl postavit se proti vám. To vám nestačí?“

„To nevím,“ couvl i Fókr. „Můžeme o tom uvažovat.“

„Tak tedy uvažujte,“ přikývl Pepek. „Ale teď si dáme všichni večeři a půjdeme spát, zítra máme před sebou další výpravu.“

*****

Společná mise

Pepek s Icym vyrazili brzy ráno, jakmile se trochu vyspali. Časové určení tady nehrálo roli, ráno to bylo jen podle místního času, kdoví, jak si nastavili čas Císařští. Pepkovi stačilo vědět, kde se nachází hlavní část ochromené Císařské flotily. Aby se k ní dostal, musel svůj let zahájit šikmo k obzoru. Jednodušší bylo vzletět kolmo a změnit směr až nad atmosférou.

„Proč chceš být neviditelný už tady?“ zeptal se s náznakem nelibosti Icy, když svět kolem nich náhle nepřirozeně změnil barvy. Icy už věděl, že to není způsobeno drogou, jako byla jeho oblíbená zaljóha, ale že Pepek současně s prvním skokem do prostoru přešel i do neviditelnosti.

„Císařští jistě pozorují Alyak všemi dalekohledy, které nemají otočené do vesmíru,“ dostal odpověď. „Neříkal jsi, že i ochromené lodě mohou ostřelovat své okolí? Kdo mi to tvrdil, že ani vyřazení hlavních reaktorů nezabrání posádkám nastřádat si dost energie, třeba pro jeden jediný osudový výstřel? Vzpomeň si, jak jsi mi říkal, nač mají mikrovlnné věže vlastní nouzové zdroje a baterie pohotovostních superkondenzátorů?“

„Ano, ale strefit se na takovou vzdálenost do pohyblivého cíle tak nepatrné velikosti není nic jednoduchého. Vždyť potrvá celou vteřinu, než světlo odsud doletí až k Císařským!“

„Nedáme jim raději ani tu malou šanci,“ odvětil Pepek.

„Taky by mohli vystřelit čistě naslepo!“ brblal Icy.

„Toho se neboj!“ ujistil ho Pepek. „V neviditelném stavu se ostřelování neobávám. Naše neviditelnost je jiná než neviditelnost vašich kosmických lodí.“

„To se neodvážím posuzovat,“ zařadil Icy zpátečku. „Neviditelnost jsem nikdy nepochopil. Vím jen, že stojí dost energie, ale zato nám neškodí lasery ani mikrovlnné kanony.“

„Vaše neviditelnost vytváří gravitační čočky,“ začal mu vysvětlovat Pepek. „Ohýbají se na nich světelné paprsky letící kolem a vnitřní světlo uzavírají do smyček, takže se zdálky zdá, že je prostor prázdný. Vychylování světla se ale dá přece jen vysledovat.“

„To vím už ze základního kurzu,“ přikývl Icy. „Vzniká přitom takové mihotání hvězd, že? Nepřítel může pochopit, že tam je něco cizího, naštěstí to neví přesně a laserové zbraně jsou mu úplně na nic, neboť to ohne i jejich světlo a nemůže nám škodit.“

„Ale dá se skrz tu oblast proletět,“ připomněl mu Pepek. „Když jsme k neviditelným lodím pronikli my, mohlo by se tam dostat i nějaké samonaváděcí torpédo. Zblízka se neviditelná kosmická loď znenadání objeví a po neviditelnosti je veta.“

„Právě proto nechápu, jak můžeme být neviditelní i my! Pohybovali jsme se přece jen na krok od lidí, kteří nás neviděli.“

„Naše neviditelnost je jiného druhu. Při ní světlo neviditelným objektem projde, aniž by změnilo směr. Prostě se nemá oč zachytit.“

„Kdyby se světlo nemohlo o nic zachytit, nic bychom neviděli!“ odsekl Icy.

„Správně!“ pochválil ho Pepek. „Ani naše neviditelnost není úplná. Naštěstí se při ní zachycuje jen nepatrná část. Naši hadi neviditelný objekt vnímají, snímají je i kamery citlivé na infračervené světlo. Ale těm se neviditelný objekt jeví jen jako nezřetelný stín. Na světle jsme proto velice snadno přehlédnutelní.“

„A co naše kamery? My takové nemáme?“

„Nejspíš máte,“ pokrčil Pepek rameny. „Ramiel prý natočila na zdejší kameru obstojné záběry i v neviditelnosti. Ale jak jsem říkal, jsme pouhý stín. Mikrovlnné věže nemají nejmenší šanci nás na dálku zpozorovat a zblízka bychom museli pózovat přímo před nimi.“

„To bych si strašně rychle rozmyslel!“ odfrkl si Icy.

„Já taky,“ přikývl Pepek.

To už byli od Alyaku daleko, planeta se změnila v kouli, nehybně před nimi visící v černém prostoru. Císařské loďstvo bylo ale ještě daleko.

„Hele, Pepku,“ začal trochu nesměle Icy. „Musím ti poděkovat, že ses mě zastal.“

„To nic,“ odtušil Pepek. „K té farmičce se ještě dostaneme. Nejde všechno najednou.“

„Já myslel včera,“ upřesňoval to Icy. „Víš, když mě Fókr nazval kolaborantem. Kolaborant se říká těm, kdo spolupracují s nepřítelem, ale to bys musel být nepřítelem, ne? Jak to cítíš ty?“

Pepek hned neodpověděl. Soustřeďoval se právě na skok černým prostorem a teprve když se planeta Alyak za nimi znatelně zmenšila a Pepek se vydýchal z nedostatku energie, obrátil se zase na Icyho.

„Kolaborant…“ vzdychl si. „Vy to slovo používáte nešťastně, ale nejen vy. Zřejmě je to pozůstatek tlupového uspořádání, o tisíce generací staršího než Císařství, z dob, kdy se po světě potulovaly nevelké tlupy lidí. Často se mezi sebou rvaly o potravu nebo o území, kde bylo více potravy a každá viděla v ostatních oprávněně nepřítele. Soudržnost s tlupou byla podmínkou přežití a kdo se jim zpronevěřil, toho ostatní chápali jako horšího než nepřítel. Ovšem oprávněně, neboť zrádce znal všechny slabiny tlupy.“

„No jo, to snad kdysi bylo, ale co dneska?“

„Dneska je to totéž, jen složitější,“ přikývl Pepek. „Tlupy se změnily v národy, leckde jsou to celé světy. Nebojuje se o potravu, ale i o zboží, případně o peníze. O pustiny a pouště zprvu nebyl zájem, ale když se tam našla bohatá ložiska užitečných surovin, chápe se i nadvláda nad pouštěmi jako důvod válek, krve a obětí.“

„Tak je to možná u nás, ale co vy?“ dorážel dál Icy.

„Je to i u nás, nemysli si,“ přiznal Pepek. „Rvaček pro získání výhod, potravy a území se ale nemusí účastnit všichni. Války škodí i nezúčastněným, leda by při nich bohatli na dodávkách zbraní, pokud možno oběma stranám. Výsledkem válek bývají často i hordy uprchlíků, které svou válečnou bídu roznášejí na všechny strany. Od dávnověku se proto vyskytují i lidé, kteří se snaží spory svých sousedů urovnávat, i kdyby tím sledovali jen svůj klid.“

„To mluvíš o vás, že?“ řekl Icy. „Uprchlíci nejsou žádní chudáci, proto jsou všude vítaní! Cestu u pašeráků a pobyt ve světě co nejdál od války si mohou dovolit zaplatit jen ti nejbohatší. Méně bohatí si staví aspoň hluboké kryty a ti chudší… ti prostě trpí.“

„V tom se může každý svět lišit,“ pokrčil rameny Pepek. „Nejste můj první válečný svět a nejspíš ani poslední a všude válka vypadala jinak. Skoro by se dalo zapomenout, že to všechno začalo tahanicemi tlup o kus žvance.“

„Proč se snažíte naší válce zabránit?“ chtěl vědět Icy. „Klid přece máte, hordy zbídačených uprchlíků vám nehrozí a i když uznávám vaši převahu, není to ani pro vás bez rizika. Někdy si říkám, že není možné, abyste po nás nic nechtěli. Je strašně neuvěřitelné, že chcete riskovat jen tak, pro nic za nic.“

„Ono to není pro nic za nic,“ odvětil Pepek, ale zase ho zaujal další skok prostorem, takže si Icy musel na dokončení věty chvíli počkat. Pepek pokračoval až po chvilce, kdy se změnil ve funící lokomotivu.

„Podívej se,“ oddychoval ještě jako po námaze, což ostatně nebyl jen dojem. „Není to tak jednoduché, jak si myslíš. Někde poblíž máme ve vesmíru civilizaci, která své sousedy spaluje na popel. Mohl bys tvrdit, že se nás to zatím netýká, jenže tady je asi podezíravost namístě. Když ji necháme být, bude v tom pokračovat, až spálí některý svět našich přátel. Útočník mívá většinou výhodu prvního úderu a když ten úder dokáže spálit celý svět, mohl by mít úspěch i u nás. A pak bychom si vyčítali, proč jsme to ničení už dávno nezastavili.“

„Takže je lepší tu civilizaci předejít,“ přikývl Icy spokojeně. „Tomu bych rozuměl.“

„Předejít ji musíme, ale nemusíme být stejné bestie a spálit ji na prach,“ namítl Pepek.

„Vždyť přiznáváš, že mohou být nebezpeční i vám!“

„Jakmile o nich budeme vědět, nebudou nám už nebezpeční,“ odvětil Pepek.

„Ale co když jsou ti spalovači světů silnější, než si myslíte?“ vyhrkl Icy. „Nám říkali, že každý konflikt mezi civilizacemi nutně skončí zničením jedné z nich!“

„Vaše uvažování o nezbytnosti konfliktů mezi civilizacemi je další pozůstatek tlupoidního uvažování,“ odfrkl si Pepek. „Kdysi opravdu platilo, dokud byla na dvě tlupy jedna kost, šlo do tuhého. Z více tlup mohla přežít jen nejsilnější a ostatním hrozila zkáza, ať už ve rvačce o kost, nebo hladem. Uvažování tlup bylo tedy jednoduché. Když se poblíž objeví jiná tlupa, musíme ji zničit, než ona zničí nás. Nejvýhodnější je napadnout ji zákeřně a v noci.“

„Dnes přece nejsou žádné tlupy!“

„Tím bych si tak jistý nebyl!“ ušklíbl se Pepek. „Pravda, dnes se nepotulují krajem, aby sbíraly kořínky a tu a tam ulovily zajíce. Dnes to jsou různé trusty, kartely, syndikáty a koncerny, parlamenty a bandy, či jak těm mafiím říkáte. Myšlení ale přetrvává. Když se na některou stranu nedostane kořisti, ať už jde o kost, naftu nebo peníze, dojde na pěsti, klacky a kameny, dnes až na atomová torpéda a kosmické bitevní lodě. Co mají na Alyaku na práci Císařští? Brání si před Aliancí svou tučnou kost. Aliance ji chce uchvátit pro sebe a lidé na Alyaku by tak jako tak trpěli, neboť tou tučnou kostí je jejich svět a na ně by zbyla až dočista ohryzaná.“

„A co tu děláte vy?“ naježil se Icy.

„My jsme nezúčastnění,“ řekl Pepek. „Jediní se na Alyak nedíváme jako na kost, kterou bychom chtěli ukrást ostatním a dočista ohryzat. Nechceme vládnout, ani vybírat daně. Nemáme zájem získat žádné jiné výhody než klid. Ovšem nejen pro sebe, ale pro všechny.“

„No právě! Proč nás tedy nenecháte být a neobejdete nás velkým obloukem?“

„Kdybychom vás nechali být, síla vašich kosmických armád poroste. Nakonec byste, na základě uvažování o nevyhnutelnosti konfliktů mezi civilizacemi, začali ničit okolní světy. Máte k tomu už dnes nebezpečně blízko, stačí si vzpomenout na Morzorty.“

„Tak vidíš!“ opáčil Icy. „Taky si to myslíš!“

„Připouštím, že by to bylo možné,“ opravil ho Pepek. „Netvrdím ale, že vyhlazovací válka je jediný možný druh kontaktu dvou civilizací. Je to jen jedna z mnoha možností, ani jediná, ani nevyhnutelná. Právě proto považuji za naši povinnost předejít jí, odtrhnout obě strany konfliktu od sebe, skoncovat s válkami a rozšířit oblast vesmíru bez válek.“

„A ty si myslíš, že se ti to povede?“

„Kdybych tomu nevěřil, nesnažil bych se,“ ujistil ho Pepek. „Kdybych vyznával vaši teorii o nevyhnutelnosti vyhlazovacích válek, neztrácel bych s tebou čas, ale připravoval bych proti vám další vyhlazovací válku, nemyslíš?“

„To se pořád ještě nevylučuje,“ řekl Icy uraženě. „Můžeš být špionem vaší armády.“

„Nejsem špionem,“ odrazil ho Pepek. „Já s mými ženami jsem ta armáda, která vaše války zarazí. Ale ne abychom vás vyhladili. K tomu opravdu nemáme důvod ani chuť.“

„Takže vaším zájmem bude hlavně klid v naší oblasti, ano?“ okřál trochu Icy.

„Částečně klid zbraní, částečně klid v duši,“ souhlasil Pepek. „A poslyš, když už jsme nakousli tu kolaboraci. Mohl bys tak nazvat i nás. My tady s vámi kolaborujeme, ovšem pro klid naší duše a abychom měli všichni konečně klid. Vy se asi rádi osvobodíte od nadvlády Císařství i Aliance, beztak jsou jedni za osmnáct a druzí bez dvou za dvacet, my budeme mít spokojený pocit, že jsme k tomu dopomohli, ale vyděláme na tom všichni.“

„Možná…,“ vrtěl hlavou Icy. „Ale přece jen… není to divné, získat za tolik námahy jen spokojený pocit? Kdybyste od nás potřebovali aspoň něco! Třeba nějaké kovy, energii, potraviny nebo zboží! Ve vesmíru přece není nic zadarmo!“

„Ale je!“ usmál se Pepek.

„Kecáš!“

„Na všechny světy přece svítí zadarmo jejich slunce!“ přesvědčoval Icyho Pepek. „Udržuje na nich život, dává jim energii a taky za to nic nechce. Co byste nám mohli nabídnout? Kovy? Už přece víš, že mám všechno co potřebuji, kdykoliv si vzpomenu. Energii? Stíháme právě v kosmu Císařskou flotilu a budeme u ní rychleji než vaše nejrychlejší kurýrní letadla. Je na to potřeba víc energie, než si umíš představit, ale… já ji přece od vás nepotřebuji, mám ji. Zboží? Viděl jsi, jak mi pod rukama vznikne všechno co potřebuji, i ty potraviny. Proč byste nám měli něco dodávat, když máme všeho více než vy?“

„To měli Císařští také! A přece od nás odváželi všechno, co jim padlo pod ruku. Pak jsme spadli pod Alianci, ale daně se vůbec nezmenšily.“

„To vím i z jiné strany,“ usmál se trochu Pepek. „Císařství si zkrátka zvyklo žít ze svých kolonií. Mají se nejlépe jen protože berou ostatním. Aliance zase potřebuje peníze na armádu. Budeme muset naučit obě strany starat se o sebe poctivěji, jinak to nevidím.“

„Poslyš, jak je to vlastně u vás s prací?“ vyhrkl Icy. „Chápu, když jsi na výpravě, ačkoliv možná ne na válečné, zabýváš se převážně námi. Divné je, že nemáš žádné zásoby, všechno ti vzniká jen tak pod rukama. Taky jsem slyšel, že jsi hrozné mládě, alespoň proti mně. Přitom vím, že toho znáš víc než já. Co ale děláš doopravdy, když jsi doma?“

„Profesionálního napravovače!“ usmál se Pepek. „Napravuji světy už od svých deseti let. Ale teď vážně. V našem světě mám podíl na mnoha užitečných věcech. Projektoval jsem letadla, pomáhal při stavbách paláců, něco jsem navrhoval i sám. Kolonie Oáza je z větší části moje dílo. Nejenže jsem se její kolonizace účastnil, sám jsem ji založil! To víš, neseděl jsem desítky let zbytečně u torpédometů. Ale máš pravdu, všechno nám jen tak vzniká pod rukama. Využíváme zkrátka vymoženosti získané od jiných civilizací.“

„Hele… o té desítce let u torpédometů jsem se bavil se Salgiel. Jak to…“

„…že to vím?“ usmál se Pepek. „Zapomínáš, že se spolu bavíme telepaticky. Cokoli řekneš před někým z nás, to se ti druzí brzy dozvědí.“

„No jo…“ stáhl se hned Icy. „Já zapomněl…“

„To nic,“ usmíval se Pepek. „Na to si zvykneš. Kdybys měl zájem, můžeme ti věnovat tu telepatii časem také. A až si najdeš ženu, dáme to i jí. Nevěřil bys, jak je takové spojení i u dvou lidí zajímavé.“

„Já si to rozmyslím,“ ucouvl raději Icy. „Poslyš… a nemohli byste nám věnovat spíš nějaké jiné vymoženosti? Třeba, jak se vám všechno zázračně objevuje pod rukama?“

„Heleďse, Icy! Chtěl jsi snad farmařit, ne? Komu bys pak něco prodal, kdyby se všem objevovalo všechno jen tak pod rukama?“

„Takže… poslyš, máte vy u vás vůbec nějaké farmy?“ došlo náhle Icymu s hrůzou.

„Máme,“ ujistil ho Pepek. „Říkáme tomu individualizace. To, co nám vzniká jen tak pod rukama, je totiž vždycky stejné. Každé jablko ode mě, které ti tak chutná, je vždycky do poslední skvrnky stejné s tím předchozím. Ale co je horšího, je stejné i co do složení. Od sadaře dostaneš každé jablko jiné. Každé má jiný tvar, jinou chuť i jiné složení minerálů, vůní a vitaminů… promiň, jestli ti tyhle pojmy nejsou jasné, to by bylo na dlouhé povídání. Jenom to shrnu: máme u nás farmáře a jsou velice vážení.“

„Tos‘ mě opravdu potěšil,“ oddychl si Icy. „Ale tím spíš by mě zajímalo, proč byste nám nemohli věnovat aspoň něco?“

„Mohli bychom,“ vzdychl si trochu Pepek. „Ale obávám se, že to neuděláme, aspoň ne hned. Ne že bych vám ty dary nepřál, ale mohly by být pro vás nebezpečné. Setkali jsme se už s pozůstatky civilizace, kterou to zničilo. Já sám pocházím ze světa zvaného Země a i když jsem tohle všechno zaváděl na novém světě Oáze, kde teď bydlíme, neodvážili bychom se to bez dlouhé přípravy věnovat ani lidem Země.“

„Co na tom může být tak zlého?“ zpozorněl trochu Icy.

„Jsou tu hned dvě nebezpečí,“ řekl Pepek vážně. „První, že si může každý opatřit zbraní, kolik se mu zachce. A kde je hodně zbraní, tam se také vraždí. To je také hlavní důvod, proč to nemůžeme dát na Zem. Poslyš, nebylo u vás na Nuace příliš mnoho vražd jen proto, že tam chodí kdekdo ozbrojený?“

„Ale zase se každý může bránit, tím se to srovná!“ namítl Icy. „Každý se cítí jistější, když má po ruce spolehlivou zbraň.“

„Nic se nesrovná,“ trval na svém Pepek. „Útočník má vždycky výhodu první rány. Vždyť sis sám přál farmu jen tak malou, aby nikomu nestála za vraždu! Kdybys měl velkou farmu a k tomu hodně peněz, byl by sis jistý životem? I kdybys měl zbraň v ruce pořád? Ta by tě přece před ranou zezadu nezachránila!“

„Kdybych měl dost peněz, měl bych jistě i spolehlivou ochranku!“ namítal Icy.

„Nebyl by sis jistý ani tím, že tě nezastřelí někdo ze tvé ochranky!“ řekl Pepek tvrdě. „Už sama existence zbraní svádí k jejich použití! Jednou jsme se cítili v ohrožení i v Oáze. Všichni si mysleli, že se to vyřeší zbraněmi. Pak se ukázalo, že to ohrožení nebylo tak hrozné, jenže díky zbraním došlo k ještě většímu neštěstí. I ne, do opravdu vyspělé civilizace zbraně nepatří!“

„Nevím,“ couvl raději Icy, když viděl Pepkův nesmlouvavý výraz. „Možná to nějaké nebezpečí je. Ale… co vidíš pod tím druhým nebezpečím?“

„Lenost,“ opáčil Pepek.

„Lenost?“ vytřeštil oči Icy. „Jak to myslíš?“

„Jednoduše,“ ušklíbl se Pepek. „Objevili jsme civilizaci, která měla úplně všechno. Na co si tam kdo vzpomněl, to dostal. Nikdo nemusel pohnout ani prstem, stačilo na něco si pomyslet a každý měl, co se mu zalíbilo.“

„To by se mi taky líbilo!“ olízl se Icy. „Například takové jablko…!“

„Tady máš další!“ podal mu okamžitě Pepek jablko. „Jenže ty si je zasloužíš, zato oni měli všechno bez nejmenší námahy. Až na tu lenost zemřeli.“

„To snad ne!“ vyhrkl Icy, ale do jablka se s chutí zakousl.

„Ale ano!“ ubezpečoval ho Pepek. „Starých Mrzoutů není škoda. Můžeme tě tam vzít, abys ten svět viděl na vlastní oči, ale teď už tam žijí jiní tvorové.“

Přerušil na okamžik řeč a opět poskočili vesmírem o další kus cesty.

„Dopovím ti to jindy, teď budeme mít jinou zábavu,“ řekl rychle Pepek.

Přímo před nimi visel v černé tmě obrovský, i když trochu potemnělý, těžký křižník Císařské Flotily…

*****

Trosečníci

Proniknout do ztemnělé lodi nebylo pro Pepka těžké. Dva duchové se snadno prolnuli skrz silné kovové pláty, pokryté vrstvami zrcadlících jehlánků, které měly odrazit aspoň část energie při případném zásahu laserovým kanónem, pak vrstvou pancířů a olova zachycující nebezpečné záření a zastavili se až ve velké kajutě, kterou Icy označil za jídelnu pro oficíry. Soudil tak podle jejího luxusního vzhledu, ale brzy uznal omyl, když se sem přihasilo pár umouněných strojníků. Icy radši kajícně uznal, že jídelnu mají císařští maníci lepší než na lodích Aliance.

Tentokrát sem ale nepřišli, aby loď znehybnili. Tahle už to měla za sebou, dávno před nimi tu byl přece Alexijev. Pepkovi šlo o navázání kontaktu s někým z posádky. Strojníci by to ale být neměli, spíš někdo z pozorovatelů.

„To máš fuk,“ mínil Icy. „Kdyby se blížil nepřítel, vypukne poplach a v ten okamžik to bude vědět i poslední skladník od náhradních dílů.“

„Dobře, ale bylo by jistě lepší vědět víc, třeba odkud cizí loď přilétá,“ namítl Pepek.

Vypravili se proto dál do lodi a Icy vedl Pepka k pozorovatelnám. Loď, na kterou jako první narazili, byla lehký křižník. Nedala se v rozsáhlosti srovnávat s bitevní lodí Eremage, ale i po ní by se dalo docela úspěšně bloudit.

„V okolí mikrovlnných věží na žádnou pozorovatelnu nenarazíš!“ zdůvodňoval Icy svou rozhodnost, jakou procházel touto částí lodi. „Proč nejsou paprsky vidět ze strany? Protože se ve vakuu nerozptylují. Ale v bitvě se občas stává, že věž vypálí zrovna v okamžiku, kdy je zasažena vlastní loď. To je nejhorší možný okamžik, neboť okolí lodi je zahalené do oblaku uvolněných plynů a trosek, který sice nevydrží pohromadě ani vteřinu a rychle se rozptýlí, jenže když věž zrovna v té osudové vteřině vystřelí, všechno se od toho odrazí. Nemá to už sílu vypálit člověku díru do hlavy, ale pro toho, kdo se tam dívá, v té chvíli válka skončí a nemá chuť gratulovat si, že to přežil. Na poslední výpravě jsem měl kámoše pozorovatele Libalta a zrovna tomu se to stalo, asi s dvacítkou dalších.“

„Pěkné štěstí!“ zavrčel Pepek. „To může úplně vypálit oči, co? Umí to vaši doktoři léčit?“

„Slyšel jsem, že to je naprostý nesmysl,“ odvětil Icy. „Vypálené oči znamenají pro celý zbytek života šmytec, teda, pokud má dotyčný kliku, že ten zásah nerozlomí celou loď. Spálené oči nedokáže spravit nikdo.“

„My ano,“ odvětil Pepek.

Icy na okamžik strnul.

„To myslíš vážně?“

„Jo,“ odvětil ležérně Pepek. „Jestli to nevíš, oživujeme i mrtvé. Oživit tisíc let starou a už patřičně vyschlou mumii je mnohem horší než spravit spálené oči.“

„A to vy dovedete?“ pochyboval Icy.

„Jo, to jsem dělal už jako kluk,“ ujistil ho Pepek.

Měl pravdu. Byl z celé čtveřice nejmladší, ačkoliv ani nejstaršímu Oldovi nebylo třináct. Chtěli se oživováním pochlubit malým opičkovitým Chétezům, ale i když sami úspěch nečekali, mumii se jim oživit podařilo. Horší problém byl, co si počít s oživeným Mrzoutem. Nebyla s ním rozumná řeč, sotva se postavil, už by je chtěl zabíjet. Olda ho musel na poslední chvíli vyhodit do sousedního ledového světa, a možná to tak bylo lépe. Ostatní Mrzouti byli dávno mrtví a v jejich světě žili Chétezové. Co by dělali s posledním oživlým příslušníkem staré vyhynulé civilizace? Mrzouti byli nesnášenliví a na všechny ostatní se dívali jako na bezcenné tvory, dobré jen jako pohyblivé terče pro jejich zbraně. Nebyla s nimi žádná řeč.

Oživovat mrtvé a spravit spálené oči? Na to Icy potřeboval delší chvíli přemýšlení.

„Měli jste přijít dřív!“ řekl rozmrzele. „Libalt si pak podřezal žíly. Nikdo se tomu nedivil, jakej by ho asi čekal život bez očí?“

„Jestli to neumíte léčit, tak asi nic moc,“ přiznal Pepek. „Ale my jsme k vám nepřišli léčit, co si sami způsobíte. To by nemělo smysl. Nejprve se musíte zbavit válek.“

„A když se vám to povede?“

„Pak by asi přišla na řadu druhá fáze. Ogdurové by některé z vás naučili léčit, abyste si vystačili sami.“

„Už aby to bylo!“ odfrkl si Icy. „Pozdě bylo už před dvěma roky.“

„Za tvého kamaráda nemohu,“ odvětil Pepek. „Připočti ho vaší a Císařské generalitě, dělí se o vinu rovným dílem.“

„Já vím,“ mávl rukou Icy. „Možná budeme jednou vděční pitomcům, co spalují světy, že vás k nám přivedli. Pozdě, ale přece.“

„To je docela dobře možné,“ připustil Pepek.

„No a jsme na místě,“ ukázal Icy na zavřené dveře, které jim stály v cestě.

Samozřejmě jimi bez problémů prošli, občas to přece brali skrz stěny. Místnost, kde se ocitli, byla na první pohled pozorovatelna. Vedle panelů se spoustou obrazovek tu bylo přes celou stěnu veliké skleněné okno a při něm stály stojany s dalekohledy. Na lodích Aliance bylo něco podobného, ale tehdy to Pepka nezajímalo. Teď se ale situace změnila.

„Zatím díky, nech mě jednat,“ požádal Icyho.

*****

Vyjednávání s Císařskými nebylo jednoduché. Pepek a Icy se před nimi objevili příliš náhle a odneslo to několik rozstřílených obrazovek, pozorovatelé byli na stanovištích dobře ozbrojeni. Zběsilou střelbu ukončil nedostatek munice a až potom poslechli Pepkovu dobře míněnou radu, aby toho nechali.

„Jen si to tu všechno rozbijete!“ varoval je dobrácky Pepek. „Nechápu, k čemu máte ve vlastní lodi osobní zbraně! Tady je přece k ničemu nepotřebujete!“

„Bestie zákeřné!“ vybuchl tlustý důstojník, podle hodnostního štítku nejvyšší šarže. Také držel v ruce prázdnou pistoli a nenápadně tahal z opaskové brašničky plný zásobník.

„Kdo je větší bestie?“ ušklíbl se Pepek. „Podívejte se, co jste si nadělali za škody!“

Za Pepkem a Icym byla spoušť. Několik rozstřílených obrazovek a na podlaze skleněných střepin jako naseto.

„V boji se škody nepočítají!“ odrazil ho hněvivě důstojník.

„Nepočítejte je tedy!“ opáčil klidně Pepek. „Ale snad vám došlo, že si je děláte sami. Nám je, prosím, nepřipisujte.“

„Co tady máte co dělat?“ vybuchl na ně důstojník.

„A co vy?“ odvětil mu protiotázkou Pepek.

„Tady je naše území!“

Důstojníkovi se konečně podařilo zasunout do pistole plný zásobník, namířil ji na Pepka a i když nezačal hned střílet, snad se tím trochu uklidnil.

„Bylo to vaše území,“ opravil ho Pepek. „Teď už tady nevládnete, ale to je vedlejší. Chtěli bychom s vámi dohodnout příměří.“

„S námi?“ zahučel důstojník. „To jste na špatné adrese!“

„Proč?“

„Nemáme k tomu vůbec, ale vůbec žádné oprávnění,“ odsekl důstojník. „Jednat můžete jedině na admirálském velitelském můstku!“

„S těmi ale není řeč,“ mávl rukou otráveně Pepek.

„S námi teprve ne!“ odsekl důstojník a hrdě se vypjal. „Dejte ruce pomalu za hlavu a žádné prudké pohyby, rozumíte?“

V místnosti se ozvalo několikero cvaknutí natahovaných pistolí, jak se i dalším vojákům podařilo vyměnit zásobníky.

„No tak si ještě vystřelte!“ potřásl hlavou Pepek. „Musíte být úplně slepí, když jste si nevšimli, že nám to nevadí.“

„Co po nás vlastně chcete?“ zavrčel důstojník, zklamaný chabým psychologickým účinkem své zbraně na vetřelce. Nestřílel, ale mířit na Pepka nepřestal.

„Jen takovou menší spolupráci proti společnému nepříteli,“ nabídl všem Pepek.

„Jakému společnému nepříteli?“ vyštěkl důstojník a ukázal na Icyho. „Tahle uniforma patří Alianci, chcete nám snad tvrdit, že ne? Vy jste naši nepřátelé! Pro nás jste důkazem, že se tu někde poblíž nalézá flotila Aliance. Jaký jiný nepřítel by to měl být?“

„Správný postřeh!“ přikývl souhlasně Pepek. „Flotila Aliance do hvězdné soustavy Alyaku skutečně dorazila. Ale uniformy tady nehrají roli, jakou jim mylně přisuzujete. Uniforma nemusí nutně znamenat nepřítele.“

„A koho tedy?“ vyprskl jedovatě důstojník.

„Možností je tu víc,“ pokrčil rameny Pepek. „Například zajatce.“

Mezi všemi vojáky v místnosti to zašumělo, ale nikdo další nepromluvil. Pepek musel směrovanou telepatií zarazit Icyho, aby pochopil, že se na něho nevztahuje zmínka o zajatci, ale víc možností, takže mlčel.

„Ale vy jste naši nepřátelé!“ vyštěkl důstojník jako jediný.

„Jsme,“ připustil Pepek. „Ale k Alianci nepatříme, Icyho uniforma vás jen mate. Máte ale pravdu, spojenci nejsme. Můžeme s vámi uzavřít jen příměří se spojenectvím proti Alianci.“

„Jak to myslíte?“ vyštěkl důstojník.

„Jednoduše,“ řekl Pepek. „Nechci, aby vás křižníky Aliance rozstřílely, až se dostanou na dostřel. Víme, že by s vámi měly snadnou práci. Reaktory vašich lodí nefungují a bez nich jsou vám laserové i mikrovlnné kanóny dobré leda na ozdobu.“

„To není pravda,“ zavrčel důstojník. „Jak vůbec můžete něco takového tvrdit?“

„Ty nefungující reaktory jsou přece naše práce,“ nenechal se ovlivnit Pepek. „Přesně tak jsem nedávno ochromil i většinu lodí Aliance. Jenže zbytek alianční Flotily mi unikl. A právě ten by mohl vám i Alyaku pěkně zatopit.“

„Mýlíte se!“ zkusil namítat důstojník. „Naše věže jsou schopné střelby.“

„To víme,“ odpálil ho Pepek. „Každý kanón dá jednu ránu a pak bude týden nabíjet. S tím se postavíte ještě tak dvěma lehkým křižníkům, ale ne bitevní lodi. Vám nepřednášeli taktiku?“

„Jestli je to skutečně vaše dílo,“ zavrčel důstojník, „pak obdivuji vaši odvahu přihlásit se k tomu tak otevřeně a ke všemu přímo v naší lodi!“

„To není žádná odvaha,“ opáčil klidně Pepek. „Odvaha by to byla, kdybyste nám to mohli nějak spočítat. Jenže vy na nás nemůžete. Jsme pro vás nehmotní, takže se můžeme po vaší lodi beztrestně procházet, jak se nám zachce. Jaká je k tomu třeba odvaha?“

„Jo ták? Vy jste jen nějaký nehmotný obraz?“ rozzářil se důstojník, jakoby právě kápl na řešení hodně zapeklitého úkolu. „A my hlupáci do vás střílíme! A vono je to úplně jinak! Chlapi, dobře se dívejte, někde se tu zřejmě pohybuje malá dálkově řízená promítačka! Až ji rozstřílíme, tyhle zpupné obrázky zmizí!“

A sám se začal jako první bedlivě rozhlížet po všech koutech.

„Jste už druhý, kdo mě považuje za promítačku!“ odfrkl si Pepek. „Lepší nápad nemáte? Myslíte si, že jsme jen na dálku řízená sonda? Ta by těžko dokázala tohle!“

Natáhl ruku a kdo tím směrem pohlédl, spatřil, jak tam zhasnulo několik obrazovek.

„To by dokázala i sonda!“ oponoval mu obezřetně důstojník.

„Možná,“ připustil i Pepek. „My ale nepoužíváme sondy tak často jako vy. Člověk je přece jen inteligentnější než hromada elektroniky.“

„Dáváte tedy lidi i do atomových torpéd?“ rýpnul si důstojník.

„Ale jděte!“ zasmál se Pepek. „Nač by nám byla atomová torpéda? Navštívíme protivníky přímo v jejich kovových rakvích, změníme jim je v hromady starého železa a je po válce!“

„To ale není férový způsob boje!“ odfrkl si důstojník. „Používejte proti nám totéž co my, ne nějaké naprosto neznámé prostředky!“

„Byl snad někdy nějaký váš boj férový?“ ušklíbl se Pepek.

„Používáme výhradně férové prostředky!“ nedal se důstojník. „Jedině vyrovnanému boji se dá říkat fér! To je tak těžké pochopit?“

„Boje, ničení, války, nebo jak tu zkázu nazýváte, nemohou být nikdy férové! Vždycky musí jedna strana útočit!“ namítl Pepek. „My jsme ale nezabili jediného vašeho vojáka! Jen jsme vám ochromili lodě, abyste nemohli používat vaše neférové prostředky proti Alyaku. Podle vás je snad férové posílat flotily bojových lodí proti neozbrojeným světům?“

„Nemluvím o boji flotil proti světům!“ odvětil hrdě důstojník. „Mluvím teď o vzájemných soubojích flotil. Světy bez flotil jsou potom jen právoplatnou kořistí vítězů!“

„Prima,“ přikývl Pepek. „Ale i světy se mohou bránit. Slyšel jsem příběh Morzortů, kteří odmítli stát se kořistí flotily Aliance.“

„To nebyla žádná obrana,“ namítl důstojník. „To byla prostě past. Ti místní sedláci do toho neměli co kecat, vždyť ani nevěděli, co tam chystáme. Myslíte, že by si kterýkoliv svět dokázal za pár let nastřádat tolik energie, aby podpálil vlastní slunce? To byla normální válečná lest.“

„Takže má Morzorty na svědomí vaše Císařská flotila?“ došlo ohromenému Pepkovi, ačkoliv tomu pořád odmítal uvěřit. „A to snad podle vás bylo fér?“

„Jistě,“ přikývl důstojník. „Byl jsem u toho, když jsme k nim vozili nabité energetické zásobníky, ačkoliv jsme jich neměli dost ani pro bitevní lodě. Bylo to ale stokrát výhodnější než posilování bitevních lodí. V té pasti se pak vypařila mezihvězdná síla Aliance. Sice i s posádkami našich obětovaných vraků, které skutečný boj jen předstíraly, ale ty by se na účinnou obranu beztak nezmohly. Zato Alianci to stálo těžké ztráty! Kromě flotily jim pak na Hengtinu zařvalo několik miliard obyvatel. V celkových součtech jsme už nikdy neměli takový úspěch.“

„A vy jste u toho byl?“ zeptal se ho suše Pepek.

„Jistě,“ přikývl důstojník. „Však mám za to dodnes vyznamenání. Kdybych se tenkrát na Afisii nepohádal s tím pitomcem generálem Hablausem a neodpráskl ho, nebyl bych dneska tady, ale už dávno někde na štábu. I tak mi vyznamenání zachránilo krk. Odstřelit generála není jako střelit na lovu tygra, ale hrdinům se ledacos promine. Počet účastníků tehdejší akce se snižuje, hodně nás zařvalo v bitvě u Malypu, kde nás pro změnu zaskočila Aliance, ale tím líp pro nás, co jsme vydrželi až do dneška. Už jsem mohl být dávno v penzi, ale tam bych se ukousal nudou, mezi vojenskými kamarády je to lepší.“

„A ti spálení Morzortové vás ani v noci nestraší?“

„Ti sedláci?“ odfrkl si důstojník. „Ti si ani nestihli uvědomit, že se něco děje! Naše loď opouštěla jejich hvězdnou soustavu červí dírou jako poslední, pořizovali jsme ještě dokumentaci pro vyhodnocování, však to taky byly obrázky! Ještě sto třicet let to bylo prvotřídní vojenské tajemství, teprve nedávno odtajněné, jinak bych si před vámi radši ukousl jazyk, než abych vám řekl jediné slovo. Ale stálo to za to! Proletěli jsme chobotem na poslední chvíli, poté se zhroutil, ale předtím z něj vyšlehl plamen a spálil dvě naše strážné lodě, které mu včas neuhnuly. Tím větší vyznamenání nás pak čekalo!“

„Vy tedy té akci dodnes říkáte úspěch?“ zeptal se ještě jednou nevěřícně Pepek.

„Jistě!“ opáčil důstojník. „Jsem na to taky děsně hrdej, že jsem byl u toho!“

„My tomu říkáme válečný zločin,“ našel už zase klid Pepek. „Podle nás to férové nebylo.“

„Aliance to na nás mohla použít taky,“ odsekl důstojník. „Možná ale neměli energetické zásobníky, nebo nechtěli obětovat nějaký nevýkonný svět, ale to už je jejich problém.“

„Aha,“ řekl Pepek. „Takže to umožnily vaše nové energetické zásobníky. Podrobnosti na věci nic nemění, rozhodující je, že jste úmyslně zničili obydlený svět i s jeho obyvateli. Nemohli jste je předtím někam odvézt?“

„Aby to přes pašeráky vykecali Alianci? Tůdle!“

Důstojník si k tomu pohrdlivě zaťukal na čelo. Tohle gesto bylo zřejmě univerzální po celé galaxii, ne-li ještě dál.

„Možná jste nám pomohli objasnit jeden problém,“ odvětil pomalu Pepek, jako by to gesto na něho neplatilo. „Pátráme po civilizaci, která spaluje světy. Donedávna jsme si neuměli ani představit, co k tomu ty bestie vede. Teď vidíme, že i takové chování může mít jakési racionální jádro. Zničit předem nastraženou pastí svět včetně dotírajícího nepřítele, to se dá aspoň pochopit, když už ne omluvit.“

„Co byste na tom chtěli omlouvat?“ tvářil se uraženě důstojník. „Víte, kolik našich vojáků to tenkrát zachránilo? A kolik miliard mrtvol to stálo Alianci? Válka je naše povolání a tohle byla ta nejperfektnější akce za poslední tisíciletí!“

„Obětovat životy nezúčastněných lidí k záchraně životů profesionálních zabijáků, to si ti zabijáci dovedou omluvit vždycky,“ odvětil Pepek. „Máte ale smůlu, vojáku. Nepatřím k žádné armádě, jsem právě takový obyčejný obyvatel, jaké jste vy spalovali. Možná právě proto říkáme takovým perfektním akcím válečný zločin a každého, kdo má na nich podíl, nazýváme válečným zločincem. To jste pro mě i vy.“

„Zločin!“ vybuchl důstojník. „Slyšeli jste to? Pitomá promítačka mě chce nazývat zločincem! Není to k smíchu?“

Na tváři většiny vojáků se objevil úsměv. U některých upřímný, neboť si neuměli, ani nechtěli připustit, že by byl jejich velitel z čehokoli obviněn, u jiných servilní. Slušelo se přece zasmát důstojníkovu vtipu, i kdyby si o něm sám voják myslel něco nelichotivého. Úsměvy ale všem na tvářích rychle zmrzly.

„Rád bych věřil, že se jen vychloubáte,“ řekl Pepek. „Já ale věřím, že tentokrát je to čistá pravda. My takové zločiny nepovažujeme ani za promlčitelné. Jste tedy vinen.“

„Vinen!“ rozesmál se důstojník. „To mi říká nějaký nehmotný obraz!“

„Omyl,“ odtušil suše Pepek. „Nejsem nehmotný, jsem jen v jiné dimenzi hmoty. Vy ji asi neznáte, ale to je podobné tomu, že Aliance nezná vaše energetické zásobníky. Máte tedy smůlu a dokonce dvojnásobnou. Jednak v tom, že mě nemůžete ztrestat, ale já vás ano. Za druhé v tom, že vás nemohu za trest vyhodit do některého sousedního vesmíru. Tam je všude v těchto místech vakuum a otevřít bránu, vycucla by všechny v této místnosti. Zbývá mi ale poslední možnost. Vykonat spravedlnost na místě.“

Pokynul rukou, důstojník náhle zhadrovatěl a sesunul se naznak na podlahu. Veselý výraz mu ze tváře zmizel, teď to byla pouhá tvář loutky. Ostatní vojáci na to udiveně hleděli, ale jejich obličeje se měnily pomaleji, podle toho, jak jim docházelo, co se vlastně stalo.

„Vy jste ho…“ vyhrkl nejbližší voják a podíval se na Pepka s děsem v očích.

„Je vinen aktivním podílem na genocidě Morzortů,“ opakoval Pepek. „V takové situaci je smrt přiměřeným trestem. Už ho neoživíte.“

Byla to poslední slova, určená vojákům. Vzápětí Pepek i s Icym zapluli do pancéřové stěny, ponechávaje osádku pozorovatelny jejich osudu.

Ani vřavu, kterou za sebou zanechali, už neslyšeli.

„Nechtěl jsem to říkat před nimi, ale po tomhle s nimi budeme o příměří jednat těžko,“ připomněl Pepkovi Icy, jakmile se oba ocitli v prázdné technické chodbě se stěnami pokrytými kabely a trubkami.

„Nebudeme s nimi jednat,“ řekl Pepek. „A před vojáky mi můžeš říkat cokoli, slyším tě jen já. Už sis mohl všimnout, že s nimi mluvím pomocí telepatie.“

„Já vím,“ přikývl Icy. „Ale nemohli by mi to třeba odezírat ze rtů?“

„Mohli, kdyby to uměli,“ přikývl vážně Pepek.

„Dobře, ale co dál? Uzavřít s nimi dohodu bude tím těžší, ne-li nemožný.“

„Ten úkol právě skončil,“ řekl Pepek. „Do dneška jsem považoval posádky Císařské flotily za trosečníky, kteří nám budou vděční, když jim dovolíme odletět domů. Je to ale horší než jsem si myslel. Ti ubozí trosečníci by nás mohli nepříjemně překvapit.“

„Čím?“ zamračil se trochu Icy, protože nechápal důvod Pepkových obav.

„Co víš o energetických zásobnících Císařských?“ zeptal se ho Pepek.

„Skoro nic,“ přiznal Icy. „Poprvé jsem o nich slyšel, když se ten chlap chlubil, jak je před sto padesáti lety použili u Morzortů. Měl pravdu, pro Alianci to tenkrát byla strašlivá prohra.“

„Ano, jenže od té doby uplynulo sto padesát let,“ pokračoval Pepek. „Od té doby jimi své lodě určitě vybavili. Znamenalo by to, že jejich zbraně nejsou ochromené vyřazením reaktorů, jak jsme si mysleli. Jejich flotila může být nebezpečná nejen pro zbytky flotily Aliance, ale i pro Alyak, je odsud na dostřel. To je příliš závažné zjištění, než abych si je ponechával pro sebe. Musím to sdělit ostatním, především Alexijevovi.“

„Alexijevovi?“ zpozorněl Icy. „To je ten poslední člen vašeho komanda, kterého jsem ani na Alyaku neviděl?“

„Ano, to je on,“ řekl Pepek.

„Alexijev jsem já,“ oznámila jim znenadání postava v bílém plášti, která se zhmotnila v úzké chodbě přímo před nimi. Až sebou Icy trhl leknutím.

„Ivo! Co ty tady?“ rozjasnil se naopak obličej Pepka.

„Ano, jsem i tady,“ připomněl mu Alexijev svou ne zcela lidskou podstatu. „Čekám tu na tebe už dlouho.“

„Víš aspoň o energetických zásobnících…“ začal Pepek, ale umlkl, když viděl Alexijevovo uklidňující gesto.

„Vím a vyřadil jsem jim je hned zpočátku,“ odvětil mu s úsměvem. „Jinak by je už použili. Čekal jsem jen, kdy na ně přijdete vy. Naštěstí vám je jeden z vojáků prozradil hned na začátku, nemuseli jsme ani dlouho čekat a pátrat po nich.“

„Proč jsi nám o nich nic neřekl?“ zaškaredil se trochu Pepek.

„Čekal jsem, kdy na ně přijdete sami,“ opakoval Alexijev. „Každý prostředek, který nám unikne, by mohl být nepříjemným překvapením.“

„To znamená, že jsme se sem vypravili úplně zbytečně,“ zaškaredil se Pepek. „Nač tu jsme, když nás hlídáš, abychom nic nepřehlídli?“

„Právě proto, abyste nic nepřehlédli,“ usmál se na něho Alexijev. „Pojďte, vrátím vás na Alyak, tady u těch trosečníků jste už skončili. Přenechte mi je.“

„To jsme tady byli úplně zbyteční?“ zlobil se Pepek.

„Ne tak docela,“ uklidňoval ho Alexijev. „Přinejmenším jsi prokázal, že se nedáte ukolébat pocitem bezpečí. Podceňovat vojáky se nevyplácí a i když si myslíte, že na vás nemohou, mohli by škodit lidem na Alyaku. Ať si o tom myslíte co chcete, jste vlastně povinni chránit i je. Nejsou tam všichni tak odhodlaní válečníci jako jejich vojáci.“

„My si to taky myslíme,“ přikývl Pepek. „Kamikaze nejsou ani všichni vojáci, ačkoli by někteří zasluhovali pořádné kázání.“

„Na všechny dojde,“ přijal to Alexijev. „Je dobře, že tak uvažuješ, ale tady skončíte. Obě flotily, Císařskou i Alianční, od vás převezmu já. A vy dva pojďte!“

Ani to s mimi moc netrhlo, ačkoliv se oba otřásli. Namísto tmavé chodby byla kolem nich znenadání jasně osvětlená místnost. Přechodem ze tmy do světla byli oslnění, ale Pepek se rychle přinutil otevřít oči. Poznal, že jsou v domě na Alyaku, kde se objevili přímo mezi překvapenými manželkami Xapho a Yazatap. Kromě nich tu byl i Alexijev, ale byl tu zřejmě už dlouho, protože obě udivilo jen nenadálé objevení Pepka a Icyho.

„No dobře,“ řekla Yazatap. „Začneme tedy znovu.“

Navazovala na rozhovor s Alexijevem, započatý před objevením se Pepka a Icyho. Mělo to přednost i před vítáním Pepka zpátky na Alyaku, ale Pepek pochopil, že i tady debatují o tomtéž jako on s Alexijevem na palubě křižníku Císařské flotily. Raději vyklouzl z bublinovitého letadla, vytáhl i Icyho a kokon zrušil. Xapho i Yazatap se také vzpamatovaly a vrhly se mu do náruče.

„Vítej zpátky k nám!“ přivítala Pepka Yazatap, zatímco Xapho ho mlčky objímala.

„A zase pěkně pod dohledem?“ neodpustil si Pepek směrem k Alexijevovi.

„Tentokrát už ne,“ ujistil všechny Alexijev. „Chceme vás poslat někam, kam za vámi nikdo z nás Erduků nemůže.“

„Jak to myslíš?“ znejistěl Pepek, ale nepustil přitom z náruče Xapho.

„Jak to říkám,“ odvětil Alexijev. „Jak víš, rozdělená osobnost je základem naší existence. Můžeme se dělit na menší části, ale má to své meze.“

„Jaké meze vlastně máte?“ chtěl hned vědět Pepek.

„Nemůžeme se dělit libovolně,“ připomněl mu Alexijev. „Naše nejmenší část nemůže být nekonečně malá. Musí si zachovat své základní schopnosti, především se nesmí ani na okamžik ocitnout bez telepatického spojení s ostatními částmi.“

To způsobilo, že se Pepek s Xapho pustili a i s Yazatap obrátili pozornost na Alexijeva.

„Ale vždyť máte telepatii, schopnou spojení přes celou známou oblast vesmírů!“ nechápal Pepek. „Můžete jít, kamkoliv si pomyslíte!“

„Tam je důležité hlavně to: ani na okamžik,“ vzdychl si Alexijev. „Chceme vás poslat tam, kam sami nemůžeme.“

„Vy přece můžete všude!“ opakoval Pepek

„Možná,“ připustil Alexijev. „Problém je, že nevíme kam. To zjistíte vy. Pošleme vás červí dírou na Emurechó, mateřský svět Císařství. V chobotech ale telepatie neúčinkuje, takže nevíme, kam vedou. Poletíte tam bez nás a nějakou dobu tam budete odkázáni jen na sebe. Vaši činnost na Alyaku můžete považovat za úspěšně složenou zkoušku. Emurechó už bude doopravdy na vás.“

„Takže už nemáme pátrat po té civilizaci, co spaluje světy?“ zakabonila se Xapho.

„Tahle to určitě není, i když má na svědomí zkázu Morzortů,“ přidal se Pepek.

„Máte pravdu, tahle to není,“ přitakal Alexijev. „Ale není to tak, že bychom vás už na další pátrání nepotřebovali. Pátrání po spalovačích světů přenecháte jiným, rozhodli jsme se totiž další postup přehodnotit. Tady je to stejně vážné, vždyť i tady už je jeden spálený svět. Přidělujeme vám proto stejnou prioritu a plně se soustředíte tady. Nemluvím jen za sebe, ale za koordinátory všech pátracích skupin.“

„No paráda!“ rozjasnil se Pepek. „Konečně něco, kde to bude opravdu na nás. Poslyš, Ivo, to skoro vypadá, jako kdybyste nám tam dali volnou ruku.“

„Ano, je to tak,“ souhlasil Alexijev. „Proto jsem rád, že jste v první zkoušce obstáli se ctí. Připravte se ale, to další bude horší.“

„To už přece víme,“ řekl Pepek.

*****

Červí díra

Jak Alexijev zjistil, Císařská flotila se chystala vyslat na Emurechó křižník se zprávou o kritické situaci Flotily u Alyaku s žádostí o případnou pomoc, pokud bude v silách Císařství. Velitelství Flotily současně upozornilo hlavní štáb Císařství na neobvyklý způsob vyřazení lodí s varováním, že by mohlo jít o neznámou past ze strany Aliance. Rozhodnutí o případné pomoci mělo proto zůstat na Hlavním štábu s ujištěním, že ochromená Flotila zachová za všech okolností a do posledního člena posádky věrnost Císaři.

Od chvíle, kdy se na lodích zastavily reaktory, byla Flotila odkázána jen na kapacitu svých energetických zásobníků. Ta se očividně nezmenšila, ale snížila se schopnost rychlých přenosů energie, což vyřadilo nejen kanóny, ale i motory. Jen za nesmírných obtíží udržovali technici v chodu zbývající agregáty od umělé gravitace až po kuchyňské varné kotle. Ale nic víc. Ačkoliv se u znehodnocených strojů hemžili odborníci po stovkách a celkově po tisících, neuměli si to ani vysvětlit. Původně úctyhodná palebná síla Flotily vzala za své a ochromená Flotila se ocitla v roli dobytčete na nádvoří jatek. Mohla by se bránit už jen atomovými torpédy s nevelkým dostřelem, jenže je všeobecně známé, že sestřelování torpéd na větší vzdálenost bývá úspěšnější než palba děl. Proti silnějšímu protivníkovi se nedal očekávat valný výsledek a jediným štěstím bylo, že se v dohledu hrozících jatek dosud neobjevil žádný řezník.

Nakonec technici objevili ve skladištích náhradních dílů nepoškozený ani nedegradovaný energetický zásobník. Potíž byla v tom, že nebyl nabitý a jeho nabíjení pokračovalo neuvěřitelně pomalu. Ačkoliv bylo každému jasné, že by případnou skutečnou bitvu nerozhodl a byl vlastně div, že fungovalo alespoň pomalé předávání energie, zarputile v něm pokračovali. Velení Flotily se rozhodlo zamontovat zdroj do menší lodi a vyslat ji na Emurechó se zprávou o situaci a možná i s žádostí o pomoc.

Neměli tušení, že nabíjení zásobníku na jejich lodi ve skutečnosti řídí neviditelný vetřelec a dovoluje jim jen takovou rychlost, aby stačil na lodi umístit pár černých pasažérů, odhodlaných k výpravě do srdce jejich Císařství…

Netušili ani, že už je tam mají.

*****

Průlet červí dírou byl kratší, než Pepek očekával. Před odletem z Alyaku, odkud je Alexijev v jediném okamžiku přenesl přímo na palubu kurýrní lodi, jim tu cestu Icy ochotně popsal. Chtěl, aby ho vzali s sebou, ačkoliv se ho od toho nápadu Yazatap neúspěšně snažila odradit. Nabízela mu zdejší peníze na zakoupení jeho vytoužené farmy, ale Icy tvrdil, že na Alyaku ani na jiných světech kromě jeho rodné Nuaky nebude nikdy doma.

„Vždyť tu ani nejsem přihlášený k pobytu,“ stýskal si. „Usadit se bez úřední evidence, to jde vždycky o krk. Mohli by mě považovat za špeha Aliance.“

„Nechceš alianční peníze? S nimi bys mohl jít domů na Nuaku,“ navrhl mu Pepek.

„Na Nuaku by mě určitě nahlásili jako zběha,“ namítl Icy. „Mohl bych se tam vrátit, jen až se tam změní poměry. Sliboval jsi mi ale, že bych se mohl usadit někde u vás.“

„Ano, to ti můžeme zařídit, ale až to tady dáme do pořádku,“ upozorňoval ho Pepek.

„Nevadí,“ souhlasil Icy. „Vezměte mě zatím s sebou! Kdekoli mě necháte, všude mě budou považovat buď za špióna, nebo za zběha. V konečném výsledku je to totéž, čekala by mě tak jako tak jen popravčí stěna.“

„S námi to ale nebudeš mít jednoduché,“ upozorňovala ho Yazatap. „Nejsi na to tak dobře vybavený, jako my.“

„Pepkovi jsem zatím nevadil,“ tvrdil Icy. „A ve válečných lodích se vyznám nejlépe.“

„O energetických zásobnících Císařské flotily jsi ale nevěděl,“ popichovala ho Xapho.

„Nevěděl,“ připustil Icy. „To ale není moje chyba, i u nich byly odtajněné až nedávno.“

„Dobře, poletíš s námi,“ změkl nakonec Pepek. „Vezmu tě s sebou, jako dosud.“

Tak se Icy dostal s Pepkem do nepřátelského křižníku Ealela a Alexijev jim dával na cestu poslední rady.

„Moc se jim neukazujte,“ nabádal je. „Kdyby zjistili, že vás mají na palubě, mohli by se otočit, aby vás nezavezli na Emurechó.“

„Cestování choboty je snadné,“ uklidňoval všechny Icy, který jako jediný již několikrát tu cestu na palubě válečné lodi podnikl. „Ani se nestačíte rozkoukat a jste u jiné hvězdy. Nejdelší je vždycky cesta od ústí chobotu k planetám, tam se vždycky postupuje pomalu.“

„Zvláště na palubě invazní flotily, která musí být obzvlášť obezřetná,“ dodal bez stínu výsměchu Pepek.

„To právě jsem měl na mysli,“ souhlasil Icy. „Domů to jde vždycky rychleji.“

„Doufám, že jim na tu cestu vystačí zásoby energie,“ starala se věcněji Yazatap.

„Pro jistotu jim na hranicích hvězdné soustavy uvolním reaktory,“ sliboval Alexijev. „Nechci riskovat, aby jim energie došla někde v mezihvězdném prostoru.“

„Co když ale oni otočí, až si řeknou, že to v téhle vzdálenosti od hvězdy přestalo působit?“ napadlo Pepka. „Jestli jsem to správně pochopil, není jim příjemná myšlenka, že si musí posílat pro pomoc. Co kdyby je napadlo, že postačí postupně dopravit všechny lodě až tam, kde to zmizí? Já vím, že by jim to nepomohlo, ale oni by si to myslet mohli.“

„To nehrozí,“ ujistil ho Alexijev. „Pro kapitána je rozkaz zákonem, o kterém nebude ani diskutovat, natož něco měnit. Nanejvýš to bude signalizovat ostatním. Jistě jim dojde, že by bylo účinnější přivolat na pomoc dopravní lodě, které by k ochromené flotile rozvezly plně nabité zásobníky, než se snažit zdlouhavě přemisťovat ochromenou Flotilu. A konečně za třetí by velice rychle zjistili, že je to úplně jinak.“

„To by zjistili,“ souhlasil Pepek. „Ale zdrželi by se tím.“

„Nechte to na mně, já tomu zabráním,“ konejšil ho Alexijev.

„Ale jak?“ zajímalo Pepka.

„Co udělá kapitán křižníku, až se dozví, že mu reaktory fungují? Nejspíš se ihned pokusí spojit s Flotilou. Až dostane odpověď, aby tím rychleji spěchal pro pomoc, přestane si tím lámat hlavu a poletí dál.“

„Jsi si tak jistý, že dostane zrovna tuhle odpověď?“ pochyboval zdravě Pepek.

„Jsem.“ Z Alexijevovy telepatické odpovědi přímo čišel optimismus. „Víš, mám proti vám jiné možnosti. Dokážu vypít mezi křižníkem a Flotilou rádiové vlny a není pro mě nemožné ani podstrčit jim správně zašifrovanou, ale jinak úplně falešnou odpověď.“

Pepek na okamžik ztuhl, ale pak to přijal.

„Dobře, to vypadá reálně,“ spokojil se s tím.

Chvíli ještě diskutovali, kde se ubytují, aby je nikdo neobjevil. Pepek uvažoval o nějakém nepoužívaném skladišti, ale nakonec dali na Icyho, který jim navrhl báječnou schovávačku poblíž předních torpédometů.

„V tom se naše lodě od císařských nijak neliší,“ ujišťoval je. „Řekl bych, že ta část lodí je konstrukčně nejstarší a tisíce let stálá. Katapulty torpéd se používaly od starých prospektorských lodí. V dávných dobách tu prý byly kanóny k odstřelování asteroidů. O tom se pořád vyprávějí legendy. Dnes asteroidy neodstřelujeme, ale odhazujeme stranou, je to energeticky úspornější.“

„Myslíš, že tam vydržíme celý let?“

„Řekl bych, že bez problémů,“ vychvaloval svůj nápad Icy. „Je tam pracoviště nouzových zaměřovačů. Používá se jen při mimořádných cvičeních a to během bojového letu nehrozí. Nikdo nás tam neobjeví, místo oken jsou tam obrazovky, takže budeme mít přehled kolem lodi, jsou tam krásné odpočívací pohovky…“

„Proč zrovna tam?“ chtěl pro jistotu vědět Pepek. „Do skladišť za letu také nikdo nechodí, nebo snad ano?“

„Do skladišť chodí skladníci často,“ trval na svém Icy. „Chodí tam za nimi i kontroly, aby se neflákali. Zato k nouzovým zaměřovačům nepáchne ani noha. Přitom je to krásné místečko! Já vím, pohodlí si jako duchové nevychutnáme, v kokonu je dobře i na holé zemi, ale sami jistě uznáte, že je to tam pro zašívání jako stvořené.“

„A nebudou se tam právě proto zašívat tvoji kolegové od torpéd?“

„Byli by daleko od hlavních stanovišť a při poplachu by se nestihli vrátit,“ vrtěl hlavou Icy. „Popravu nikdo riskovat nebude. Dejte na mě, znám to.“

Poslechli ho a brzy uznali, že nevybral špatné místo. Pepek schválně očima rozvířil tlustou vrstvu prachu usazeného na obrazovkách i na zaměřovačích, ale prach duchům nevadil. Víc jim vadilo, že nesměli opustit kokony, protože v duchovité hmotě bylo kolem nich vakuum. Opustit kokon by mohli leda do hmotného prostředí křižníku, ale tím by přišli o svou hlavní výhodu. Zato jim bylo prakticky jedno, zda se uloží na zem, nebo na odpočívací pohovky.

Drobnou nevýhodu měl jen Icy. Jako jediný neměl idarchon, neuměl využívat kosmickou energii a ačkoliv měl i on v duchovitém stavu pomalejší metabolismus, přece jen musel jíst a pít. S jídlem problémy nebyly, Pepek mu kdykoli podle chuti vystrojil hiblagem pravé hody, problém byl s odpady. Icy měl pravdu. Záchody byly při cestování vesmírem pomocí kokonů slabé místo.

Nezbylo jim, než užít k tomuto účelu nepřátelská zařízení, ačkoliv to bylo spojené s rizikem pro Icyho. Pepek mu vytvořil uvnitř kokonu prostorové zrcadlo, zhmotněný Icy navštívil nejbližší záchod a vrátil se do Pepkova kokonu. Stěny kokonu naštěstí před okrajem hvězdných bran samy uhýbaly, poškození jim tedy nehrozilo. Nikdo sem nechodil, nehrozilo nebezpečí vyrušení. Pepek doufal, že na lodi přehlédnou občasné spuštění odsávače exkrementů v opuštěných místech, kde by oficiálně nikdo neměl být, nebylo to ostatně častěji než jednou týdně. Přesto Icyho ve hmotné podobě pečlivě hlídal a byl připraven si ho při sebemenší známce poplachu vyzvednout, i kdyby ho měl od záchodu odtrhnout násilím.

Na křižníku Ealela se zabydleli, než dorazili k ústí chobotu. Pepek navigátorům Císařského kosmického loďstva důvěřoval, měli jistě dost zkušeností. Červí díra měla začínat za pomyslnou hranicí hvězdné soustavy, nedaleko za oběžnou dráhou nejvzdálenější planety. U hvězdy Alyaku byl poslední planetou Faethon, kolos velikosti Saturnu, zhruba na místě Marsu. Zbývající velké planety, obvyklé u většiny navštívených hvězd, tady úplně chyběly. Ve vesmíru je spousta hvězd odlišného typu, ale při cestování prostorovýmu zlomy je typická podoba hvězdných soustav na obou stranách bran. Občas tam některá planeta chybí, ale ještě se nestalo, aby tam chyběla Země. Občas je některý svět pro lidi Země nepříjemný, ale skutečně nebezpečné z nich dělají vražedné místní formy života, ne fyzikální podmínky.

Teď ale měli cestovat vesmírem zvláštní, pozemšťany neprozkoumanou cestou, se kterou neměli zkušenosti ani andělé. Icy ji podnikl již vícekrát, ale pro Pepkovu družinu byl velký rozdíl cestovat do sousedního světa ve statisícitunové hvězdné lodi, než tam přejít pěšky. Křižník je přinejmenším pomalejší. Aby byl Pepek v obrazu, zvykl si navštěvovat velín křižníku. Dozvěděl se tam, že ústí červí díry je někde v místech, kde u Země obíhá Saturn. U nás jsou tam ještě dvě velké planety, tady to bylo daleko za hranicí zdejší hvězdné soustavy a to byla jedna z podmínek vzniku červích děr. Když se slunce Morzortů po výbuchu roztáhlo, všechny červí díry, které tam předtím byly, se zhroutily a nikdy víc se už neobjevily. Pepka zajímalo, zdali červí díry souvisí se zakřivením prostoru, který využívají andělé i lidé, ale císařští astronomové o zakřivení prostoru neměli ponětí a Pepek zase nevěděl skoro nic o červích děrách, musel to tedy přenechat jiným. Řekl si, že tu má jiný úkol než objasňovat vesmírné fyzikální zákony.

Výhodou jejich úkrytu byl přehled o okolí křižníku. Jako duchové stopy nezanechávali, ale kdyby sem někdo zavítal, byly by mu nápadné obrazovky zbavené prachu. Při jednom výletu do reálné hmoty je Icy otřel, aby jim prach nebránil pozorovat okolí. Icyho stopy Pepek zahlazoval trochou zvířeného prachu, ale to dokázal pouhým pohledem.

Před vstupem do chobotu si Pepek ve velínu Ealely všiml zvýšeného shonu, takže stačil ostatní telepaticky upozornit, že se něco děje. Ale průlet červí dírou byl opravdu tak krátký, jak to Icy líčil. V jednom okamžiku před sebou spatřili chomáče zelenavé mlhy, propletený fialovými křivkami, pak se mlha kolem nich přetáhla jako svetr přes hlavu a začala vířit jako v mixéru, ale za půl minuty to ustalo, mlha se ztratila a to bylo všechno.

Byli na druhé straně, poblíž nic netušícího světa Emurechó.

Byli tu ale sami, bez Alexijeva…

*****

Jednou z prvních věcí, co Pepek udělal, bylo pořízení snímků okolí pomocí homsobu. Chtěl s jistotou vědět, kde se nacházejí, ačkoliv to bylo zbytečné, červí díry nejsou příliš komplikované. Jak pochopil, spojují obvykle nejbližší hvězdné systémy a pokud chce někdo cestovat dál, musí je použít opakovaně. Nejsložitější a nejdelší jsou na takovém cestování přelety reálným vesmírem od ústí jedné červí díry k další, zejména když jsou na opačných stranách hvězdné soustavy. Průlet černou dírou na vzdálenosti desítek světelných let je proti přeletům hvězdnou soustavou časově zanedbatelný, ačkoliv lodě létají nejkratšími trasami v tak těsné blízkosti hvězd, jak to je možné. Pašerácké chremmaly mají několikanásobné vrstvy odrazivé fólie a kolem kabin silnou olověnou skořápku, aby ani při největším přiblížení ke hvězdě neshořely a aby posádky netrpěly zářením.

Jak se dalo čekat, snímky homsobu neřekly nic převratného. Hvězdná soustava Emurechó, na jejímž okraji se z červí díry vynořili, byla vzdálená od Alyaku dvanáct světelných let reálného prostoru. Stačilo to na deformaci obrazu souhvězdí, ale pro telepatii to nic moc nebylo. Alexijev jim blahopřál k úspěšnému překonání první části cesty, nabádal je k opatrnosti, ale v nouzi by jim pomoci nemohl. Ani Erdukové nevěděli, kudy by se sem klasickými hvězdnými dostali.

Byli tedy odkázáni jen na sebe. Což Pepkovi plně vyhovovalo.

Ealela zamířila nejvýhodnější trajektorií ke světu Emurechó. Nebyla to přímka, ale křivka, využívající urychlení gravitací. Současně začali radisté volat velitelství Císařských kosmických sil na Emurechó.

Kdyby zůstali na křižníku, mohli by zjistit plány Císařských, ale Pepka už ani nezajímaly. Po krátké poradě s manželkami, ke které přivzali i Icyho, se rozhodli opustit optimální trajektorií křižníku a vzít to k Emurechó nejkratší cestou, po přímce.

S křižníkem se rozloučili s lehkým srdcem. Čtveřice průhledných bublin se odpoutala od těžkého mezihvězdného kolosu a vrhla se odvážně do prázdna šikmo na jeho současný kurs. Již první skok, poměrně krátký a opatrný, je přenesl o světelnou vteřinu dál. Statisícitunový kolos se změnil v nerozpoznatelnou třísku mezi hvězdami, viditelnou jen silným dalekohledem, a každý další skok je od něho vzdaloval víc a víc. Jak to říkala komodor Zikehová? Že budou ve vesmíru příliš snadným terčem? Zřejmě si to nedokázala ani představit! Ani kdyby byli viditelní, hlídky na křižníku by je nezpozorovaly. Než od nich světlo doletělo k jejich dalekohledům, byli jinde. Vypátrat ve vesmíru neviditelný křižník bylo po čertech obtížné, ale spatřit duchy v průhledných letadlech bylo ještě o třídu těžší.

Křižník brzy nechali daleko za sebou. Tomu kolosu potrvá cesta k Emurechó mnohem déle než světlu, ačkoliv i světlo a rádiové vlny na ni potřebují přes osmdesát minut. Rádiová domluva mezi křižníkem, bláhově vyslaným pro pomoc ochromené Flotile, a velitelstvím Císařských sil na Emurechó, bude neuvěřitelně zdlouhavá. Na každou odpověď musíte čekat tři hodiny a během té doby váš protějšek nereaguje.

Ale toho už se pětice duchů nezúčastní. Leda na druhé straně…

Ani teleportace pomocí vdudegů nedosahuje rychlosti světla, ale dá se s ní srovnat lépe než s nesrovnatelně pomalejším letem hvězdných lodí. S jedinou výjimkou červích děr, ale tento úsek cesty byl již za nimi. Pepek odhadl, že jejich výprava bude u Emurechó dříve, než bude rozhovor u konce. Navíc mohl počítat s tím, že velitelé ve štábu na Emurechó budou skeptičtí ke zprávám, které v následujících hodinách dostanou. Velitelé Císařské Flotily u Alyaku neměli pro záhadné ochromení lodí žádné rozumné vysvětlení. Pepka a Icyho spatřilo pár pozorovatelů na jediné lodi a jak se Pepek přesvědčil, jejich svědectví se ke sluchu zodpovědných ani nedostalo. Po nezvané návštěvě na pozorovatelně nezůstal jediný důkaz. Bude třeba mnoha zdlouhavých výslechů, než se uspokojivě vyšetří záhadná smrt důstojníka i spoušť způsobená bezhlavou střelbou. Přirozeněji se to přece dá vysvětlit ponorkovou nemocí, hádkou a napadením důstojníka. Lékaři ale násilnou smrt vyloučí a podobně jako na Zemi ji svedou na banální infarkt, jenže k vyřešení záhad tím nepřispějí. Důležité je, že rádiové vlny červí dírou neprojdou a kurýrní křižník tu zprávu neveze, takže se na Emurechó jen tak nedostane.

Ale i kdyby křižník přivezl Císaři varování o nezvaných návštěvnících, i kdyby tomu na Emurechó uvěřili, kdo by mohl Pepkovu výsadku zabránit přistát a vmísit se mezi lidi? Vždyť jde jen o tři ženy v doprovodu jednoho mladíčka a jednoho dosud bezvýznamného poručíka.

Spíš se dal očekávat hladký průběh jejich mise, podobně jako na Alyaku.

Spoléhat se na to ale nedalo.

*****

Ve lví jámě

Pepka napadlo rozdělit se i na Emurechó. Měl pro to dobré důvody. Na Alyaku to mělo úspěch a není špatné použít úspěšnou taktiku i podruhé. Pro sebe a Icyho si vyhradil úkol na první pohled nejzajímavější: proniknout k Císaři, zjistit jeho možnosti a plány a přizpůsobit další jednání tomu, co tam zjistí. Jeho ženy se měly jako na Alyaku uchytit mezi lidmi, získat opěrný bod a hlavně od nich získat přehled situace na tomto světě mimo nejbližší okolí Císaře.

Nikdo nebyl proti, dohodli si to ještě za letu na křižníku. Icy mohl být užitečný všem, ale byl závislý na Pepkovi a neměl jinou možnost, než ho doprovázet. Po pravdě řečeno, o jinou roli ani nestál. Samotnému mu bylo jasné, že tu bude hrát v nejlepším případě až osmé housle, vždyť jeho jedinou výbavou byla znalost prostředí, ale jemu to stačilo. Rozhodně to bylo lepší než nudná služba u torpédometů, které bitevní loď Eremage beztak ještě nikdy nepoužila, protože to jsou zbraně na příliš krátkou vzdálenost.

Přistání bylo samozřejmě jiné než s velkou kosmickou lodí i než přistávání výsadkových člunů. Posledním skokem se ocitli nějakých pět tisíc metrů nad zemí, odkud to byl dolů tak malý kousek, že jim to ani nestálo za skok. Dolů ale zamířily jen Pepkovy ženy, sám Pepek pokračoval dalším skokem vodorovně směrem k obzoru.

„Budeme hledat hlavní město Císařství,“ ujistil Icyho.

„V tom ti ale neporadím,“ podotkl Icy. „Nikdy jsem tu nebyl, ani nevím, kde bychom měli začít hledat.“

„My to najdeme,“ mávl rukou Pepek. „Při nejhorším se někoho zeptáme.“

„To jsem zvědavý, kdo nám to řekne,“ staral se Icy.

„Někdo se už najde,“ řekl Pepek a letěli dál.

Hledání sídelního města Císařství se jim ale zkrátilo víc než čekali. A nemuseli se nikoho ptát. Stačilo vzletět trochu do výšky a porozhlédnout se.

Proudů malých letadel byla obloha plná v několika výškových vrstvách. Na Zemi mají úlohu nejčastějších dopravních prostředků auta, tady to byla letadla. Dole nebyla znát jediná cestička, zato nahoře se křížily opravdové vzdušné magistrály.

Stačilo vzletět výš a každému bylo na první pohled jasné, že se všechna letadla velkými oblouky vyhýbají oblasti zhruba velikosti Čech. I na Zemi signalizuje bezletová zóna přítomnost něčeho nekalého, většinou vojenské oblasti. Když ale Pepek uprostřed objevil komplex paláců, proti kterým by Versailleské zámky vypadaly jako šedé ghetto, bylo oběma jasné, že dál už nic hledat nebudou.

Paláce se jim dalším skokem přiblížily, že i Icy mohl pouhým okem rozeznat přepychovou výzdobu jejich skvostné architektury. Ale Pepek se sem nehnal, aby obdivoval dokonalou práci zdejších stavitelů. Zajímal ho jedině Císař.

Kde ho ale v tomhle gigantickém komplexu najdou?

*****

Přistáli na trávníku uprostřed paláců.

„To jsem blázen!“ opakoval Pepek, sotva uklidil již nepotřebný kokon. „Tohle město je až nepřirozeně pusté. Ulice nemá, venku nevidíš živáčka. Ve zbytku světa se po obloze proplétají tisíce letadel, tady jen pár ptáků, či co je to zač.“

„Někdo tu musí bydlet, ne?“ nesouhlasil s ním Icy. „Takové množství budov nebudou jen sklady. Škoda, že těmi zrcadlovými okny není vidět dovnitř.“

„Okna nám nevadí, vletíme si dovnitř kudy nás napadne,“ mávl rukou Pepek. „Jak se sem ale dostávají místní lidé, když tu nejsou žádné cesty a nahoře je zákaz letu?“

„Nejspíš podzemními dráhami a pohyblivými chodníky,“ pokoušel se hádat Icy. „Tak je to ve větších městech snad na každém světě.“

„To by mohlo být,“ přikývl Pepek. „Horší je, že shora nic nevidíme a v podzemí ztratíme rozhled úplně.“

„Stejně se budeme muset zeptat někoho místního,“ sýčkoval Icy. „Císaře nenajdeme podle frmolu, kolem něho bude klid. Bezletová zóna nahoře, žádné podzemní trasy dole.“

„Kdyby to nevypadalo tak pravděpodobně, nevěřil bych ti,“ vrčel Pepek. „Ale nejspíš máš pravdu. Jenže na téhle rozloze budeme oblast klidu hledat dlouho. Nahoře je to všude stejné a shora nejsou podzemní trasy vidět.“

„Vždyť říkám, budeme se muset někoho zeptat,“ opakoval Icy spokojeně, že přece dojde na jeho slova.

Mezitím se vnořili do nejbližší budovy. Podle všech známek to byl prázdný obytný dům. Pokud tu někdo byl, neobjevili ho, ačkoliv procházeli zdmi i do jednotlivých bytů. Přitom zjistili, že jediný východ z domu vede, podobně jako na Alyaku, do tunelu s pohyblivými chodníky. Byla tu tma, trocha světla sem pronikala jen z chodby, osvětlené jediným oknem naproti.

„A jsme doma,“ pochvaloval si Icy. „Tudy se dostaneme za lidmi.“

„Jen aby!“ sýčkoval pro změnu Pepek. „Vždyť ty chodníky stojí!“

Což byla pravda. Byly tu dva pohyblivé pásy, ale stály oba.

„No tak zrovna nikdo nejede,“ komentoval to nevzrušeně Icy. „Chodníky se pohybují, jen když na nich někdo jede.“

„Ale proč zrovna nikdo nejezdí?“ zajímalo Pepka.

„Možná jsou všichni někde zaměstnaní,“ nabídl mu Icy celkem přijatelné řešení. „Až je najdeme, budeme chytřejší.“

Nastoupili na chodník, ale ten zřejmě s duchy nepočítal, takže se nerozjel. Pepkovi to nevadilo, létání bylo pro něho snadnější než chůze. Popadl Icyho za ruku a vznesl se s ním nízko nad stojícími pásy. Horší bylo, že v podzemním tunelu byla úplná tma. Icy sice tvrdil, že se světla rozsvěcí automaticky, ale jestli tu nějaká automatika byla, nereagovala na duchy stejně jako u pohyblivých chodníků.

Letěli tedy úplně černým tunelem. Naštěstí brzy objevili nástupiště, kam pronikalo ze strany trochu světla. Byl tu další dům, ale sotva sestoupili s pohyblivého chodníku, pás se rozjel. Byla to první viditelná známka přítomnosti zdejších lidí, takže se i Pepek pousmál. Zřejmě si na pás někdo nastoupil, i když ne tady.

„Teď aby se rozsvítilo světlo a můžeme někoho uvítat!“ řekl Icy, když zase stál na svých nohou vedle Pepka.

Náladu jim nezkazilo ani když pás po chvilce sám od sebe zastavil. Někdo použil chodník daleko odsud a když sestoupil, všechno se zastavilo, potvrdilo se ale, že tady přece jen někdo je.

Ještě lepší potvrzení ale na Pepka s Icym čekalo v budově, kterou se rozhodli aspoň trochu propátrat. Objevili konečně lidi a co víc, bylo jich tu plno.

„Tohle vypadá jako nějaká jídelna,“ zavětřil Icy, když vešli do velkého sálu, děleného na spoustu výklenků a kójí. Místnost byla plná sloupů s nevelkými deskami, upevněnými na nich v různých výškách a tvořícími stolečky, kam si lidé pokládali různobarevné jídelní misky. U jídla tak mohli podle potřeby stát, sedět na měkkých kostkách různé velikosti jako na židlích, nebo prostě jen tak na zemi. Ale co bylo nejdůležitější, všude bylo plno lidí a jak se zdálo, všichni se s chutí krmili.

Icy hladově nasál nosem vzduch, jenže vzduch v duchovité hmotě byl ztuchlý a neměl v sobě ty správné vůně, jaké byly určitě kolem nich.

„Jídelna? Nejspíš,“ připustil Pepek. „Co z toho pro nás vyplývá?“

„Že mám hlad,“ odtušil Icy.

„Tady máš masohrušku,“ podal mu ji pohotově Pepek. „Ať na ně hladově nekoukáš. Na to jsem se ale neptal. Co bys navrhl udělat, abychom se něco dozvěděli?“

„Nalepit se na někoho, kdo už dojedl a někde v klidu a beze svědků se ho zeptat, kde asi může být císař,“ usuzoval Icy plnou pusou.

„Správně,“ souhlasil Pepek. „Jen bych to vylepšil, že se nikoho ptát nebudeme.“

„Nechápu, v čem by to bylo lepší,“ podíval se na něho Icy zaraženě.

„Nemá cenu budit hned na úvod rozruch,“ upřesňoval to Pepek. „Vyposlechnu si jen něčí myšlenky, na to se nikomu nemusím ukazovat.“

„Poslouchat myšlenky?“ divil se Icy, i když už spoustu věcí bral jako normální.

„Ty si už nepamatuješ na naši debatu na Eremage hned z počátku, viď?“ káral ho Pepek. „Jak jsem se divil, že mě vidíš?“

„No jo, ale kdo tady bude pod drogama, aby nás viděl?“ rozhlížel se opatrně Icy.

„Doufám, že nikdo. Nepotřebuji, aby nás někdo viděl,“ ujistil ho Pepek. „Stačí, aby se mi někdo na chvíli posadil nebo položil a zůstal pár minut bez pohnutí.“

„Tady těžko,“ pochyboval oprávněně Icy a ukázal kolem sebe. „Tady se nikdo nezastaví ani na chvilku.“

„No právě!“ odvětil Pepek. „Půjdeme za někým, kdo už je po jídle. Podívej, támhle už se někdo zvedá.“

Vykročili oba za mužem silnější postavy, který právě dojedl a s prázdnými miskami mířil k jednomu z mnoha východů z jídelny. Přede dveřmi hodil použité nádobí do velikého trychtýře a velitelským pohybem ruky jako nějakým zaklínáním nařídil dveřím, aby se před ním otevřely. Dveře se rozlétly do stran, nějaká automatika tu zřejmě byla, ale než se tam Icy s Pepkem dostali, dveře se opět zavřely a Icy se nerozhodně zastavil.

„Za ním!“ zavelel Pepek. „Dveře nás nezastaví.“

„Já zapomněl,“ omlouval se Icy.

*****

Chlapa sledovali až k výtahu, ale tam jim kabina ujela vzhůru a Pepek musel zadržet Icyho, aby po vstoupení do prázdné výtahové šachty nespadl až na její dno. Nebylo by to hluboko, ostatně by mu to jako duchovi neublížilo, ale zdrželo by je to. Icy létat neuměl, ale Pepek s ním vzlétl a spolu zamířili za uhánějící kabinou. Dohonili ji, když chlap vystupoval, a pověsili se mu na paty, aby jim zase někam nezmizel.

Neměli to už naštěstí daleko. Asi třicet metrů chodby, jedny dveře a ocitli se v nevelké místnosti, kde za klasickými obrazovkami seděli dva jiní muži.

„Tak jsem tady, můžeš jít!“ zahlaholil jejich chlap na ostatní, sotva vstoupil.

Bližší z obou mužů se zvedl a zamračeně, beze slova odešel. Příchozí muž se posadil na jeho místo a otočil se k třetímu.

„Nic nového?“ zeptal se. Zřejmě čistě pro pořádek, neboť bylo vidět, že po odpovědi ani příliš nedychtí. Zapadl do křesla a věnoval se obrazovce.

„Nového asi jako vždycky,“ uklidňoval ho kolega.

„Počkej tady,“ obrátil se Pepek na Icyho směrovanou telepatií a pustil jeho ruku.

„Co chceš dělat?“

„Dívej se!“

Chlap seděl na židli bez pohnutí a upjatě pozoroval velikou obrazovku. Právě to ale Pepek potřeboval. Skrčil se, zasunul se z boku na tutéž židli spolu s chlapem a chvíli seděl přímo v něm. Až po chvíli se vysunul a obrátil k Icymu.

„Vím, co jsme potřebovali vědět,“ řekl vážně, ale telepatii směroval na Icyho obzvlášť pečlivě, aby to nikdo zdejší nevnímal.

„Kde je tady císař?“ těšil se Icy.

„Tady nikde,“ odvětil Pepek. „Císařské sídelní město Scheja je jen návnada.“

„Jak to myslíš?“ nechápal Icy.

„Jak to říkám,“ odvětil Pepek naštvaně. „Všechen humbuk s bezletovou zónou, se zákazy a ochrannými strážemi na hranicích jsou zbytečné, císař tu není.“

„Aha,“ přikývl Icy. „Máš asi pravdu, ostatně, my jsme na to taky naletěli.“

„Ne tak moc,“ odmítl to Pepek. „Jsme tady pár minut a už víme, odkud vítr fouká, dá se tedy říci, že jsme to zjistili včas. Je ale pravda, že jsme to zjistili až na místě. Většina lidí se sem nikdy v životě nedostane a neprokoukne to. Zdejší zákazy, nařízení a stavby mají v lidech mimo tuto zónu vzbudit dojem, že právě tady a jen tady najdou císaře. A on tu byl naposledy před sto padesáti lety, kdy tady po poslední velké válce okázale předával medaile svým vojevůdcům. Od té doby ho tu nikdo ani nezahlédl.“

„Nač tady potom udržuje tak okázalou nádheru?“ chtěl vědět Icy. „Nač jsou všechny ty zákazy?“

„Aby si lidé mysleli, že tu je,“ vzdychl si Pepek. „Lidé z císařského města smí ven jen ve služebních záležitostech a na zvláštní povolení, aby nic neprozradili. Lidé zvenku se sem nikdy nedostanou. Většina obyvatel Emurechó si proto myslí, že je císař pořád tady. Tak se to dozvědí i případní špioni a kdyby sem nenadále pronikly nepřátelské lodi, zaútočily by nejspíš sem. Což by císaři neuškodilo.“

„Vůbec by se mi nelíbilo žít jen jako návnada,“ podotkl Icy. „Trpně tady čekat, až si ze mě někdo udělá terč…“

„Nejsou tu jen jako trpná návnada,“ přerušil ho Pepek. „Sídlí tu část vojenských sil světa Emurechó, vyhodnocují se tu všechna sledovaná místa císařství. Před malou chvílí sem dorazily zprávy z křižníku Ealely, kontrášům skončilo leháro a vypukl poplach. Bylo to krátce před námi a proto jsme tu na nikoho nenarazili. Při poplachu musí být všichni na svých místech, směna – nesměna.“

„Tak proto ty prázdné byty!“ došlo Icymu.

„Jo,“ souhlasil Pepek. „Jde o to, co teď? Zůstat tady, protože se tu budou dít zajímavé věci, nebo pokračovat v hledání císaře? Alexijev mi na dálku radí hledat, bude to prý nejzajímavější. Já bych s ním souhlasil, takže se za ním vypravíme.“

„Ale kam?“ zeptal se ho prostě Icy. „Ty snad víš, kde je?“

„Nevím,“ odvětil Pepek. „Mám jen pár čerstvých informací, bohužel jen přibližných. Musíme hledat v horách. Tihle hoši nejspíš hlídají vzdušný prostor nad skutečným sídlem císaře, ovšem jen pokud to je to pravé místo. Je tam bezletová zóna, vysvětlovaná údajně nebezpečnými vzdušnými proudy. Nevím ale, kterým směrem to přesně je.“

„To bude těžká věc,“ mínil Icy.

„Neříkám, že ne,“ kývl Pepek.

*****

Protože zatím nevěděli, kterým směrem vyrazit, raději se trochu zdrželi. Pepek se snažil vyzvědět nějaké podrobnosti od dalších lidí, ale neměl to jednoduché. Zdálo by se, že to nebude problém. Již ti první, na které narazil, střežili na obrazovkách bezletovou zónu kolem císařovy rezidence kdesi v horách. Potíž byla, že ani oni sami nevěděli, kde to je a upřímně řečeno, ani se o to nezajímali. Bylo to zkrátka někde v horách, tím to pro ně haslo. Někde na vrcholcích skal stály dobře zamaskované, dálkově řízené radary. Zdejší obsluha znala na svých obrazovkách jen reliéf okolních skalních vrcholků, ale nic víc.

Horší bylo, že tak katastrofální mezery ve znalostech zeměpisu měli všichni. Nikdo zdejší jim nemohl říci polohu císařského horského sídla. Marně jim Pepek vstupoval do vědomí. Nikdo nic neznal. Nevěděli ani to, co Pepek s Icym nedávno zjistili, když nad zdejší pevninou přelétali a získali o ní z výšky jakési představy, ačkoliv šlo o letecký pohled z velké výšky. Pepek si aspoň zhruba pamatoval tvar zdejších řek a profily hor, Icymu toho v hlavě zůstalo ještě méně, ale při zkoušce ze zdejšího zeměpisu by nejspíš udivovali učitele znalostmi, pokud by tu nějaké učitele zeměpisu vůbec našli.

O Císaři se tady nedozvěděli vůbec nic, Kdyby došlo k nějaké přírodní katastrofě, odsud by mu nikdo nepomohl, ani by se o ní nejspíš nikdo nedozvěděl. Každý znal jen svůj úsek a nikdo neměl ani ponětí, co mají na starosti na sousedním pracovišti.

Možná to tak ale bylo úmyslné. Kdo nic nezná, nic nepříteli nevyzradí.

Pepek si ale říkal, že to má císař jistě dobře zabezpečené. Horské sídlo přece nemusí mít početnou posádku, hlavně když bude věrná. Tři stovky obránců Karlštejna se nepoddaly, ani když je za husitských válek obléhalo dvanáct tisíc Pražanů. Sám Žižka se některým dobře opevněným hradům raději vyhnul, než aby riskoval neúspěch.

Ani ve vesmíru, ani na Zemi nejsou opevněné podzemní pevnosti ničím novým. Štáby většiny armád je dodnes udržují a v případě války by tam zalezli do bezpečí spolu s hlavními představiteli států. Největšími a nejdokonalejšími podzemními pevnostmi byl donedávna proslulý sousední svět Země, nazývaný někdy Gehenna, jindy Peklo. Nebyly tam ovšem ubohé středověké kamenné hrady jako na Zemi za Žižky. Pevnosti Gehenny odolávaly díky účinným ochranným polím i několikanásobným výbuchům atomových zbraní.

Dalo se tedy čekat, že tajná horská pevnost určená k ochraně císaře kosmické velmoci bude bližší pekelným pevnostem a bude převyšovat odolnost špičkových pozemských protiatomových krytů, natož primitivních kamenných středověkých hradů. Císař se uvnitř jistě cítil bezpečný. Lidé na Emurechó ho uznávali jako nedotknutelného a vzpoura by nebyla pravděpodobná, ale nemusel se tam obávat ani nebezpečnějšího ostřelování z vesmíru, kdyby sem přece jen pronikli nepřátelé z Aliance.

Jednou z jeho hlavních zbraní bylo dokonalé utajení. Ani dokonale vyzbrojená, moderně vybavená armáda nemusí uspět proti primitivním bojovníkům, mají-li k dispozici dostatečné množství úkrytů, i kdyby to byly obyčejné horské jeskyně.

Císař by jistě nebyl tak sebejistý, kdyby tušil, že Pepek nedávno s komandem duchů pronikl do hlubinných pevností, vystavěných na Zemi samotnými ďábly a také pokládanými za naprosto nedobytné…

A že Pepkovi chybí už jen jediné.

Dozvědět se její polohu.

*****

Ačkoliv bylo hlavní město Scheja bez císaře, Pepek se zde zdržel několik dní. Celou dobu se zkoušel spojovat s různými lidmi, tak jak na ně s Icym naráželi. Icy neměl Pepkovy schopnosti a nevnímal lidské myšlenky, ale aspoň hlídkoval po okolí a připravoval tipy na další průzkum.

Dohodil mu také jednoho hodně starého chlapa, uklízeče v jedné ze zdejších jídelen. Pepek zprvu brblal, že o zbytečné zdržování nestojí, ale již při prvním spojení se staříkem si uvědomil, jak hluboce se mýlil.

Biarabo byl tak starý, že si svůj věk ani nepamatoval. Dlouho to nikomu nesděloval, nikdo se ho na nic neptal a Pepek to mohl jen odhadovat. Podle některých známek soudil, že ten chlapík je ve věku Salgiel, tedy něco kolem osmi set let. Ale zatímco Salgiel vypadala mezi pozemskými ženami jako energická třicátnice a dokonce ani tři tisíce let stará Yazatap nevypadala, že by měla život za sebou, tenhle chlap vypadal opravdu staře.

Pro Pepka ale bylo rozhodující jedno. Biarabo byl kdysi dávno, asi tak před třemi sty lety, na návštěvě v císařské horské pevnosti. Ačkoliv zřejmě cesty tam i zpátky prospal a nepamatoval si je, z jeho vzpomínek vyplynulo, že tam cestoval soukromou císařskou podzemní dráhou. Ne na pohyblivých chodnících, jako zdejší lidé mezi centrem císařského města a periferiemi, ale dráhou s kabinkami v podobě luxusních spacích vagónů bez oken.

A nejzajímavější na tom bylo, že tuto cestu nastupoval přímo tady, v hlavním městě.

Takže přímo odsud, z hlavního města, vedla a možná dosud vede k císaři podzemní dráha. Je používaná velmi zřídka, většina zdejších lidí o ní neví, ale existovala přinejmenším před třemi sty lety, ale nejspíš ještě před sto padesáti lety, kdy se císař znenadání objevil na zdejší slavnosti k vítěznému ukončení války, slavnostně rozdal pár medailí hrdinům a stejně nenápadně zmizel.

„To by mohlo být to, co hledáme,“ sděloval Pepek Icymu, hned když opustil mysl staříka a trochu si to ve vlastní hlavě přebral.

„Dobře, podívám se po ní,“ sliboval Icy. „Vyslechni si další a já se ti po té podzemní dráze poohlédnu.“

Nebylo to ale snadné, jak si představoval. Tunelů bylo pod císařským hlavním městem víc než ulic pod pozemskými městy, křížily se mimoúrovňově, sbíhaly se a zase rozbíhaly. Někde se cestovalo na jezdících pásech, jinými projížděly nevelké kabinky, ale žádné nebyly ty pravé.

Icy měl proti jiným detektivům spousty výhod. Jednak přesně věděl, co hledá, neboť mu Pepek předal vzpomínky staříka Biaraby v té nejdokonalejší podobě – ne jako vyprávění, ale jako časem mírně rozmazané, ale jinak poměrně přesné obrazové vzpomínky. Skoro jako kdyby si tenkrát Biarabo pořizoval dokumentární záběry filmovou kamerou.

Druhou výhodou Icyho bylo, že jako duch prošel, kamkoliv si usmyslel.

Opět byl proti Pepkovi v nevýhodě, chyběl mu idarchon. Ne kvůli schopnosti letu, ale pod zemí ještě potřebnější schopnosti dostat se do hloubky postupným dupáním za současné pomoci záporné antigravitace.

Ve městě byla naštěstí spousta šachet a některé vedly do hlubokých protiatomových krytů – nebo tak aspoň vypadaly. Icymu stačilo najít příhodnou šachtu a potřebné hloubky snadno dosáhl. Stoupat vzhůru se naučil ještě rychleji, bylo to snadnější. Ani světlo mu v podzemí nechybělo. Měl od Pepka osvětlovací čelenku zydalchy. Neuměl ji sice bez telepatie zhasnout, ale čelenka jako většina prostředků Ogdurů využívala kosmickou energii, takže mohla svítit trvale. Kdyby ho její světlo mohlo prozradit, stačilo ji přikrýt něčím duchovitým, třeba rukávem. Duchovité světlo procházelo normální hmotou dobře, ale duchovitá hmota je stínila normálně.

Městské bludiště bylo naneštěstí rozsáhlejší než oba čekali a hledaná podzemní dráha jejich pozornosti dlouho unikala.

*****

Yazatap dorazila na sjednanou schůzku pozdě. Ne že by ji nestihla, úmyslně se trochu zdržela na křižovatce tunelů pěší zóny v útulné dezélge, místní formě pozemských kaváren nebo spíš cukráren, aby pana Fyvrůna potrápila. Brzy rozpoznala, co platí na chlapy v Kapizrně, jak si město říkalo. Tam, kde by se Ramiel chovala přímo, použila přirozené kouzlo osobnosti a zdejší chlapi jí těžko odolávali.

Pan Fyvrůn byl jedním z jejích želízek v ohni, ale nutno říci, momentálně tím nejžhavějším. A to hned v několika smyslech toho slova.

Předně byl do ní žhavý od první chvíle, kdy ji spatřil, nejpozději od konce jejich prvního krátkého rozhovoru. A to i když mu Yazatap hned z počátku jasně naznačila, že u ní nemá na milostné pletky naději. V tom byla přímá jako Ramiel, dál už se chovala po svém. Kdyby tak pan Fyvrůn tušil, kdy a kde se těm ženským fintám učila!

Yazatap se naopak hodil jako vlivný člověk ve společenské struktuře Kapizrny. Spolu s kolegou vlastnili místní televizní studio s přístupem do digitální sítě, což by z nich automaticky dělalo nejsledovanější stanici, i kdyby byli podřadné úrovně. Fyvrůn a Sifléch své práci navíc rozuměli, což byly u diváků další body plus. Kdo jiný by jim prezentoval zajímavější zprávy, než ti, kdo žili uprostřed Kapizrny, přímo mezi nimi?

Zatímco Sifléch byl víc zaměřený na bavení lidí, ačkoliv občas neváhal zaskočit i jako pohotový reportér, Fyvrůn byl naopak tělem i duší reportér, i když občas přispíval i do lehčí, komerčnější zábavy. A pochopitelně to byl on, kdo jako první narazil na podivné cizinky, které se do Kapizrny nedávno za krajně podivných okolností přistěhovaly.

Co o nich vlastně věděl?

Předně netušil, odkud vlastně přišly. Zápisy na místní evidenci obyvatel byly v pořádku, ani dotazem na evidenci ve městě Gikitét, odkud se údajně přistěhovaly, nezjistil nic podezřelého. Podle všeho se z Gikitétu přistěhovaly regulérně. Nedozvěděl se ale, jak tam žily a co tam až dosud dělaly. Úředník z evidence v Gikitétu se dušoval, že žily spořádaně, bez sebemenších konfliktů. Víc mu ale neřekl.

Ani nemohl. Chudák úředník! Na vlastní oči totiž spatřil jen Yazatap. Podíval se jí do očí a poslušně zanesl do evidence obyvatel několik záznamů, počínaje regulérním přihlášením k pobytu antedatovaným na dobu před pěti lety, po současné odhlášení z pobytu pro potvrzení k dalšímu stěhování. Nenapadlo ho, že něco není v pořádku, dokonce ani když jim vystavoval identifikační čipové karty ze zásob, určených pro novorozence. Ten omyl by asi při vyšetřování těžko vysvětloval, nicméně v této chvíli ani na okamžik nezapochyboval, že koná přesně jen to, co konat má.

Yazatap se zaříkala, že staré metody podprahového ovlivňování používat nebude, ale jednu výjimku si neodpustila, jinak by se nemohly nikam oficiálně nastěhovat. Na méně byrokraticky sešněrovaném Alyaku to možné bylo, tady ne. A bylo jistě bezpečnější zpracovat podprahově úředníka v sousedním městě než si shánět falešnou identitu přímo v Kapizrně.

Teď tu tedy vystupovaly jako nově nastěhované, ale bez nejmenší skvrny na svém původu. Jako na Alyaku léčily lidi a jejich klientela se rozrůstala. Léčily a vyptávaly se. Který uzdravený pacient neřekne zázračnému lékaři první poslední, když od něho odejde zdravý, kde vyhlášení odborníci jen bezmocně krčili rameny?

Jediný, kdo se o ně zajímal víc než očekávaly, byl šéf zdejší televize. Na Alyaku měly štěstí na nebojácného Fókra, ale tady?

Viděla ho stát na rohu, kde měli smluvenou schůzku, ale nespěchala. Nejprve v klidu dopila ledový ovocno-mléčný koktejl a pak pomalu vyšla ze dveří dezélge. Fyvrůn se právě zahleděl na opačnou stranu, ale dívka, která mu před okamžikem padla do oka, nebyla Yazatap. Jakmile to poznal, začal se zase rozhlížet.

„Tady jste!“ vykřikl nadšeně, když konečně spatřil tu pravou.

Měla k němu už sotva pět metrů. Jen se usmála a pokynula mu rukou gestem, které se tu používalo na pozdrav.

„Mám teď volno čistě jen pro vás,“ oznámila mu. „Ale nezdá se mi vhodné povídat si jen tak na ulici.“

„Navrhl bych vám posadit se do nějaké dezélge,“ přispěchal hned s vítacím gestem.

„Pozdě!“ usmála se na něho. „Právě jsem z jedné vyšla. Ale i tam je lidí víc než dost. Říkal jste, že máte hodně otázek a já nevím, jestli dokáži před lidmi povídat.“

„Pojďme tedy do nějakého menšího podniku,“ navrhl ochotně Fyvrůn.

„A není to totéž?“ usmála se na něho. „Poslyšte, co byste řekl výletu někam daleko, třeba do přírody za město, kde by nás nikdo nerušil?“

„To už můžete klidně navrhnout, že byste šla se mnou do bytu,“ oplatil jí úsměv, ale zůstal ve vyčkávacím postoji.

„U nás se dveře netrhnou,“ namítla. „Leda byste mě pozval k sobě. Ale musela bych vám opakovat, že opravdu nemám zájem o nic víc než o rozhovor a budu na tom trvat.“

„A dala byste mi i takovou důvěru?“ opáčil s úsměvem.

„Dala,“ přikývla. „Rozumějte mi tak, že když mě nebudete obtěžovat v jiném smyslu než otázkami, nic zlého vám neudělám.“

„Zajímavý slib,“ usmál se.

„To jste špatně pochopil,“ odvětila vážně. „To není slib, to je výstraha.“

Přeměřil si ji trochu přísným pohledem.

„Nezdá se mi, že byste ovládala nějaké tajné bojové umění,“ řekl jí bez obalu.

„Abyste se nedivil,“ usmála se na něho.

„Působíte přitom docela příjemně, ale řekl bych, že také bezbranně. Víte, kolik lidí se mě tady ve městě bojí?“

„Pak vám řeknu jen jedno,“ také si ho přeměřila pohledem. „Možná už to víte, možná ne. Chodí teď za námi hodně lidí, ochrnutých po jedu rilág. Ačkoliv, to není správné slovo, spíš nám je vozí příbuzní, oni sami přece nechodí. Ale odcházejí od nás po svých, i když někteří nejistě, zejména po dávnější otravě, kdy mezitím zakrní svaly. Rilág se všude považuje za nemravný a zákeřný jed.“

„To vím. Však také bývá při jeho prokázání často vynášen rozsudek smrti!“

„Jenže my i tuhle obrnu léčíme, možná jako jediní,“ ujistila ho. „Ale to není všechno. Umíme ji také způsobit a to i bez rilágu. Nepotřebujeme na to žádné jedy.“

To ho konečně trochu zarazilo a donutilo zvážnět.

„To byste byli nebezpečnější než některé zákeřné barbarské kmeny v koloniích. Říká se, že mají tak jemné jedy, že se nedají chemickou cestou vůbec prokázat.“

„Tak nebezpeční nejsme,“ odmítla jeho podezření. „Nepotřebujeme to dělat. Každý si rozmyslí škodit nám, my sami také nikomu neškodíme a nikdo se nás bát nemusí.“

„Zajímavé!“ uznal Fyvrůn. „Kdyby to opravdu bylo tak, vysvětlovalo by to odvahu, se kterou byste šla třeba i ke mně.“

„Odvaha je něco jiného,“ odmítla Yazatap. „Odvaha by to byla, kdybych k vám domů šla bez jistoty, že mi nemůžete nic udělat. Já tu jistotu ale mám a proto mohu jít s kýmkoliv, bez odvahy či hrdinství. Vy se přece také nebojíte jít k vám domů.“

„To je snad něco jiného, já tam jsem přece doma,“ usmál se.

„Nevěřil byste, kolik lidí se bojí chodit domů, kde by se měli cítit doma,“ řekla.

„To ale musí být nějaká fobie či co…“ zavrtěl hlavou.

„Nemusí to být jen fobie,“ ujistila ho. „Neměla bych se správně bát jít domů, kdybych si tam vedla někoho naprosto neznámého a třeba i podezřelého? Třeba vás?“

„Podezřelých lidí se můžete bát kdekoliv,“ vrtěl hlavou.

„Vím o lidech, kteří se bojí všude, dokonce i doma,“ zkusila jiný příklad. „Nikde na světě si nejsou jistí. Někteří se uklidní až v kriminálu.“

„Myslíte zločince?“ usmál se opět. „Vidím, že si víte rady a asi máte i životní zkušenosti, to se dá poznat. Asi byste se vyrovnala i mému učiteli psychologie a po takovém úvodu byste se nemusela bát jít s nikým. Každý by z vás měl respekt.“

„Mějte ho taky, bude to bezpečnější,“ navrhla mu bezelstně.

„Budu,“ přislíbil jí, ale nepůsobil přitom příliš věrohodným dojmem. „Ostatně, můj zájem je dostat z vás odpovědi na spoustu záludných otázek a ne se s vámi vyspat, tím méně vám nějak ubližovat. Ale jestli se opravdu nebojíte jít ke mně, pojďte! Bylo by to jednodušší a pro nás oba příjemnější a pohodlnější. Nemusíte se mě bát, ani se vás nedotknu.“

„Ani bych vám to neradila,“ oplatila mu trochu šibalský úsměv. „Kdo se to ale před malou chvílí chlubil, že se ho bojí spousta lidí ve městě?“

„To není protože bych ovládal tajná bojová umění,“ vysvětloval jí rychle. „Mohu ale lidem hodně zkomplikovat život. Je to jako v tom vašem příkladu: zatímco zločinci se bojí policie jako jedovatých hadů, normální poctivý člověk se bát nemusí.“

„Nemusí?“ podívala se na něho pátravě. „Proč se tedy na Emurechó neodváží vstoupit nikdo z kolonií? Nebo tam jsou všichni zločinci?“

„To je přece něco jiného,“ odmítl ji pohybem ruky. „To byl normální administrativní regulační tah proti barbarům. Nikdo přece nestojí o jejich špionáž a tím méně o atentáty na naši kulturu. Politiku sem, prosím, nepleťte. Půjdete tedy ke mně?“

„Půjdu, neměním svá rozhodnutí tak snadno,“ ujistila ho. „Rozumějte, nepovažuji za chybu změnit špatný názor, ale nejprve se musím přesvědčit, že je natolik špatný, aby to bylo nutné.“

„To zní docela filosoficky,“ přikývl. „Každý neumí uznat chybu.“

Nechala to bez odpovědi. Mezitím se spolu otočili do směru, odkud předtím přišel. Kráčela vedle něho nenuceně, jako by se znali už dlouho. Dovedl ji na nástupiště, oddělující pěší tunely od tunelů s pohyblivými pásy. Na přechodu z klidu na pomalu jedoucí pás naskočila hbitě, ale při přestupování z pomalého pásu na rychlý se zakymácela. Natáhl se k ní, ale antigravitací obnovila rovnováhu ještě dřív, než ji zachytil. Přesto ji uchopil za ruku a pokusil se, teď už zbytečně, jí pomoci. Nepustil její ruku ani když zjistil, že to nepotřebuje, ale neudělala žádný pohyb, aby se mu vysmekla. Stáli tedy vedle sebe na pohyblivém pásu a drželi se za ruce.

Pás s nimi zmizel v užším tunelu, než byla hala nástupiště. V tunelu byl hluk, kdo se tu chtěl bavit, musel zvýšit hlas a někteří lidé to dělali. Yazatap ale mlčela.

„Vypadáte, že jste dlouho pobývala na venkově,“ porušil Fyvrůn jako první mlčení.

„Proč si to myslíte?“ oplatila mu to otázkou.

„Málem jste upadla,“ řekl. „To se často stává venkovanům, než se tady naučí jezdit.“

„Mám raději létání,“ přiznala.

„Vy přece nemáte registrované žádné vlastní letadlo,“ snažil se ji chytit za slovo. Tím jí ale prozradil, že nelitoval námahy, aby si předem ledacos zjistil.

„Teď nelétáme,“ pokrčila rameny. „Není to ale tak dávno, co jsem létala. Mnohem víc, než si asi myslíte.“

Tunel se najednou skokem změnil v prostornější halu.

„Tady pozor, sestoupíme,“ upozornil ji a rychle ji táhl k pomalejšímu pásu, který se tu vynořil z ustupující stěny vedle rychlejšího dopravního.

Sestup zvládli lépe než nastupování, ačkoliv po ní pokukoval s opatrným očekáváním. Tentokrát ale nezaváhala. Mohlo ji to překvapit jen jednou.

Z nástupiště se rozbíhalo několik širokých tunelů. Věděla, že šířka tunelů má jistý vztah ke čtvrti, ve které se nacházeli. Tunely v administrativním centru města byly široké bulváry, stejně jako tunely ve čtvrtích, kde bydleli lidé z bohatších vrstev. Tunely v chudinských čtvrtích byly naopak úzké a málokdy rovné, klikatily se tak, jak to architektům právě vyšlo.

„Byt mám tady nedaleko,“ ujistil ji.

Také to byla jistá známka. Nejdražší byty nebyly ani v blízkosti hlučných tunelů, ani příliš daleko od nich. Podle všech těchto známek si Fyvrůn nežil nijak špatně.

Následovala ho do jeho bytu. Nabídl jí nejprve pohodlné křesílko u stolečku, potom donesl talíř nadýchaných sladkostí a dva poháry fialového nápoje.

Obřady společného pití, původně naznačující mírumilovnou vstřícnost, se podobají u všech kultur a světů, dokonce i v různých vesmírech. Nejčastěji jsou dvojího druhu s více drobnými variacemi. Současné pití je rozšířenější u kulturních společenství, neboť dává najevo rovnost, na rozdíl od postupného pití z jediné nádoby s nápojem, která putuje od úst k ústům, pokud možno v kruhu, kde pořadí určí náhoda a ne společenské postavení. Tam se vždy pije od hostitele, aby se zdůraznila nezávadnost nápoje a při tomto způsobu bývá těžší otrávit své případné nepřátele, ačkoliv lidská vynalézavost nikde nezná hranic.

Yazatap si k nápoji nejprve jemně přivoněla. Vůni měl jemnou, dalo se z ní usuzovat na menší množství alkoholu, ale převažovala kořeněná vůně bylin.

„Bojíte se, že bych vás chtěl otrávit?“ komentoval to s úsměvem Fyvrůn. „Můžeme si ještě teď poháry vyměnit!“

„Otrav se nebojím,“ ujistila ho s úsměvem. „Ale když už mám pít něco, co jsem ještě nepila, jsem na to přirozeně zvědavá.“

„Vy že neznáte čefmyp?“ dával úmyslně najevo trochu přehnané překvapení. „To nemůže být pravda! Právě do čefmypu, který nejlépe překrývá různé pachutě, se přece často dávají jedy, včetně zmíněného rilágu. Jak to, že to nevíte?“

„Nemusím vědět všechno,“ odvětila s úsměvem. „Já bych do pití jed nedávala. Kazit je jedem je podle mě nemravné.“

„Od léčitelky, která léčí i rilágové ochrnutí, je snad divné tvrzení, že nezná něco tak známého, nemyslíte?“

„Nemyslím,“ odpálila ho. „Když k nám přinesou krvácejícího pacienta s těžkou bodnou ranou v hrudi, nezajímá mě druh nože či dýky, kterou to bylo způsobené. Nejsem odbornice na zbraně. Pro nás je to prostě díra, kterou vytéká krev. Spravíme ji stejně, jako při léčení následků pádu letadla, kde tu díru do hrudi způsobí zlomený sloupek řízení.“

„Rozdíly mezi takovými poraněními vám nevadí? Já jen, že bodné rány od nožů musí vypadat jinak než rány od ulomených konstrukcí.“

„Tuším, kam míříte,“ odvětila. „Jistě, rána od nože je čistší, rány od ulomeného kusu materiálu jsou potrhanější a při normálním způsobu léčení by se hojily hůř. Nás to nezajímá. S námi se obě rány zahojí stejně rychle.“

„To jsem slyšel a docela mě to zajímá,“ chopil se rychle změněného námětu. „Říká se o vás, že léčíte velice záhadně. Zlomené kosti sesazujete k sobě, jak mají být, ale otevřené rány nešijete ani nelepíte. Přesto srůstají rychle a bez jizev.“

„Rány nepotřebujeme sešívat, srůstají samy lépe,“ přikývla. „A jizvy? Jizvy zůstanou jen po neumělém sešívání nebo slepování.“

„Zajímavý způsob řešení odvěkých lékařských sporů!“ usmál se. „Generace lékařů se hádají, zda je lépe sešívat či lepit. Vy přijdete a zavrhnete oboje. Tomu říkám nestrannost!“

„To se stává,“ usmála se. „Zastánci dvou postupů se do krve hádají a nejlepší řešení je zrovna to třetí.“

„Když je geniální, proč ne?“ pokrčil rameny. „Ale mě – a nejspíš i naše diváky – více zajímá, proč jste opouštěly Gikitét a odstěhovaly se k nám do Kapizrny.“

„Proč jste tu třeba vy?“ zpozorněla Yazatap. „Je to jednoduché. Kapizrna má třicetkrát víc obyvatel. Pro nás je tady samozřejmě víc příležitostí. Nemusíme se zabývat banálními nemocemi ani natlučenými koleny nešikovných dětí.“

„Těmi jste se přece vy tři nezabývaly ani v Gikitétu!“

„Co vy o tom víte?“ pokrčila rameny.

„Možná víc, než si myslíte!“ odvětil. „Je to jedna z mnoha záhad, které vás obestírají. Při vašich zdejších nepopiratelných lékařských úspěších musí být každému podivné, že jste neměly stejný úspěch i tam. Přinejmenším tam o vás nikdo neví.“

„Vy jste tam byl?“

„Dovolte mi, abych si své zdroje ponechal pro sebe,“ požádal ji.

„To není fér,“ usmála se na něho. „Co kdybych řekla totéž a přestala se s vámi bavit úplně? Jak byste se na to tvářil?“

„Jenže vy to neuděláte,“ usmál se na ni.

„Myslíte proto, že byste mi pak mohl znepříjemňovat život? Ale jděte! Klientů máme víc než dost a i kdyby někdo všechny přesvědčil, aby za námi přestali chodit, svět je velký a kdekoliv jinde se uchytíme stejně dobře.“

„Tak jsem to nemyslel,“ zaškaredil se na ni. „Neříkám, abyste se mě bály, já se nemstím. Když někdo odmítne být sdílný, může mít dobré důvody a ty ani nemusí být zavrženíhodné. Ale jistě byste nepohrdly nějakou reklamou a na naší stanici byste ji mohly mít i zadarmo.“

„Odkdy je vaše stanice tak laciná? Co já vím, z dobře placené reklamy přece žijete.“

„Jistě,“ nepopřel to. „Ale ne každý si může reklamu zaplatit. Občas, i když ne pořád, si můžeme dovolit někomu opravdu dobrému placení odpustit. A nedělám to jen jednou za pět let. Je to jako loterie, občas někdo dostane bonus reklamy zdarma. Mohlo by to potkat třeba i vás.“

„My už přece reklamu máme a troufnu si říci, že velice dobrou,“ usmála se.

„Byli jste za konkurencí?“ ušklíbl se. „Neděláte dobře, naše reklamy jsou účinnější. Naše stanice má v tomto městě velkou váhu, jakou nám naši konkurenti jen závidí.“

„Nikomu žádnou reklamu nezadáváme,“ usmála se na něho bezelstně. „Naší reklamou jsou spokojení pacienti, ale máme jich dostatek a dělají nám ji úplně zadarmo.“

„Ach ták,“ uvolnil se zase. „Taky tvrdím, že dobré zboží se chválí samo, ale někdy je lepší i dobré pověsti trochu pomoci.“

„My to nepotřebujeme,“ zavrtěla hlavou. „Práce máme dost, dveře se u nás netrhnou. Někdy máme problém najít si chvilku volna.“

„Proč tedy ztrácíte čas se mnou?“ popíchl ji.

„Strávit chvilku se zajímavým člověkem není ztráta času,“ přiznala. „Slyšela jsem o vás zajímavé drby a takového seznámení jistě litovat nebudu.“

„Díky za poklonu,“ kývl potěšeně hlavou. „Ačkoliv poklony bych měl dělat já vám. Na vás je toho zajímavého víc. Už to, jak léčíte. Vnější pohled na vaše metody jsem získal od několika vyléčených pacientů. I to bylo zajímavé, ale podrobnosti o vašich léčebných metodách by nejvíc ocenili vaši konkurenti lékaři. Ti by se rádi přiučili a zajímali by se, kde se dají opatřit přístroje, které k tomu potřebujete, ale lékařů je hrstka a většinu našich diváků bych tím neunavoval. Jistě je to vaše obchodní tajemství, ani nečekám, že byste mi to prozradila a nebudu proto dotěrný.“

„Co vás tedy zajímá?“

„Vaše minulost,“ odvětil tajemně. „Nedávno jste se k nám přistěhovaly, tři ženy bez mužů. Nuda, takových tu žije plno. Začaly jste léčit lidi, to by bylo zajímavější, neboť máte excelentní výsledky. Jenže tím všechny záhady teprve začínají.“

„Záhady?“ usmála se trochu pobaveně.

„Čtenáři baží po záhadách,“ ujistil ji. „Kde záhady nejsou, je dobré je vymyslet, ale to u vás vůbec nebylo třeba. Vy tři záhadami přímo sršíte!“

„Uznala bych vám jako záhadu naše léčebné metody,“ řekla Yazatap. „Nejsou tu zrovna obvyklé. Aspoň podle toho, jak se jim místní odborníci lékaři divili. Ale další záhady bych si už musela vymýšlet, jak říkáte.“

„Vás žádné jiné nenapadají?“ podíval se na ni pátravě.

„Upřímně řečeno, nenapadají,“ odvětila. „Pro nás přece nejsou záhadou ani léčebné metody, které běžně používáme.“

„Proč tedy nemáte muže?“ vyjel si na ni znenadání. „Nebývá obvyklé, aby tři ženy jako vy žily jen tak spolu, bez mužů. Nehodí se to.“

„Proč ne?“ usmála se. „Žít bez mužů je tak hrozné?“

„Vám je odhadem nejméně sto let, možná víc,“ pokračoval. „Máte jistě nejvyšší čas usadit se, pořídit si muže a rodinu a ne žít s jinými ženskými jako… jako…“

„Měla bych vás asi uklidnit a uvést vaše informace na pravou míru,“ zamračila se. „Ptát se žen na věk je přinejmenším netaktní, ale aspoň něco vám naznačím: je mi více než sto let, ale manžela už mám a proto odmítám jiné chlapy. Na tom snad není nic špatného. Moje současné… řekněme spolubydlící… také mají muže a i když jsou mladší než já, mají i děti, dočasně svěřené příbuzným. Ani to nevybočuje ze všedního průměru a záhady se zkrátka nekonají. Co ještě? Že naši muži nebydlí s námi? To je sice dlouhodobější záležitost, ale nakonec je jen přechodná. Však se jich dočkáme.“

„Za celou dobu vás tady žádný chlap nenavštívil, nepočítám-li místní hejsky, které jste ale všechny tři svorně odmítaly.“

„Správně jste je nazval,“ usmála se. „Ano, to je to pravé slovo! Chlapy, kteří táhnou za vdanými ženami, považuji prostě za hejsky. Ještě že mezi ně nepatříte i vy!“

„A to tvrdíte, protože jsem přistoupil na vaši podmínku, že si s vámi nic nezačnu?“

„Pane Fyvrůne, přiznejte mi trochu víc důvtipu než dosud,“ usmála se na něho. „Máte přece docela správný odhad, že nejsem žádný zajíc.“

„To bych si nedovolil tvrdit,“ namítl ihned. „Dobře, dejme tomu, že se nechci zaplétat, to by jen škodilo věci. Ale na tom, že s vámi není všechno úplně v pořádku, prostě musím trvat.“

„Trvejte tedy,“ schválila mu to dobrácky Yazatap. Tím ho ale vyvedla z míry víc, než kdyby mu odporovala.

„Vy snad považujete za normální, abyste s vašimi schopnostmi žily v Gikitétu úplně skrytě, aniž byste se projevovaly?“

„Jistě,“ přikývla. „A vy považujete za normální dělat si o lidech úsudky, aniž byste je znal? Co o nás víte? Že jsme se přistěhovaly do Kapizrny, což není žádné tajemství ani senzace. Že jsme předtím bydlely v Gikitétu, bylo také poměrně snadné zjistit a většině lidí by to jistě stačilo. Vy se ovšem pídíte po senzacích, šel jste tedy za tím dál. Proč bych se tomu divila, je to nakonec vaše povolání. No tak jste zjistil, že jsme v Gikitétu neordinovaly. Je to snad nějaká senzace?“

„Senzace… to snad ani ne,“ zavrtěl hlavou Fyvrůn. „Vy jste tam totiž neordinovaly, protože jste tam nikdy nežily. Jste tam zapsané v evidenci obyvatel, ale nikdo z úředníků si nevzpomíná, že by vás tam vůbec kdy zapisoval. A zrovna tak si nikdo nepamatuje, že by vás odhlašoval. Celé je to tak podivné, že by si to zasluhovalo důkladnějšího prošetření, ale ne jen ze strany médií! Především od policie a ani to nechci říkat moc nahlas, ale přímo se mi vnucuje policie vojenská, kontrašpionážní.“

„Vážně si to myslíte?“ neztratila klid Yazatap. „Považujete mě za špiónku? To by asi byla největší senzace, ne?“

„Pro vás jistě ne,“ odvětil Fyvrůn. „Musíte mít opravdu pevné nervy, že jste zůstala sedět a přinejmenším nevyskočila.“

„Pevné nervy?“ usmívala se Yazatap. „Nač? Napadly vás velice zajímavé souvislosti, bravo! Ale to ještě neznamená, že vaše úsudky musí být nutně správné.“

„Myslím, že pravdivost jakékoliv jiné verze budete kontrášům jen těžko vysvětlovat,“ odvětil odměřeně.

„Proč bych to měla vysvětlovat kontrášům, nebo jak jim říkáte?“ usmála se. „Opravdu si myslíte, že jsem špiónka?“

„Spousta indicií na to ukazuje,“ odvětil zamračeně.

„Indicií…!“ zasmála se. „Ty vám snadno vyvrátím. Ale v tom případě spíš obdivuji já vás. Pozvat si domů do bytu špiónku, to chce opravdu odvahu a pevné nervy. Co myslíte, že bych asi udělala, kdybych – čistě teoreticky – tou špiónkou opravdu byla?“

„V této chvíli jste už odhalená!“ vyhrkl rychle.

„No právě!“ usmála se. „Opravdu se domníváte, že by skutečná špiónka seděla klidně na místě i po odhalení? Zvlášť, kdyby věděla, jakou může mít před sebou budoucnost? Není snad kontrašpionážní policie pověstná tím, že během výslechu vymlátí přiznání z kohokoliv, tvrdé chlapy nevyjímaje?“

„Tak vy víte i tohle?“ vyhrkl.

„To není žádné tajemství,“ řekla, ale nepřestala se usmívat. „Podívejte se, pane Fyvrůne, kdybych opravdu byla špiónkou, jak říkáte, už byste nejspíš nedýchal.“

„Dejte ty ruce na stolek!“ vyjekl Fyvrůn. Trhl sebou ještě víc a pistole v jeho ruce dodala jeho požadavku důraz. Na Yazatap ale, jak se zdálo, nepůsobila ani namířená zbraň. Jen trochu přimhouřila oči a klidně položila ruce na stůl.

„Přecenila jsem vás,“ opáčila klidným hlasem. „Měla jsem vás za inteligentnějšího. Jednáte strašně zbrkle, měl byste nad tím trochu víc přemýšlet.“

„Pochybujete o mé inteligenci?“ zavrčel na ni nepřívětivě. „Nikdo si vás tří ani nevšiml! Jen za vámi chodili s úrazy, nemocemi a otravami, ale nikoho by ani nenapadlo, co jste vlastně zač. A nejspíš všechny tři!“

„Co jsme?“ usmála se Yazatap. „Lékařky. A říká se, že dobré, zeptejte se na nás koho chcete. Lidé za námi přicházejí kraj světa, abychom jim pomohly. Špiónky by se nestaraly o lidi, ale o vojenské objekty, nebo alespoň o důležitá průmyslová střediska, nemyslíte? Co z toho je tady v Kapizrně? Samozřejmě, kdyby tu něco vojenského bylo, bylo by to jistě tajné, ale vždyť tu nic takového není! Žádná vojenská základna, žádné kosmické letiště, loděnice, kde by se stavěly válečné kosmické lodě, jen pár továrniček víceméně pro místní potřebu. V jedné se, co já vím, vyrábějí voňavky, v druhé hrníčky a talíře… jděte už k šípku s utajováním takových nesmyslů! Špióni tady? Kdyby se tu objevil skutečný špión, prchal by odtud co nejdál, aby ho jeho vlastní špionážní centrála nepodezírala z úmyslu dezertovat! Jako vtip by to bylo dobré, být to bez té pistole. Takhle je to jen… trapné. Nic bych neřekla, kdyby na to přišel nějaký prosťáček, ale vy?“

„Chytrá jste, to vám musím přiznat,“ nedal se ale Fyvrůn. „Vám ale nic neříká pojem špión-rezident?“

„To už jsem taky slyšela,“ nadzvedla trochu ruce, ale pak je zase položila na stolek. „Prý se to dělá. Kdyby špión pořád slídil po vojenských objektech a tajemstvích, byl by moc nápadný. Výhodnější je, když se usadí, najde si nenápadné zaměstnání a tomu se věnuje, až ho místní lidé považují za svého. Pak ho nikdo nepodezírá a on si může pěkně v klidu vyzvídat.“

„Cožpak zrovna tohle není váš případ?“ vyhrkl vítězně.

„První chybičku bych viděla v tom, že tu není nic, co by špióny zajímalo,“ usmívala se pořád Yazatap. „K čemu nenápadnost, když k ní není důvod? Našemu povolání ostatně chybí i ta nenápadnost! Než abychom někam zalezly jako šedé myšky a tiše čekaly, až si na nás kdovíjaká špionážní ústředna vzpomene a pověří nás tajnými úkoly, léčíme lidi jako ve výkladní skříni a povídá si o nás celé město! Tak že se chovají špióni? To by dlouho nešpiónovali!“

„Někdy může být i nápadnost tak nenápadná, že skryje mnohé!“ trval na svém.

„Tomu zase my lékaři říkáme utkvělá představa,“ komentovala to s gustem. „Dá se to léčit, ale není to tak snadné.“

„Vy jste snad i psychiatrička?“

„Kdybych řekla, že o tom vím víc než vy, bylo by to příliš laciné tvrzení, když nemáte o medicíně ani páru,“ usadila ho. „Poslyšte, vy samozvaný detektive, vážně by mě zajímalo, co teď se mnou chcete dělat. Vzhledem k tomu, že v Kapizrně nejsou vojenské objekty, není tu ani vojenská policie, neboli kontrášové, jak jim říkáte. Můžete mě sice pod namířenou zbraní odvést na zdejší policii, byla by to asi veliká atrakce, ale co si od ní slibujete? Vašimi bláboly tam budou zaručeně nadšení! Budou se jimi zabývat, jen aby si to u vás nerozházeli, ale než všechno prověří, budou vám ohromně vděční.“

„Abyste se nespletla!“ odvětil sebevědomě. „Málokterý polda má takovou příležitost vyniknout! Divil bych se, kdyby žádný nechtěl popadnout příležitost za pačesy!“

„Zrovna tím bych si stoprocentně jistá nebyla!“ ušklíbla se. „Poldové že se přetrhnou, aby si na nás vysloužili ostruhy? Zejména když každý ví, že jsme náčelníkovi zdejší policie léčily dceru a pak i ženu? Mimochodem obě úspěšně.“

„Vida!“ vyhrkl. „To máme i pokus o zkorumpování policejního náčelníka!“

„Jděte s tím už někam!“ zamračila se konečně Yazatap. „Na co si to hrajete? Opakuji, jako vtip by to bylo dobré, ale čím víc to budete rozmazávat, tím víc to bude smrdět. Slavný detektiv z vás nikdy nebude a na slavného mediálního bosse byste se musel chovat profesionálně, jinak budete pro smích. Teď jen mně, ale po nějaké době kdekomu. Vždyť vy vidíte strašidla málem v každém stínu!“

„Žádná strašidla, ale typickou korupci protislužbou!“ odsekl odměřeně.

„Jakápak korupce protislužbou?“ ušklíbla se Yazatap. „Nejprve k nám přišla jeho dcera. Rodinné poměry pacientů nezjišťujeme, proč také, pro nás to byla jen pacientka s vážnou nemocí, kterou jsme uzdravily jako desítky předtím i potom. Zaplatila stejně jako ostatní, ani víc ani méně a nebýt její sousedky, kterou jsme náhodou tou dobou také léčily, dnes bychom už o ní nevěděly. U nás si ale každý všimne, že si poradíme i s horšími problémy. Zřejmě získala naději i pro svou matku a přivedla ji za námi také.“

„Další náhodička! Proč třeba ty dvě nepřišly rovnou spolu?“

„Jakápak náhodička?“ vrtěla hlavou Yazatap. „Dceři asi někdo poradil, že léčíme rychleji a lépe než zdejší doktoři. Nemoc její matky považovali všichni za nevyléčitelnou, jenže pro nás to žádný ortel nebyl. Jsme prostě lepší.“

„Prý léčíte dobře, ale proč o vás v Gikitétu nikdo neví?“ opakoval umíněně.

„Asi proto, že jsme tam lidi neléčily,“ odvětila otráveně, jako kdyby ji to vysvětlování přestávalo bavit. „To je tak těžké pochopit?“

„Aby lékařky, jakým není rovno, dokázaly někde žít úplně nečinně, nechávaly po celá léta zahálet své umění a nedbaly ani o svou pověst, to se mi zdá neuvěřitelné!“

„Proč?“ opáčila klidně. „Co je to pověst? Dbáme tady na nějakou pověst? Kašleme na ni, prostě léčíme, ať nás pacienti velebí do nebes, nebo nám konkurence spílá. Slyšel jste, že zdejší lékaři nazývají naši ordinaci jedovatě Dům u tří lesbiček? Rádi by tím zakryli závist, ale nám to nevadí. Naši pacienti vědí, odkud vítr fouká a koho přece jen zajímá, kde máme muže, má se nás zeptat. Jako třeba vy.“

„Dobře, ale když už jsme u toho, kde tedy máte muže?“

„Přesně vám to neřeknu, sama to nevím. Jakmile se vzdálenosti měří na světelné roky, je mnohem výstižnější použít termín příšerná dálka.“

„Oni jsou na nějakých kosmických cestách?“ dovtípil se.

„Tak nějak,“ přikývla.

„A jsou u obchodního loďstva nebo u válečných flotil?“

„Poslyšte, teď se zase vy chováte jako špión-rezident,“ zasmála se trochu. „Proč vás to zajímá? A kdybych vám to nakrásně řekla, nepoužil byste to proti mně?“

„Takže u válečných,“ zabručel spokojeně. „Leda by byli zverbovaní u nepřátel, pašeráků nebo pirátů. Pak byste byly špiónky tak jako tak.“

„Vy se s tou myšlenkou nějak mazlíte!“ odfrkla si Yazatap. „Tyhle utkvělé představy jsou nejhorší. Tak znova: z čeho vycházíte? Jestli jen z toho, že jsme v Gikitétu lidi neléčily a proto si nás tam místní lidé nepamatují, pak je to jako důkaz hodně slabé a nepoužitelné.“

„O tom by naštěstí rozhodovali jiní, ne vy!“

„Jistě. Jsou vlastně jen dva způsoby, jak to rozhodnout. První by byl pro nás příznivý. Žádnému normálnímu soudu nemohou takové bláboly stačit jako důkaz, byla by to tedy jen vaše blamáž: ztrapnil byste se před lidmi tak, že by to úplně potopilo nejen vaši vlastní prestiž, ale i prestiž vaší stanice.“

„Jste si tím tak jistá?“ ušklíbl se.

„Slušný soud se tak chovat musí,“ odsekla s klidem. „Druhá možnost je horší. Mohlo by se to dostat před soud, který k odsouzení nevinného žádné důkazy nepotřebuje, případně si je dá vyrobit. Pověstné jsou tím zejména vojenské soudy, kterým stačí i přiznání, získané na mučení. Proč by se jinak říkalo, že vojenská policie vymlátí přiznání z kohokoliv? Tyhle soudy ale nemají se spravedlností nic společného, dají se srovnávat jen s obyčejnou vraždou a soudci i udavači jsou potom stejní vrahové, jako kdyby ty lidi rdousili vlastníma rukama. V prvním případě byste z toho vyšel jako hlupák, ve druhém jako darebák.“

„Darebák?“ vybuchl. „To je snad hodně silné slovo!“

„Pro případného vraha je to ještě velice mírné označení,“ usmála se na něho nevinně. „Divíte se, proč jsem pořád klidná, ačkoliv jsem o metodách vojenské policie poměrně dost slyšela a tuto možnost nemohu vyloučit? Má to dvě příčiny. Předně jsem si vás odhadla jako natolik slušného, že by se vám samotnému příčilo něco takového udělat. Myslím si, že máte větší ambice jako žurnalista než jako sprostý vrah a udavač.“

„Čím dál tím lepší označení!“ zavrčel.

„Žurnalista není vůbec špatné označení,“ namítla. „Teď jde o to, co ve vás převáží.“

„Necháte se překvapit?“ zkusil to s jízlivostí.

„Překvapená jsem i tak,“ přiznala. „Jak říkám, přecenila jsem vás, s větší inteligencí byste to na mě ani nezkoušel. Ne že by vás to vůbec nemohlo napadnout, ale kdybyste o tom více zapřemýšlel, rozmyslel byste si to. Vy jste se ale ve svých úvahách dostal jen k tomu, že jste si na mě opatřil dokonce jakousi zbraň.“

„To je snad pochopitelné,“ neodpustil si ještě jízlivější tón. „Sama jste přece říkala, že bych z takového setkání nemusel vyjít živý.“

„Jistě, být špiónka ve stylu, jaký očekáváte,“ přikývla. „Což je sice snadno pochopitelný omyl, ale očekávala jsem od vás víc.“

„Můžeme se přece ještě dohodnout,“ navrhl jí znenadání. „Co kdybych si to všechno nechal pro sebe? Co byste mi za to mohla nabídnout?“

„A víte, že tuhle možnost víceméně najisto očekávám?“ přikývla. „Když si to v klidu v hlavě proberete, zjistíte, že tahle varianta je z mnoha dalších pro vás nejpříznivější.“

„Pro mě? Snad pro vás!“

„Pro vás,“ nedala se. „Půjčte mi tu pistolku!“

Natáhla k němu ruku. Podal jí svou zbraň a až potom, co ji pustil, mu bliklo hlavou, že tady něco nehraje. Vždyť jí přece tou zbraní vyhrožoval! Jaký to mělo smysl, když si ji teď nechal tak hloupě sebrat? Trhl sebou, ale na nápravu už bylo pozdě.

Yazatap na něho mířila jeho vlastní zbraní a chvilku si vychutnávala jeho zděšení.

„Být opravdu špiónka, byla by to pro vás hodně nepříjemná změna, co?“ přestala na něho po krátké chvilce mířit a zvedla zbraň nahoru. „Máte štěstí, nic proti vám nemám. Jen se mi tyhle vražedné hračičky nelíbí, zejména když s nimi někdo někomu vyhrožuje.“

Stiskla pistoli oběma rukama a majitel televizní stanice zkoprněl. Hlaveň se začala ohýbat, jakoby byla z pouhého těsta, obarveného na kovový odstín. Yazatap pistoli zhnětla ještě víc a nakonec ji vytřeštěně zírajícímu panu Fyvrůnovi klidně podala.

„Nebylo by lepší bavit se v klidu?“ vtiskla mu tu hroudu kovu do dlaně.

Mediální magnát, zvyklý na ledacos, nemusel být odborníkem na zbraně, aby pochopil, že z téhle pistole už nikdy nikdo nevystřelí.

„Teda…“ lapal po dechu. „Teda… co to bylo?“

„Můžeme se přece dohodnout,“ vrátila mu jeho vlastní slova. „Co kdybyste si to všechno nechal pro sebe? Mě se bát nemusíte, nikomu to rozkřikovat nebudu.“

„Co… to… bylo?“ opakoval koktavě otázku.

„Měl byste mi kromě mých lékařských schopností přiznat, že v případě potřeby umím být opravdu velice přesvědčivá,“ odvětila.

„Přesvědčivá!“ vybuchl, ale s velkou dávkou respektu. „To je příliš slabé! Ale co jste to udělala s mou pistolí? Vždyť to ani není možné!“

„Co není možné?“ zeptala se ho ležérně. „Jasný důkaz o tom, že je to přímo skutečné, držíte v ruce. Jak ještě můžete tvrdit, že to možné není?“

Zkusil oběma rukama zabrat, aby narovnal hlaveň, ohnutou do protisměru, ale kov ani o vlas neustoupil a hlaveň zůstala přitisknutá k ohnutému zbytku držadla pistole.

„Vy musíte mít… přímo nelidskou sílu!“ vyhrkl zadýchaně.

„Síla by na to nestačila,“ ujistila ho. „Kdybyste ten kov zkusil ohnout hydraulickým lisem, praskl by a rozštípl by se. Když budete chtít, zmačkám vám i sklo, které se při použití hrubé síly roztříští na tisíce střípků. To chce něco jiného. Špatně se mě ptáte!“

„Nač se mám tady ještě ptát?“

„Mělo by vás zajímat, jak vlastně léčíme,“ napovídala mu. „Dozvěděl byste se ode mě o kosmické síle s úžasnými vlastnostmi, kterou dávkujeme pomocí rezonance. Umíme změkčovat materiály za běžné pokojové teploty bez nutnosti zahřát je do bílého žáru a uvolnit v živých tvorech archaické regenerační schopnosti vyhynulých tvorů. Proto máme takové úspěchy.“

„Ženská, vždyť to působí jako z úplně jiného světa!“

„V tom jste se strefil,“ přikývla. „Neříkám, že to je z tohoto světa.“

„Pak ale musíte být dvojnásobně špiónky!“

„Už s tím zase začínáte?“ podívala se na něho přísně. „Dováží se snad na Emurechó málo zboží? Opravdu si myslíte, že musí být všichni císařští obchodníci cizími špióny?“

„Ale tohle přece nevypadá na zboží!“ vyjekl. „Kdybyste používala neznámé přístroje, dalo by se tomu uvěřit, ale zmačkat pistoli jen tak v dlaních, to je hodně silné kafe!“

„To je tím, že jste v zajetí zdejších předsudků,“ pokývala hlavou. „Myslíte si, že všechno se musí dát smontovat do podoby nějakého stroje, přístroje nebo zbraně. Že by přístrojem mohl být sám člověk, to si nepřipustíte, co?“

„Vy jste tedy nějaký přístroj?“ podíval se na ni podezíravě. „Robot, android, co ještě? Vypadáte přitom jako docela obyčejná ženská!“

„Však taky jsem obyčejná ženská!“ vypjala se hrdě. „Žádný umělý výtvor! Jenže my tři máme schopnosti, které tady na Emurechó nejsou zrovna běžné.“

„Takže jste z některé kolonie!“ vyhrkl chvatně. „A jste tu proti zákonům Císařství!“

„A co kdybych vám něco z našich schopností předala?“ navrhla mu. „Změnil byste se tím v cizince a váš zdejší pobyt by přestal být legální?“

„Já jsem plnoprávný občan Císařství!“ div nevykřikl uraženě.

„To vám neberu!“ pokrčila klidně rameny. „Jen vám jemně naznačuji přenositelnost našich schopností. Neříkám, že je to snadné, není to jako koupit si v obchodě střelnou zbraň, ale na občanství to podle mě vůbec nic nemění.“

„Tak jste cizinky nebo ne?“ zaútočil na ni opět otázkou.

„Jak se to vezme,“ vyhnula se přímé odpovědi. „Do Kapizrny jsme se přestěhovaly až letos a ještě jsme tu nezdomácněly, ale jestli jste nás skutečně vyslídil na evidenci obyvatel v Gikitétu, musíte přiznat, že jsme do Kapizrny nepřišly z kolonií. Nepočítám ani krátkou návštěvu Alyaku. Občanem kolonií se nestane, kdo se tam jen pár týdnů zdrží.“

„A tam jste vaše… schopnosti… získaly?“

„Tam ne,“ usmála se. „Alyak patří mezi blízké sousedy Emurechó a něco takového by se tam neutajilo. Ale stačí, když si uvědomíte přenositelnost našich schopností, aby vám bylo jasné, že k nim můžete přijít v krajním případě i tady, pokud narazíte na někoho, kdo vám je může dát.“

„A vy to můžete?“

„To jsou hned dvě otázky,“ řekla Yazatap. „První otázka je, zda to dokážeme někomu dát. Na tu je odpověď: ano, umíme to. Druhá otázka, jestli to děláme libovolně jak nás napadne, tak snadná není. My to nesmíme dát každému, kdo má o to zájem. Ani my jsme to nedostaly hned.“

„Kdy to tedy smíte někomu dát, jak říkáte?“

„Jen když si budeme jisté, že toho obdarovaný nezneužije,“ odvětila s vážnou tváří.

„A mně byste to tedy nedaly?“ zkusil to.

„Rozhodně ne,“ ujistila ho. „Přinejmenším jste mě přesvědčil, že dokážete vyhrožovat namířenou zbraní někomu, kdo vám nic zlého neudělal, ani se k tomu nechystá.“

„Vy jste na mě přece taky mířila!“

„Mířila jsem, ale vaší vlastní zbraní,“ připustila. „A v té chvíli jsem vám nevyhrožovala ani jsem vás nenutila přistoupit na žádné nevýhodné podmínky. Člověče, děkujte své šťastné hvězdě, že znám lidi jako málokdo! Představte si, že bych vaše hloupé hrozby vzala vážně. Zapomněl jste, co jsem vám hned na začátku řekla?“

„Řekli jsme toho oba už tolik…“ ošíval se trochu.

„Zmiňovali jsme se o rilágu a o tom, že k vyvolání jeho ochromujícího účinku nepotřebuji jed, ani nápoj, ve kterém by se dal rozpustit.“

„To je pravda. Slyšel jsem, že na některých barbarských světech používají v džunglích domorodci neuvěřitelně zákeřné šipky, napuštěné jedem,“ zkusil hádat.

„Taky už jsem se s tím setkala,“ přikývla klidně. „Mohou být hodně jedovaté, navíc jsou tiché a útok se podobá neškodnému bodnutí trnů, takže si ho v houštinách džungle oběť často ani nevšimne. Když pak propukne otrava, je jen málo času na záchranu.“

„Slyšel jsem, že proti nim není záchrana vůbec,“ přidal ještě z pozice znalce.

„Jak pro koho,“ odvětila. „Nás to nerozhází. Ale ty šipky nejsou domorodcům nic platné proti letadlům, která je mohou beztrestně masakrovat z výšky.“

„To je pravda,“ přikývl. „I když jsem o tom jen slyšel.“

„Já jsem to viděla,“ usmála se trochu trpce. „Naštěstí můj prostředek, srovnatelný účinkem s rilágem, je použitelný i proti letadlům.“

„Vy tou šipkou prostřelíte…“

„Nepotřebujeme jed ani šipky,“ odvětila. „Stačí nám letadlo vidět a soustředit tam energii. Pro piloty je to stejné jako otrava rilágem. Záleží pak na tom, jestli letadlo umí přistát samo i bez pilota, nebo se zřítí.“

„To by byla strašlivá zbraň!“ otřásl se. „Mohla by ohrozit výsledek jakékoliv výsadkové operace v džunglích na barbarských světech.“

„Výsledek jakékoliv operace,“ přikývla vážně. „Nejen výsadkové a nejen v džungli.“

„Pak byste byly vy tři nebezpečnější než divize elitních mariňáků, očipovaných ke zvýšení bojových reakcí!“

„Byly bychom,“ přikývla vážně. „A teď snad chápete, proč ty prostředky nesmíme věnovat kdekomu. Jistě uznáte, že by bylo lákavé mít ty možnosti a zneužít je. Znamená to používat je jen pro dobro lidí a nedopustit, aby je dostali nespolehliví.“

„A co kdybych vám třeba přísahal…“ začal, ale zarazila ho.

„Na slova dát nesmíme,“ řekla. „Jak říkám, měla jsem vás za inteligentnějšího. Tou pistolí jste mě zklamal nejvíc. Měl jste raději víc přemýšlet. Přesvědčil jste mě, že zatím nejste vhodným člověkem pro nás.“

„Zatím?“ chytil se jednoho jediného slůvka.

„Zatím,“ vzdychla si. „Přiznávám, zmýlila jsem se ve vás. Odhadla jsem vás za slušného. Pak by se vám příčilo udělat něco, co se s námi neslučuje. Na druhé straně, my lámeme hůl jen nad beznadějnými případy a to snad ještě nejste.“

„Mám tedy ještě naději?“

„Naděje umírá poslední,“ řekla.

*****

Pátrání po Císaři

Od pana Fyvrůna se Yazatap vrátila v pořádku, ale bez nadšení. Přesvědčila ho, aby se jí odklidil s cesty, ale z pozice síly ho nezískala. Ramiel byla u Fókra na Alyaku úspěšnější. A málo platné, mediální magnát mívá obvykle velkou moc, je nutné brát ho vážně.

Na druhou stranu, mohl by jim škodit? Mohl by jim pobyt na Emurechó znepříjemnit, ale to bylo asi tak všechno. Davy proti nim poštvat nemohl, měly na své straně množství vyléčených, kteří by se těžko dali strhnout k nějaké nepřátelské akci a kdyby přece, byl by to do nebe volající nevděk. Mohl by ale proti nim obrátit zdejší mocenské struktury. Střetnutí s místním mocenským aparátem by bylo horší, ale čím by je ohrozil? Fyvrůn již věděl, že ty tři neškodně vypadající ženy jsou silnější než se zdají, ale ani on neměl tušení o jejich telepatickém propojení. Útok proti jedné z nich by okamžitě vyvolal protiakci zbylých a vyřadit naráz všechny tři by vyžadovalo až neuvěřitelně přesnou souhru. Případní útočníci by toho jistě byli schopní, ale nejprve by museli vědět, že bez vrcholného soustředění sil a překvapujícího úderu nemají nejmenší naději. A to nic netušil o Pepkovi, rovněž připraveném pomoci.

Pokusit se o jejich zatčení, zajetí nebo uvěznění? Tam byl úspěch předem vyloučený. Vždyť jim stačila vteřina a krok do hmotového zrcadla, aby se změnily v duchy. Ohrozil by je jen překvapivý smrtící útok, ale ani ten nemusel být úspěšný, jako se přes veškeré snažení nepodařilo vládcům Alyaku vyřadit nepříjemného Fókra.

Zmačkaná pistole sdělila panu Fyvrůnovi jasnou řečí, že otevřené nepřátelství nebude tak jednoduché, jak se mu zprvu zdálo. Yazatap mu pro jistotu přiblížila i některé své další možnosti, aby pochopil, že by se proti nim stavět neměl. Neměla ale jistotu, co s těmito znalostmi udělá.

Couvne, nebo se na ně lépe připraví?

*****

Zatímco Yazatap, Xapho a Ramiel v poměrně krátké době vybudovaly na Emurechó slušný opěrný bod, Pepek s Icym tak úspěšní nebyli.

Přitom to vypadalo zdánlivě jednoduše. Najdou Císaře a vysvětlí mu, aby se nestavěl na odpor úplnému odzbrojení Císařství, které měl Pepek v plánu. Chtěl mu za to nabídnout pomoc, aby se Císařství vymanilo ze závislosti na dovozu. Jak dokazovaly karavany chremmalů, létající mezi světy, kosmický obchod byl původně výhodný pro všechny zúčastněné strany, ale Císařství si obchod pletlo s drancováním kolonií za použití síly a to muselo podle Pepka přestat.

Potíž ale byla pravého Císaře najít.

V hlavním městě Scheja nebyl, to zjistili hned. Krátce poté objevili podzemní dráhu, zmiňovanou Biarabem. Bylo znát, že je delší dobu nepoužívaná a když letěli jejím tunelem, nenarazili na žádné známky provozu. Koleje byly zrezivělé, obložení místy uvolněné a v jednom místě dokonce proletěli skoro dvacetimetrovým závalem.

„Tady přece nikdo nejezdí!“ protestoval Icy.

„To vidím taky,“ zavrčel Pepek, ale zhrouceným stropem tunelu se nezdržoval, místo toho se rozletěl ještě rychleji.

„Nikdo tu nejezdí a zřejmě už dlouho,“ pokračoval. „Ale tunel tu je. Nám nejde o to, jestli tudy může nebo nemůže jezdit Císař. Důležité je, že nás k němu zavede.“

Tunel končil na malé stanici, ale u soukromé císařské dráhy se nedalo čekat nádraží pro tisíce lidí. Opustili tedy podzemí a dostali se na povrch. Od nejbližšího člověka Pepek rychle zjistil, že se nacházejí v Císařově horském sídle Ré-balai, kde brzy objevil i umístění radarů, dálkově řízených ze stanovišť v hlavním městě. Pochybovat o tom nemohli, odpovídal i reliéf okolní horské krajiny a protože si Pepek pamatoval, jaké obrazy viděl u císařských radaristů ve Scheji, našel brzy podle nich ve skalách i ty radary. Bylo to tedy jasné, byli na místě.

Jenže Císař tu opět nebyl. V Císařské hlavní kanceláři našli úředníky, vykonávající příkazy, přicházející odkudsi z dálky. Nic víc.

Pepek opět podprahově vstoupil do některých úředníků, ale mnoho se od nich nedozvěděl. Potvrdilo se mu pouze podezření, že tu Císař není a už dlouho nebyl. Nikdo ale nevěděl, kde je. Úředníci věděli jen že plní Císařovy příkazy, ale neměli tušení, odkud k nim přicházejí.

„Ten se ale musí bát!“ komentoval to Pepek.

„Myslíš?“ zpochybňoval to Icy.

„Kdo se takhle skrývá, musí mít pro to dobrý důvod,“ vysvětloval svůj dojem Pepek. „Myslím si, že se prostě bojí lidí a proto se skrývá.“

„Jestli se bojí lidí, pak nejspíš atentátníků,“ mínil Icy.

„Atentátníci jsou taky lidi,“ ujistil ho Pepek. „Podle toho, co ale o Císařství oba víme, má císař dost důvodů ke skrývání.“

„Neřekl bych,“ nesouhlasil Icy. „Lidi z kolonií by se ho jistě rádi zbavili, to ano, ale ti se sem nikdy nedostanou, nemají ten správný původ. A místním může Císařství vyhovovat, takže by ho nemuseli vidět zle.“

„V každém případě je důkladně schovaný,“ postěžoval si Pepek. „Nejhorší je, že lidé ani nevědí, čí příkazy plní. Budeme si muset najít nějakého technika od spojařů.“

„Příjemné hledání!“ popřál mu Icy jízlivě.

„Jaképak hledání?“ zašklebil se Pepek. „Zneschopním telefony a uvidíš, jak rychle se tu někdo objeví!“

*****

U Pepka nikdy nebylo daleko od slov k činům a tohle byla poměrně snadná věc. Na stůl jednoho z úředníků umístil miniaturní zdroj zóny kovové nevodivosti. Od Alexijeva jich měl ve hmotové paměti hiblagu, odkud si je mohl podle potřeby zhmotnit, na výběr z více typů, lišících se dosahem, od decimetru do dvou metrů. V duchovité hmotě bylo těžké ty malé pecičky objevit, o zneškodnění nemluvě, pracovaly na volnou vesmírnou energii, takže by vydržely skoro věčně. Ve vesmíru jimi Pepek blokoval ovládání reaktorů vesmírných bitevních lodí, tady stačilo vyřadit pár telefonů. Nečekali ani půl dne a přihnal se telefonní technik, aby tu podivnou záhadu vyřešil.

„Dělám to nerad, ale budu mu muset vstoupit do vědomí,“ řekl Pepek Icymu.

„Já bych se ani tak neomlouval,“ odvětil Icy. „Je to nutné pro splnění úkolu a navíc je to pro dobrou věc. Mně jsi to chtěl udělat taky, přiznej se!“

„Jo, ale nemá se to dělat, dokud není jiná možnost,“ odsekl Pepek. „Tys mě navíc díky svému drogovému vidění viděl.“

„Když si představím, že bych dneska padal s ochromenou Eremage do pekelných plamenů hvězdy, jako chudák Palmer, běhá mi mráz po zádech. Uvažuj nestranně, co mě před tím osudem zachránilo? Zaljóha!“

„Nestarej se o ně, Alexijev je v tom nenechá,“ zavrčel Pepek. „A na tvém místě bych už dávno věděl, že drogy nemám rád.“

„Copak je ještě beru?“ zavrtěl hlavou Icy. „Bral jsem je, přiznávám to. Ale ve válečné lodi se to bez nich nedalo vydržet. Teď je nepotřebuju, s tebou je to zajímavější. Navíc bych řekl, že bys pro mě schválně žádné neměl, i když umíš čarovat.“

„To říkáš naprosto správně,“ přikývl Pepek. „Ale teď mě neruš…“

Zatímco telefonní technik zaujatě zkoumal nefungující přístroj, Pepek se do jeho těla vecpal tak, aby se jejich hlavy prolnuly. Icy to nezaujatě pozoroval. Po krátké chvíli se ale Pepek vynořil a přitom vytrhl ze stolní desky zpod mrtvého telefonního přístroje duchovitý přístroj pro blokádu kovové vodivosti.

„To jsem blázen, dyť tomu nic není!“ komentoval to spokojeně telefonní technik, ale pak pro jistotu podezřelý přístroj nahradil novým. Na císařském úřadě se nevyplácelo šetřit.

„A my půjdeme jinam,“ obrátil se Pepek opět na Icyho.

„Kam?“ zajímal se Icy.

„Na jižní polokouli,“ oznámil mu Pepek. „Má tam být město jménem Sulaek, aspoň to tak podle telefonního čísla vypadá.“

„To ses právě dozvěděl, co?“ přikývl Icy.

„Jo,“ odvětil lakonicky Pepek. „Pojď, zalezeme do kokonu a poletíme co nejrychleji, ať máme tu cestu za sebou!“

„Vypadá to zajímavě,“ neodpustil si Icy. „Z hlavního města Císařství Scheje jsme se přemisťovali na sever, teď naopak na jih, má to nějakou logiku?“

„To nevím, ale nebylo to ani čistě na sever, ani čistě na jih,“ namítl Pepek. „Vždycky to bylo taky trochu na východ.“

„Proč cestují císařské příkazy tak složitě?“ namítal Icy. „Nemůže je udělovat přímo?“

„Možná by mohl, ale tohle zřejmě považuje za bezpečnější,“ aktivoval Pepek kokon, aby se jim pohodlněji cestovalo.

Buď jak buď, město Sulaek bylo od rovníku na jih zhruba stejně daleko, jako Scheja na sever. Měli by se snažit, aby tam byli do tmy, i když na to měli teleportaci.

„Aspoň toho víc uvidíme,“ řekl Icy.

*****

Provinční město Sulaek bylo sice také honosné, ale císařskou okázalostí tak nehýřilo, jako Scheja nebo Ré-balai. Většina měst na Emurechó byla bohatá, vždyť sem po tisíciletí proudilo veškeré bohatství z kolonií. Nic ale neukazovalo na to, že by tu sídlil Císař. Ve všech městech byly Císařské paláce nejrozsáhlejšími stavbami a Pepek to najisto čekal i tady. Jakýsi palác se na kopci nad městem vypínal, ale proti Scheji i proti Ré-balai rozsáhlý nebyl. Kdyby byl Císařský, nebylo by město Sulaek příliš významné.

„Uvidíš, že to bude jen další retranslační stanice,“ sýčkoval Icy.

„Možná,“ udrtil skrz zuby Pepek, když se s dvojitě obsazeným duchovitým letadlem snášel přímo na vznosné náměstí uprostřed města. „V každém případě se tu rozhlédneme.“

Přiletěli ze severozápadního směru, takže se tady už stmívalo. Z výšky spatřili osamělého chodce, blížícího se k náměstí z šikmé boční ulice a Pepek se rozhodl pospíšit si, aby přistáli dříve než dojde na náměstí. Chtěl se zviditelnit a na místní pamětihodnosti se ho prostě zeptat. Přistání se mu ale moc nepovedlo. Přistával svisle, ale díky jeho spěchu se oba po kolena zabořili do hladké šedé hmoty, podobné betonu. Naštěstí jim to nevadilo a chodec byl ještě za rohem, takže si toho nemohl všimnout ani ve zdejším slabém světle, kdy už mohou být duchové viditelní.

Pepek naplno zviditelnil sebe i Icyho, rychle vystoupil z kokonu a jakmile byl venku i Icy, kokon rychle sbalil. Stihli to právě včas. Na náměstí nebyl nadbytek světla, ale když se chodec z tmavé boční ulice konečně vynořil a namířil si to napříč přes náměstí, stáli oba na nohou. Pepek počkal, až se vzdálenost mezi nimi smrskla na pár kroků, a pak ho zkusil oslovit v dobré víře, že si oslovený potmě nevšimne jeho telepatie.

„Čí je tenhle palác?“ oslovil chodce telepaticky, protože ho nejvíc zajímalo vlastnictví paláce, vypínajícího se nad městem.

„Hele, pitomci, nechlastejte tolik,“ dostal nevrlou odpověď. „Nepoznat palác knížete Pačdoga, to musíte bejt voba řádně pod vobraz!“

Vyhnul se jim a zrychlil krok. Za těchto okolností by se Pepek jen těžko dokázal spojit s jeho myšlením, ale už to vlastně ani nepotřeboval.

Takže tu ani žádné oficiální císařské sídlo nebylo? Jediný velký palác patřil jen místnímu velmoži? Kde je potom ale Císař?

„Co teď?“ zeptal se ho nerozhodně Icy. Neměli se už koho zeptat, chodec právě mizel na opačné straně náměstí a kolem bylo už jen ticho.

„Teď už to nemá cenu, pokračovat budeme až ráno,“ navrhl Pepek. „Půjdeme si najít místo na spaní. Začal bych podzemní dráhou, jestli tu nějakou mají.“

„Zase pod zem?“ zabručel Icy.

„Co máš proti tomu?“ naježil se Pepek. „Pod zemí je nejlepší spaní, co znám. Je tam ticho jako v hrobě, nikdo nás tam neruší.“

„No právě!“ podotkl kysele Icy. „Když si představím ty tuny hlíny, co mám na prsou, a jak bych se nedostal nahoru, kdyby ta hlína nebyla průchozí, je mi z toho nanic. Opravdu mi to připomíná, že ležíme v nějakém syrovém hrobě.“

„Na to si zvykneš,“ uklidňoval ho Pepek.

„Proč se nemůžeme ubytovat normálně v nějakém hotelu?“ remcal Icy. „Tvoje ženské měly přece peněz dost, proč ti nějaké nedaly?“

„A potřebujeme peníze?“ opáčil Pepek. „Děláme přece něco jiného. Naším cílem není získat opěrný bod u zdejších lidí, ale najít Císaře. Proto se nesmíme zdržovat s hotely nebo s evidencí obyvatel. A taky bys už měl chápat, že někdo z nás musí zůstat nedosažitelný pro represe zdejších mocenských struktur. Vyloučit je nemůžeš a nocování pod zemí je v tomto směru nejbezpečnější, ani atomová bomba nám tam neuškodí.“

„Už jsi zažil atomovou bombu, že tak mluvíš?“

„Zažil,“ přikývl vážně. „V tom atomovém ohni mi shořela Erelim, holka, co mě měla ráda. Přežil jsem to, protože jsem byl duchem. Ona ne…“

Icy se zděšeně podíval na Pepka.

„To myslíš vážně?“ vyhrkl.

„Lhal jsem ti někdy?“ vybuchl Pepek. „Poslyš, jsi možná starší než můj otec, ale mezi námi dvěma mám víc životních zkušeností já, tak to, prosím, respektuj!“

„Promiň,“ zabručel Icy. „Nechtěl jsem se tě dotknout.“

„Prominu, když přestaneš s tím hotelem,“ zchladl i Pepek. „Nejsme na výletě, máme tu jasný úkol, skoro by se dalo říci poslání. Najít Císaře. Až ho najdeme, nastane další etapa našeho působení tady na Emurechó. Chci Císařství odzbrojit. Nebude to jednoduché, bude to znamenat ztrátu jeho kontroly nad dosavadními koloniemi. Nejhorší bude přesvědčit lidi, že nemohou žít jen z okrádání kolonií.“

„Souhlasím s tebou,“ řekl Icy. „Ale prosím tě, nač k tomu potřebuješ Císaře? Nebylo by jednodušší Císařství prostě svrhnout? Jestli to dobře chápu, síly k tomu máte dost!“

„Jednodušší by to bylo,“ souhlasil Pepek. „Ale bylo by to krvavější. Mám pro to malý příklad z historie jiného světa. Také tam jedno císařství dobývalo sousední země a přitom se vyznačovalo krutostí svých vojáků. Také tam se podařilo přesvědčit císaře, aby další válku vzdal. Rozhodně je to lepší než takový národ vyvraždit.“

„A ty to chceš prostě napodobit?“

„Ne,“ odvětil Pepek. „Toho císaře přesvědčovaly atomové bomby, odnesly to statisíce lidí a takový způsob se mi nelíbí. Nemysli si, že jsem citlivka. Jistě sis všiml, že se nerozpakuji zabít darebáka. Ale odmítám pro jednoho tyrana ubližovat lidem, kteří za jeho vojáky nemohou.“

„I když to jsou možná taky fanatici?“

Podzemní dráhu neobjevili, jen síť prázdných podzemních chodeb. Zaslechli sice něčí vzdálené kroky, ale než se dostali blíž, kroky zeslábly a bylo zase ticho. Zřejmě se tu noční život moc nepěstoval. Na Zemi bývá večer ve městech jiná zábava, ačkoliv i tam jde o to, jak a kdy.

„Kde tady vidíš jaké fanatiky?“ podíval se na Icyho Pepek s lítostí, když oba scházeli po špatně osvětlených schodech bez jediného živáčka. „Fanatici jsou možná na hvězdných bitevních lodích, ačkoli ani tam to zdaleka nejsou všichni. Předpokládám, že to bude většina důstojníků, ale i mezi nimi jistě najdeš takové, co to nedělají s chutí. Nebudu se zastávat těch, kteří dělají zločiny s nadšením a rádi. Zejména ne očipovaných zabijáků, kteří se sami nechali upravit, aby jim šlo lépe vraždění. Ačkoliv – kdoví, co je k tomu dohnalo, víš to snad nejlépe sám.“

„Řekl bych, že očipovaní jsou fanatici všichni,“ otřásl se Icy. „Bez ohledu na to, co je k tomu dohnalo, jak říkáš. Kdo se jednou stane bestií, přestane být člověkem. Vždyť oni pak neumějí žít mezi normálními lidmi ani v míru!“

„A zkoušel to někdy někdo?“

„Jistě!“ přikývl Icy. „Jenže s nimi se prostě nedá žít. Když se dostanou mezi lidi, terorizují je jako nepřátele. Musí mít vždycky pravdu, kdo se jim postaví, toho zabijí, loupí a zabíjejí pro prkotiny, nic si nedělají ze soudů ani z policie. Rezervace jsou pro ně jediná přijatelná možnost.“

„Rambové…“ odfrkl si Pepek a začal se produpávat pod úroveň podchodu, kam se spolu dostali. Bylo to doposud nejhlubší místo, schody na obou stranách vedly nahoru.

„To nic, tím jen naznačuji, že jsem se s podobnými případy setkal, takže ti to věřím,“ pokračoval Pepek už po pás v zemi. „Víš aspoň, jak to vidí oni sami?“

„To nevím,“ přiznal Icy, když se nechal táhnout dolů. „Poslyš, Pepku, vidíš přece, že mi to nejde! A dole bude jistě zima!“

„Nahoru ti to půjde skoro samo,“ uklidňoval ho Pepek. „A dole zima není, spíš tam je tepleji. Můžeš mi věřit, kdysi jsem tak spal i bez kokonu. Ale k těm čipovaným, už jsi mi říkal, že jste se s nimi moc nestýkali. Proč?“

„Oni byli i na lodích od nás oddělení, aby nás nešikanovali. Potkat je bylo vždycky jako potkat chodící smrt,“ otřásl se Icy.

„Tak proč nejsou na lodích prostě očipovaní všichni?“ nadhodil Pepek.

„Oni nedokáží udržovat loď v chodu,“ řekl Icy. „Nemají na to trpělivost. Je to těžké i pro nás, normální lidi, ale my pořád jednáme tak nějak lidsky. Očipovaní při kdejaké běžné poruše nechodící zařízení prostě roztřískají. Na harcu v nepřátelském území je to fuk, nebo se na to tak nekouká, oni to doženou rychlostí. Ale bitevní loď jim nikdo soudný nesvěří, to by nedoletěla ani k nejbližšímu chobotu.“

„Uvidíme,“ vzal to na vědomí Pepek, když se dostali pod úroveň podlahy podchodu, takže se ocitli v černé tmě. „Kdyby to nešlo jinak než rezervacemi, bylo by to smutné, ale chápal bych to jako dočasnou záležitost, zejména když nemají děti. Hlavně aby se přestali čipovat další.“

„Byl bych taky pro,“ souhlasil Icy. „To už nejsou lidi. A oni to vědí, chlubí se tím, ale co je nejhorší, taky se podle toho chovají, nadlidi pitomí!“

„Nadlidi, říkáš?“ ušklíbl se Pepek. „Takové asi nemá nikdo rád. Já taky ne.“

„Mně by nadlidi nevadili, kdyby nebyli nebezpeční,“ řekl Icy. „Nakonec mi nevadíš ani ty. S tebou se dá i skamarádit.“

„Já taky nejsem žádný nadčlověk,“ ohradil se hned Pepek.

Hloubka, do které se dostali, mu vyhovovala. Bylo to sotva pár metrů, ale když si na okamžik posvítil rekombinačním světélkem z dlaně, viděli kolem sebe jednolitou skálu.

„Promiň, ale normální člověk nejsi,“ nedal se Icy. „Přinejmenším nejsi náš, tos‘ přece přiznal. Nevadí mi, že nejsi člověk a máš víc možností. Aspoň mi denně nepřipomínáš, že jsem bez nich úplná nula. Ale i to bych přetrpěl a vlastně je to pravda. Horší by bylo, kdyby sis myslel, že máš právo lidi obírat o cokoliv, co se ti zrovna zalíbí, nebo je pro své potěšení mlátit nebo zabíjet. Bydlel bys vedle souseda, kdyby se ti denně vysmíval a dával ti najevo, že tě bez výčitek kdykoli zmlátí, okrade nebo zabije? A kdyby ti bral ženu a ohrožoval děti? Líbilo by se ti to?“

„Takoví sousedi by mi taky vadili,“ přikývl Pepek a nabídl kamarádovi vedle sebe místo v kokonu, který mezitím aktivoval. „Víš, já nedělím lidi do kast podle schopností, ale podle toho, jak se snášejí se svými sousedy. Kdo jiné ohrožuje, toho taky nemám rád. Ale většina lidí nikomu neškodí, většina vychází se sousedy v míru a nikdo se jich nemusí bát. Uvidíme, do které skupiny se nám zařadí Císař. To ale poznáme, až ho najdeme.“

„Dobře, budeme ho hledat,“ rezignoval Icy. „A do té doby budeme spát v hrobě, co?“

„Lepší ležet v hrobě jako duch, než jako mrtvola,“ odvětil Pepek, když se uložili.

„To jistě,“ přikývl Icy.

*****

Vyspali se v hloubce pod městem.

Kokon byl k odpočinku přece jen vhodnější než ležet ve skále nebo v písku, ačkoliv i to by nejspíš šlo. Ráno spolu vystoupali nahoru a Pepek se rozhodl využít prvního člověka, kterého nahoře potkají, jako nedobrovolného informátora.

Ulice byla prázdná, když se vynořili ze stěny jednoho domu a první, koho pak potkali, byla jakási starší žena. Pepek hned zamířil za ní.

„Nevím, nevím,“ vrtěl hlavou Icy.

„Jen si něco zjistím,“ ujišťoval ho Pepek. „Potřebuji jen, aby se aspoň na chvíli zastavila.“

„Hele, nevadí ti vstupovat do úplně cizích ženských?“ namítal Icy. „A nebude to vadit ani tvým manželkám?“

„Vždyť se jí ani nedotknu,“ pokrčil rameny Pepek. „To je přece něco úplně jiného než na co myslíš ty.“

„Já jen, aby to tak chápaly i tvé manželky,“ trval na svém Icy.

„Budou,“ ujišťoval ho Pepek. „My si to spolu vyjasníme, neměj obavy.“

„Jen aby!“ neodpustil si Icy.

„To ti potom vysvětlím,“ rozhodl se Pepek. „Ale teď mě nevyrušuj, ať to stihnu!“

Vešli spolu se ženou do obchodu, i když je automatika neviděla a otevřela dveře jen jí. Nevadilo jim to, prošli zavřenými dveřmi. V obchodu bylo žen již pět a příchozí se zařadila na konec nepříliš dlouhé fronty. Pepkovi to stačilo, aby do ní prolnul.

Fronta se po chvíli pohnula, Pepek ze své oběti vystoupil a obrátil se k východu, Icy ho poslušně následoval.

„Co ses dozvěděl?“ zajímal se.

„Velice nepříjemné věci,“ odtušil Pepek. „Vypadá to, že si uděláme malou odbočku.“

„Proč?“ zajímalo Icyho. „Nedělej drahoty a pověz mi to!“

„Tak dobře, ale jedno po druhém,“ mínil Pepek. „Nejprve bys měl vědět, proč nebude mým manželkám vadit, že vstupuji do jiných žen. Ony dobře vědí, že to dělám jen jako duch, bez nejmenšího fyzického kontaktu.“

„Myslíš, že jsou si tebou tak jisté a že ti tak bezmezně věří?“ rýpnul si Icy.

„Věří,“ ujistil ho Pepek vážně.

A vysvětlil mu, jak mezi sebou nemohou mít žádná tajemství, když si při telepatickém spojení procházejí vzájemně pamětí a nic před sebou neutají.

„Týýý…“ zarazil se Icy. „To se pak musíš chovat naprosto mravně!“

„No a?“ pokrčil rameny Pepek. „Kdybychom tobě a tvé budoucí ženě věnovali telepatii, neměli byste před sebou také žádná tajemství.“

„No nazdar!“ chytal se Icy stropu. „Jenže jestli jsem to dobře pochopil, pak už nestačí chovat se mravně až teď, když ona pozná i všechno, co jsem kdy dělal předtím. Nebo ne?“

„Pozná,“ ujistil ho Pepek. „No a co? Nejlépe je seznámit ji s největšími problémy dřív, než se poprvé spojíte telepaticky. Každá ženská se ti podívá až na dno svědomí už ze zvědavosti, tomu nezabráníš. Ale každá tě pochopí a odpustí ti. Když před holkou nic neskrýváš, ani nemůžeš skrývat, pak ti prostě věří. Nejlépe je říct jí to předem, pak si jen ověří, že jsi to myslel upřímně. Neboj se toho, je to vzájemné a nemysli si, že holky nemají co tajit! Taky se na ně dozvíš věcí! Je to ale naprosto nejjistější způsob, jak se dát dohromady.“

„A vy byste mi tu… telepatii… taky dali?“

„Uvažujeme o tom,“ přikývl Pepek. „Samozřejmě jen když budeš chtít. Ale teď bych ti měl říci to druhé, totiž to, co jsem se dozvěděl. Budeme si muset udělat výlet do knížecího paláce, jak se tady říká té honosné stavbě na kopci za městem.“

„Císař je tam?“ dychtil vědět Icy.

„Nejde o Císaře,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Kníže Pačdog je důležitý velmož, ale zjistil jsem na něho nepříjemné věci. Syna té ženy vězní v paláci. Nevadilo by mi to, kdyby to byl zločinec, však víš, že darebáky nelituju. Jenže on tam je podle všeho nevinně a to mě v klidu nenechává. Podíváme se po něm. A protože se podobné věci nedějí náhodou, podíváme se tam pořádně.“

„A co Císař?“

„Zdrží nás to jen chvíli, možná na pár hodin, možná na pár dní. Císař není zajíc, aby nám utekl. Nespravedlnost ale nemám rád, ještě víc než drogy.“

„No dobře, půjdeme tam tedy,“ přivolil Icy.

Ačkoliv mu nic jiného nezbývalo.

*****

Knížecí vězení

Pepek o výletu do knížecího paláce rozhodl z okamžitého popudu, ale byl si jistý, že to tak bude správně, i když odloží pátrání po Císaři. Zmínil se přitom Icymu, že by se mohla obě hledání časem spojit do jednoho. Knížecí palác byl největší zdejší stavbou a určitě by byl první, kde by Císaře tak jako tak hledali. Teď by to ale podle Pepka měli vzít odspodu, pokud bude vězení dole. Icymu to také nenarušovalo jeho představu vězení, měl ji s Pepkem podobnou: hluboké a patřičně vlhké sklepení. Něco jako vězení pro dlužníky na Nuace, se kterým se kdysi ne zrovna dobrovolně seznámil,

Nezdržovali se proto těžkou vstupní bránou ani silnou zdí, obepínající palác, ale vzali to skoro vodorovně už na úrovni okolního terénu pod kopcem. Icy se ještě neuměl pod zemí správně pohybovat a navíc proti Pepkovi nikdy neviděl bruslaře. V horkém pásmu na jeho rodné Nuace tento sport neznali, ale Icy nebyl dřevo a postupně se s tím vyrovnával.

Pepek hned poté, co spolu vstoupili do skály, stvořil hiblagem dvě čelenky zydalchy a první pohled jim stačil ke zjištění, že kopec je skoro jednolitá skála, až na hlubokou studnu a celkem pět rovnoběžných chodeb, vydlabaných do skály. Studna zřejmě pocházela z dávných časů, dnes byla zasypaná a dávno ji nahradil moderní vodovod, ale chodby vypadaly jako volné, nezavalené. Ve výšce nad sebou viděli nepravidelně zubaté základy palácových sklepení, vyložené kamenem. Technologie zdejších staveb se zespodu podobala stavbám na Zemi, ačkoliv zdejší stavby byly jistě o pár tisíciletí starší než nejstarší pražské gotické památky. Pepkovi jen bliklo hlavou, jaký by tady byl ráj pro archeology. Co jsou proti tomu pár tisíc let staré pyramidy!

„Začneme asi támhle!“ ukázal Icymu na krajní sklepení. Icy na to nic neřekl, jen začal mlčky stoupat tím směrem. I to byla nakonec dobrá odpověď. Stoupali společně, skála před nimi jako kdyby ustupovala, až se dostali ke krajní sklepní místnosti.

„Vezmi mě za ruku!“ natáhl se Pepek k Icymu.

„Nač?“ nechápal Icy, ale ruku Pepkovi podal.

„Zneviditelním tě úplně,“ netajil se Pepek se svým úmyslem. „Mohu ti na viditelnosti stejně tak dobře přidat jako ubrat. Bude tam tma a duchové jsou částečně viditelní. Neměli bychom na sebe upozorňovat.“

„Co když tam budou nějací vězňové?“

„Uvidíme!“ odtušil Pepek. „Vězňové nám neutečou, ale nechceme je zabít strachem!“

Vstoupili do sklepní místnosti. Byla zřejmě chladná, ale ne vlhká. Možná to bylo tím, že byl palác na kopci a hladina spodní vody byla hluboko pod nejhlubšími sklepeními. Však také byla jediná zdejší studně hluboká a sahala nejspíš až pod úroveň paty kopce.

„Tohle je spíš nějaké skladiště!“ zhodnotil to na jediné omrknutí Icy. Měl asi pravdu, to bylo zřejmé na první pohled. Místnost byla nevelkým okénkem osvětlená jen spoře, ale svítili si čelenkami, takže tu bylo poměrně dost světla.

„Tady ale mají uzeného!“ olízl se Icy, když spatřil široké dřevěné police, jen se prohýbající pod uzenými kýtami a jinými pochoutkami.

„Máš hlad?“ zeptal se ho hned Pepek.

„To snad ani ne, ale mlsal bych!“ olízl se opět Icy. „Mohli bychom se na okamžik změnit v lidi a pořádně se nadlábnout!“

„To by tedy nešlo,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Nejsme zloději a nejsme tu kvůli dlabanci. Jídlo máme svoje a nezdá se mi, že bychom trpěli hlady.“

„Na harcu na území nepřítele je povoleno živit se místními zdroji.“

„Tak na tohle zapomeň!“ odsekl Pepek. „To my neuznáváme. Máš vlastní zásoby a nehrozí ti smrt hladem, tak nesahej na cizí.“

„Jedna masohruška napůl na tři dny není zrovna hodokvas!“

„Duchové mají pomalejší metabolismus,“ trval na svém Pepek. „Hele, jestli máš hlad, jen to klidně řekni. Masohrušek můžeš mít kolik chceš, chleba s máslem taky. Laskominy nemám, ale zdravého jídla máme oba dost.“

„Já přece hlad nemám,“ zavrčel Icy. „Jen říkám, že mě honí mlsná. Tobě se to nikdy v životě nestalo?“

„Taky občas,“ přiznal Pepek blahosklonně. „Ale tady nejsme zloději na gurmánském lupu. Zajímáme se snad o zdejší vězně. A pochybuji, že by je drželi ve špižírně.“

„No dobře, jdeme dál,“ vzdychl si Icy. „Ale to ti povím, že si kníže nežije špatně.“

„Tak pojď!“ podal mu Pepek opět smířlivě ruku. „Přesuneme se vedle.“

Vedle ale bylo další sklepení, tentokrát s pečlivě naskládanými kovovými válcovitými nádobami. Pepkovi to ihned připomnělo pivní sklep se sudy a nebyl daleko od pravdy.

„S takovými zásobami může být kníže naloženej v alkoholu do konce života!“ komentoval to Icy. „Tolik zógu pohromadě jsem snad ještě nikdy neviděl.“

„Alkohol?“ zajímal se i Pepek. „Jaký je to druh?“

„Zógu se musí pít pomalu, ale pak je to je přímo božský nápoj!“ pomlaskával si Icy. „Nesmíš ho vypít moc najednou, to dělají jen mlizucha, ale to jsou zvířata a nemají rozum. Ale takové tři poháry zógu ti z obyčejné noci udělají božskou noc. Zvláště když další dva s tebou vypije nějaké to něžnější stvoření…“

„Až budeme mít po všem, najdeme si chvilku klidu a opatřím i trochu toho božského zógu,“ slíbil mu Pepek. „Ale teď na to nemáme čas. Poslyš, nemotají se náhodou lidem po tom božském nápoji taky trochu nohy?“

„Zógu se přece nepije před dlouhými pochody,“ odvětil uraženě Icy. „Naopak, je při tom dobré mít po ruce postel. Pokud možno připravenou a už správně vyhřátou… a to mají za úkol právě ta něžná stvoření…“

„Děláš, jako kdybys to znal i z Eremage!“ zkusil ho zpražit Pepek.

„No neblbni!“ urazil se Icy. „Zógu a bitevní křižník, to bys nedokázal dát dohromady ani ty, jakože umíš čarovat!“

„Skoro se mi zdá takového pití pro knížete škoda,“ ušklíbl se Pepek. „Ale pro nás to vážně není, máme jiné starosti. A kromě toho by nám jistě chyběla ta správně vyhřátá, předem dobře připravená postel. I s tím něžným stvořením.“

„Nemáš tady manželky?“ vyčetl mu Icy.

„Jo, mám,“ souhlasil Pepek. „Nemám nic proti božské noci, strávené v dobře vyhřáté posteli s nějakým něžným stvořením. Taky nevynechám jedinou vhodnou příležitost a jestli sis stačil všimnout, moje ženy jsou téhož názoru. Ale tady nejsme doma, ale na tom… jak ty tomu vlastně říkáš? Na harcu, nebo tak nějak… a tady to prostě každou noc nejde. Bude na to čas, až to dotáhneme do konce.“

„Já vlastně ani ženu nemám,“ zesmutněl trochu Icy.

„Najdeš si,“ ujišťoval ho Pepek. „Představ si takový ostrov, kde je množství svobodných žen. Stačí ukázat prstem a které se ti líbí, budou tvoje.“

„No jó…“ odsekl otráveně Icy. „Ještě ty s tím začínej!“

„S čím?“ zarazil se Pepek.

„No s rájem!“ odvětil Icy. „S tím, co z něj byli lidi vyhnaní. Přiznám se, tyhle řeči mě braly naposled, když mi bylo tak patnáct let. Předtím jsem se o ženy nestaral, teda spíš o holky, ale po dalších letech jsem pochopil, že ty krásné řečičky jsou dobré akorát na to, abys přispěl nějaké té rajské společnosti.“

„Poslyš, Icy,“ zarazil se i Pepek. „Taky máte pověsti o ráji, odkud byli lidé vyhnaní?“

„Tyhle pověsti jsou přece všude,“ řekl Icy pohrdavým tónem. „Na každém světě je nějaká odrůda ztraceného ráje. Jsou ale dobré jen na tahání peněz z lidí. Teda, jestli jsi od nějaké takové společnosti, to bys u mě šel hrozně rychle dolů!“

„Proč?“ opáčil Pepek. „Ty pověsti nejsou moje gusto, ale zajímá mě, že se vyskytují i na světech úplně od sebe oddělených.“

„U vás taky?“ otázal se ho otráveně Icy.

„Na našem světě ne, teda na Oáze,“ odvětil Pepek. „U nás to tak je. Tropické ostrovy, na nich plno žen, jen chlapů tam je málo.“

„Vážně?“

„Nevěříš? Opakuji, u nás to takové je. A neříkám to proto, abych z tebe tahal peníze.“

„Co jste vlastně za společnost?“ nedůvěřoval ničemu Icy.

„Jsme prostě nová kolonie, Oáza,“ ujišťoval ho Pepek. „Pojem kolonie ti snad nemusím vysvětlovat, znáte to taky.“

Mezitím prosákli silnou kamennou stěnou do další sklepní místnosti, ale tady byly jen prázdné police s jakýmsi porůznu poházeným kovářským nářadím, jak to Pepek odhadl. Dál pokračovala úzká chodba do haly před schodištěm vedoucím vzhůru. Kolem byly na všech stranách zavřené dveře. Ty jim nevadily, spíš rozsáhlost a stísněnost zdejšího bludiště a také to, že někde byla tma, že by se dala krájet.

„Nová kolonie!“ odfrkl si Icy. „Nové kolonie jsou proslulé tím, že na nich hvězdné bárky vyklopí kolonisty a pak se vracejí jen když jdou vybírat daně. Což jim jde dobře, ale vůbec je nezajímá, kde na to ti chudáci vezmou. Kolonisti můžou být rádi, když dostanou do začátku aspoň nějaké odborné příručky a plány, aby nemuseli všechno vymýšlet znovu, ale za všechno několikrát po sobě zaplatí. Nejprve si příručky koupí před odletem, pak dlouhá léta platí licence a nakonec dostanou nůž na krk, aby si všechno za zbytkovou cenu koupili ještě jednou, jinak jim to na závěr dodatečně seberou. Říkají tomu technická podpora kolonií.“

„Jestli se to děje, jak říkáš, pak se nedivím, že nemáte mateřské světy v lásce. My na to jdeme úplně jinak. Na osidlovaný svět přesuneme robocentra, zajišťující nejnutnější výrobu a až pak tam můžeme rozmisťovat lidi. Nouzí pak nikdo netrpí a nikoho nenapadne, aby mateřskému světu ještě platil.“

„To byste byli chytřejší, než jsem si doteďka myslel.“

„Proto můžeme návštěvy z mateřských světů vítat jako přátele. Už proto, že k nám nelétají v bitevních lodích a chovají se u nás jako hosté a ne jako vítězové.“

„Neříkal jsi něco o tom, že žádné bitevní lodě nemáte?“

„Nemáme,“ trval na svém Pepek. „Proto v nich také nikam nelétáme.“

„Ty bys mě fakt nakonec nalákal, abych se k vám aspoň podíval!“

„Teď to nejde,“ upozornil ho Pepek. „Ale jakmile to půjde, pozvu tě k nám. Nemusíš se bát, žádné peníze za to chtít nebudu.“

„Naše peníze by u vás stejně asi neplatily,“ posteskl si Icy.

„Když si tě pozvu jako hosta, můžeš k nám i s prázdnou kapsou, ostatní nech na mně. Ale teď se musíme trochu rozhlédnout po zdejších sklepeních. Poslyš, neměli bychom se aspoň nakrátko rozdělit? Když každý půjdeme jinam, projdeme toho víc.“

„No jo, ale co když někdo z nás něco zajímavého najde?“ staral se Icy.

„Když najdeš něco zajímavého, hlasitě zahvízdej,“ navrhl Pepek. „Duchovitý zvuk se šíří jen v duchovitém vzduchu, lidi v normální hmotě skoro nic nevnímají.“

„Ale co když se neuslyšíme?“ staral se Icy. „Zdejší stěny jsou kamenné, neprojde jimi ani hlasitý řev.“

„Kamenné stěny trochu tlumí i naše zvuky, ale ne tak dobře jako normální. Uslyším tě i za deseti takovými zdmi.“

„A když něco najdeš ty, taky zahvízdáš?“

„Když něco najdu já, přivolám tě,“ ujišťoval ho Pepek. „Směrované telepatii nevadí stěny ani dveře.“

„No dobře,“ souhlasil Icy. „Tak by nám to mohlo jít rychleji.“

Rozdělili se tedy. Pepek si vybral místnosti napravo od chodby, Icy nalevo, ale hned po nahlédnutí do nejbližší z nich začal hvízdat.

„Už jdu!“ vynořil se ze zdi Pepek.

Sklepní místnost byla skutečně přeměněna ve vězení. Byla to podlouhlá nudle, malé okno jen slabě osvětlovalo čtyři lehátka, nalepená na pravé stěně po dvou nad sebou. Vrchní byla prázdná, ale na dvou spodních ležely na něčem podobném matraci dvě postavy. Jedna byla napůl přikrytá jakousi dekou a ležela obrácená ke zdi, druhá ležela naznak, podobnou deku měla stočenou pod hlavou, ale nehýbala se a jen se dívala vzhůru. Icyho ani Pepka si nevšimly a nereagovaly ani na Icyho hvízdání.

„Počkej chvilku, zjistím si, co je to zač,“ varoval Pepek Icyho. Pak se opatrně vsunul na matraci do ležícího člověka. Jak se zdálo, ten si toho ani nevšiml, ani sebou netrhl.

Icy měl chvilku času, aby si mohl prohlédnout zbytek vězení.

Na to, že ve světě Emurechó létají lidé graviplány, vypadalo uboze. Pravda, málokde ve vesmíru se vězňům věnuje nadbytečný luxus, ale tady byla nejluxusnějším vybavením sledovací kamera nade dveřmi. Pepek Icyho varoval, že některé kamery mohou být k duchům citlivější než lidské oči a jakmile si jí Icy všiml, klidil se ze záběru. Jinak tu ale nic zajímavého nebylo. Vlevo u dveří menší dvířka se dvěma miskami, nejspíš na jídlo. Byly prázdné, stejně jako průhledná láhev vedle nich. Na opačné straně byla až v rohu pod oknem v podlaze jakási mísa s otvorem, nejspíš záchod.

Icy natáhl nosem vzduch. Stačil mu letmý pohled na stav záchodu, aby mu bylo jasné, jaký smrad tu při zdejším nedostatku vody asi je. Duchovitý vzduch byl naštěstí jako všude v tomto světě jen lehce zatuchlý, jinak by se mu nejspíš zvedl žaludek.

Naštěstí Pepek už vyvstal z těla ležícího vězně, zřejmě věděl, co chtěl vědět.

„Tak co?“ dorážel na něho polohlasem Icy, ačkoliv nemusel mít obavy, že by ho oba vězňové slyšeli.

„Tady nejsme dobře,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Mají tu otřesné podmínky, ale na druhé straně, vrahů mi zas tak líto není. Tyhle dva odsoudili za ohavné, sadistické vraždy, nemám chuť se jimi zabývat.“

„A co kdyby byli nevinní a byli odsouzení neprávem?“

„Nejsou nevinní. Tady ten zabil pro peníze dva starší lidi,“ ukázal na vězně, z jehož těla právě vystoupil. „Uvědom si, vím to přímo z jeho vlastních vzpomínek, tak jak si to pamatoval. Ten chlap je zkrátka lidská bestie. A navíc, on dodnes lituje jen sebe, že nechal příliš mnoho stop, podle kterých ho pak usvědčili.“

„Ale do toho druhého jsi nevstoupil!“ připomněl mu Icy.

„Ani k tomu nemám chuť,“ odmítl to Pepek. „Víš, ti dva tady mnohokrát probírali, co kdo z nich vyvedl a jaké chyby přitom udělal. Nemyslím si, že by jeden druhému lhal, tady už k tomu neměli důvod, nebyli před soudem. Proč by ještě zatloukali do posledního dechu? Ten druhý vraždil také a ještě se tím svému spoluvězni chlubil.“

„No právě! A co když se jen tak frajersky vytahoval?“

„Měl při tom vytahování hodně věrohodné vzpomínky,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Tady byli jeden ke druhému velice upřímní. Oba jsou to grázlové a bude nejlepší nechat je tady.“

„Nemůžu si pomoct, ale v tomhle prostředí brzy zcvokne každý,“ namítal Icy. „Pak si můžeš vymýšlet třeba i vraždu, kterou jsi nespáchal.“

„A nechtěl bys mít ohledy ty na mě?“ opáčil zprudka Pepek. „Stačilo mi, co prováděl tady ten. I tohle mě bude ve snech určitě pár nocí strašit, obrazy z podvědomí nejsou žádná legrace! Dodnes si vzpomíná, jak tenkrát stříkala krev… mám to zažít ještě u toho druhého? Jdi mi s tím někam! Opakuji, nemám k tomu chuť. Hele, slíbím ti, že když to půjde, vrátíme se sem, ale já si myslím, že tady najdeme nevinnější a k těmhle se už vracet nebudeme.“

Icy se zarazil.

„Tys‘ to vážně viděl jeho očima?“

„Z jeho vzpomínek,“ přikývl Pepek. „Nevěřil bys, jak byly jasné a ostré. Vzpomínky normálně blednou, ale obrazy z lidského podvědomí mohou být pěkně živé po celé tisíce let. Nejspíš jsem mu je přitom trochu oživil, asi se mu teď budou pár let vracet, ale výčitky svědomí si proto nedělám, on taky žádné necítí.“

„Vzpomínky… a celé tisíce let? To snad ne! Jak jsi to myslel?“

„Jak to říkám,“ odsekl Pepek. „Poslyš, vy se obvykle dožíváte šesti set let, že? Někdy až osmi set, ale to už skoro není o co stát. Viděl jsi ale moje ženy, Yazatap, Salgiel a Ramiel, ne? Prozrazovat věk se u žen nemá, ale kvůli tobě udělám výjimku. Ramiel je nejmladší, je jí teprve třiadvacet, stejně jako mně. Salgiel je starší, ale asi bys jí nehádal těch osm set padesát, že? Podle zdejších měřítek vypadá nanejvýš na dvě stovky, ale ujišťuji tě, že pamatuje víc než vaše nejstarší báby. Což není nic proti Yazatap, jsou jí tři a půl tisíce let a zdaleka nevypadá na stařenu, co?“

„To tedy nevypadá!“ hvízdl si Icy. „Hele, ale jak ses k nim dostal ty?“

„To ti budu vyprávět, až na to bude přinejmenším půl roku času,“ odložil to Pepek. „Teď jdeme dál a pro jistotu půjdeme do sousedního sklepení spolu.“

Icy tedy umlkl a spolu s Pepkem prošli zdí do další ponuré místnosti a jak se ukázalo, také do dalšího vězení. Bylo plně obsazené čtyřmi vězni, z nichž jeden přecházel po vězení jako lev v kleci, zatímco zbylí tři se snažili zabít čas vleže. Měli to těžší než předchozí dva vrahové, protože jejich pryčny byly z tvrdého dřeva, bez matrací.

Icy se nerozhodně zastavil. Chvíli se snažil před pochodujícím vězněm uhýbat, ale ten ho neviděl a nebral proto na něho ohled. V jednu chvíli před ním Icy zacouval až do zdi.

„Nevšímej si ho,“ poradil mu Pepek, který se zatím snažil přilehnout k jinému vězni, nehybně ležícímu na pryčně.

Icy sebou viditelně trhl.

„Ticho!“ obrátil se prosebně na Pepka. „Nevyplaš je!“

„Můžeme se bavit jak chceme,“ nevyslyšel ho Pepek. „Neuslyší nás, ani kdybychom jim křičeli přímo do uší. A já s tebou mluvím telepaticky a to kromě tebe neslyší nikdo ani v normálním světě.“

„Promiň, já zapomněl…“ omlouval se Icy. „Ale vypadá to… přinejmenším divně.“

„Teď mě chvilku neruš,“ požádal ho Pepek a ponořil se do ležícího vězně, zatímco se Icy opět marně snažil vyhnout tomu pochodujícímu.

Po chvilce se Pepek vynořil z ležícího těla, ale obrátil se na Icyho s mnohem vážnější tváří než dosud.

„Tak – a máme zaděláno na problém,“ řekl. „V téhle kobce to vypadá opačně. Proti té minulé jsou tu nevinní všichni čtyři. Ten, co tady pendluje, má být syn matky z města, kvůli které jsme tady. Jestli je to on, je původní účel zdejší návštěvy splněný, ale nevinných tu je víc a já si myslím, že bychom měli tohle vězení probrat důkladněji.“

„Chceš je vyvést ven jako duchy, že?“ ubezpečoval se Icy. „Nechceš s tím pomoct?“

„Drž se stranou a nepřekážej!“ odmítl ho Pepek. „Máme jen pár menších problémů. Přesněji, byly by menší, kdyby nám nemohly pořádně zamíchat kartami.“

„Ty je nedokážeš změnit v duchy, co?“

„Změnit někoho v ducha je snadné, to už víš,“ vrtěl hlavou Pepek. „Jenže je to snadné jen když se mnou spolupracuje. Mohu sice někoho prohodit hmotovým zrcadlem i násilím, ale kamera nade dveřmi by mohla přenášet zvuky a křik přivolá hlídače.“

„To by nám nevadilo,“ namítal Icy. „Nezdá se mi, že by nám mohli hlídači uškodit!“

„Nám ne,“ přikývl Pepek. „Ani těm, koho stihneme změnit v duchy. Jsem si jistý, že ty čtyři snadno zpacifikujeme a vyvedeme, ale těžko hlídačům zabráníme povraždit ostatní, kdyby je to napadlo. Není to sice jisté, ale po mých dosavadních zkušenostech je to hodně pravděpodobné.“

„Myslíš, že by je radši zapíchli, aby na ně neprasklo, že tu jsou nevinně?“

„Třeba tak,“ přikývl Pepek. „V soukromém vězení je to možné.“

„Ani to nevypadá jako přitažené za vlasy,“ mínil Icy. „Co s tím chceš ale dělat?“

„Nápad bych měl,“ řekl Pepek. „Ale musel bys mi s tím pomoci.“

„Víš přece, že se na to přímo třesu!“

„Ano, ale… byl by to výlet do cizího světa,“ sondoval opatrně Pepek.

„Myslíš, že se bojím?“ blýskl Icy očima. „Cestování do cizího světa bez hvězdné lodě mě přece zajímá už dávno. Zatím jsi o tom jen mluvil, ale skutek utek.“

„Není to tak jednoduché,“ uvažoval Pepek. „Museli byste tam aspoň chvíli vydržet. Věřím, že nejsi strašpytel, ale jako duch bys tam nebyl nic platný a v normální hmotě by to nebylo bezpečné, místní šelmy považují tvory velikosti člověka za kořist. Musel bych ti dát nějakou zbraň, aby tebe ani tvé svěřence neohrozily.“

„Něco jako nuačtí tygři?“ zajímal se Icy.

„Jsou tam i větší dravci,“ vzdychl si Pepek. „Naneštěstí neznají člověka a nesetkali se nikdy s ničivými účinky zbraní, takže se chovají vyzývavě a útočí na nás. Nevědí, že by se nám měli raději klidit s cesty. Zřejmě se domnívají, že jsme snadná, hloupá kořist, když se před nimi nesnažíme schovat ani neutíkáme. Budeš si muset dávat pozor, aby se nestalo nějaké neštěstí.“

„Ty už jsi tam byl?“ podíval se Icy na Pepka podezíravě.

„Nebyl,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Ale včera tam byla Yazatap. Chtěla zjistit, jestli by se nám sousední světy nehodily jako únikové cesty. Vím to od ní.“

„Tobě nevadilo poslat do tak nebezpečného světa svoji manželku?“

„Šla tam sama a dozvěděl jsem se až výsledek,“ opáčil klidně Pepek. „Yazatap není žádný zajíc a nebyl to její první výlet. My na většině světů zbraně nepotřebujeme. Aby nás některá zvířata ohrozila, musela by to být skutečná monstra, proti kterým jsou nuačtí tygři i alyačtí medvědi jen dětské hračky. Takové obludy by ale na souši byly moc nápadné, proto žijí častěji ve vodě a v sousedním světě nejsou. Ale i suchozemští kalmaři nebo létající rejnoci se tygrům vyrovnají, možná jsou ještě nebezpečnější.“

Doprovodil to myšlenkovým obrázkem děsivého klubka chapadel, které v sousedním světě včera po Yazatap skočilo. Icy se až otřásl.

„K takovým obludám že šla? A snad ne sama?“

„Byla se tam jen podívat,“ zlehčoval to Pepek, ačkoliv za to včera Yazatap nejprve vynadal a až pak jí poděkoval za průzkum okolních světů, který stihla udělat. Jak se zdálo, právě včas, zrovna dnes by se jim sousední svět mohl hodit.

„Dobře,“ souhlasil Icy. „Říkal jsi mi, že zbraně nepoužíváte. Ale vyčarovat je zřejmě umíš. I taková pistole se občas může hodit, nebo se pletu?“

„Pleteš,“ řekl Pepek. „Pistoli ti nedám. Tamty chapadlovité tvory můžeš prostřílet jako cedník a nezastavíš je. Dám ti raději starodávný eldyf, snad s ním ještě budeš umět zacházet.“

„Eldyf?“ zpozorněl Icy. „Není to tak trochu kanón na vrabce?“

„Není,“ ujistil ho Pepek. „Na tomhle světě je to přiměřená zbraň.“

„Tohle že je eldyf?“ vyhrkl Icy vzápětí, když Pepek vyčaroval svoji zbraň a podával mu ji.

„Jistě,“ řekl Pepek. „Ty to nepoznáváš?“

„Ne,“ přiznal Icy. „Naše eldyfy jsou větší a spojené s těžkým zdrojem v batohu na zádech. Jakou kapacitu může mít ten ruční?“

„Jen asi na sto třicet výstřelů,“ odvětil Pepek. „Pak musíš baterii vyměnit nebo dobít.“

„Sto třicet není zrovna moc,“ staral se Icy.

„Postačí ti čtyři náhradní baterie?“ nadhodil Pepek.

„Čtyři a jedna, to už vypadá líp,“ spokojil se Icy.

„Hlavně dávej pozor,“ staral se Pepek. „Kdyby na tebe něco skočilo zezadu, byl by ti i eldyf málo platný. A budete muset dávat pozor i na menší štíry, jsou dost jedovatí.“

„Pěkný svět!“ komentoval to trochu sarkasticky Icy.

„Lepší v sousedství nemáme,“ pokrčil rameny Pepek. „Kdyby to nevyšlo, přivolám na pomoc ženské, ale tohle by mohlo vyjít.“

„To myslíš vážně, požadovat pomoc od ženských?“ zaškaredil se Icy.

„Jo, vážně,“ řekl Pepek. „Kdyby hrozil nějaký masakr, musel bych všechny přimrazit. Odmrazení je přitom těžší, na to už bych nemusel mít dost síly.“

„Přimrazení?“ zarazil se Icy. „To je přece vaše zbraň, co? Neodnesl to nedávno jeden císařský nadporučík na jejich lodi?“

„Odnesl,“ řekl Pepek. „Ale za vyvraždění Morzortů si to zasloužil a pokud vím, nebyl jsi proti. Přimrazení bývá po nějakou dobu vratné, ale když zasaženého včas neodmrazíš, zemře. Dá se považovat i za zbraň, výhodou je, že to není neodvratně smrtící. Ale dost řečí, půjdeme do sousedního světa. Nejprve se tam rozhlédneme spolu, aby nás nic nepřekvapilo. Pak tam zůstaneš sám a postupně ti tam hodím všechny vězně, co si zaslouží svobodu. Budeš je držet pohromadě a zkusíš je uklidnit, aby se ti nerozběhli. To bys je pak neuhlídal. Pamatuj si, budeš tam proto, aby vás nepřepadly místní šelmy.“

„Chápu,“ přikývl Icy. „Ale co když ti vězňové ve mně poznají nepřítele a budou mě chtít zabít? Co s nimi mám dělat?“

„Rád bych viděl odvážlivce, který jde holýma rukama proti eldyfu,“ uklidňoval ho Pepek. „Vždyť by to byl od nich čirý nevděk! Spíš nám budou vděční za vysvobození.“

„Takže smím použít i eldyf, ale jen k vlastní obraně, jestli to dobře chápu?“

„V krajním případě ano,“ přikývl Pepek. „Ale nejprve to zkusíš po dobrém a kdyby to nezabíralo, při nejbližším otevření brány zahvízdej a přijdu ti na pomoc. Ztřeštěného hrdinu bych raději přimrazil než zabíjel.“

*****

Bránu do sousedního světa otevřel Pepek v nejbližší prázdné sklepní místnosti, aby unikli pozornosti strážných. V podzemí je nahrazovaly kamery, což ovšem neznamenalo, že vězně nikdo nehlídal. Strážní se naštěstí spoléhali především na kamery a na jediný, snadno kontrolovatelný východ z podzemí. Na vězně to mohlo stačit, na duchy ne.

V sousedním světě nejprve Pepek s Icym vzletěl, aby si prohlédli okolí z výšky. Mírně zvlněná krajina mohla skrývat různé predátory, zejména v porůznu roztroušených lesících, ale v nejbližším okolí paláce byl terén i s několika křovisky přehledný.

„Nikde nic,“ oddychl si Icy.

„V tom případě pozor na štíry, z výšky nejsou vidět,“ zchladil ho Pepek.

„Štíra v nouzi zašlápnu,“ kasal se Icy. „S tou potvorou s chapadly by to bylo horší.“

Pepek tedy přistál a vytvořil hmotové zrcadlo, které Icyho změnilo do normální hmoty a sám se jako duch vrátil do podzemí.

Všiml si přitom zdánlivě nepatrného, ale přitom důležitého jevu. Oba světy se otáčely rozdílnou rychlostí. Brána, nehybná v jednom, se ve druhém pomalu pohybovala. Rychlost se dala srovnat s tempem volné chůze, ale kde otevřená brána o něco zachytila, tam začala povrch krájet a hrnout jako buldozer. A hned se to projevilo. Otevřená brána se v jednom světě vzepřela o skálu a když ve druhém světě zachytila o kamennou stěnu vězení, dopadla nechtěná zkouška pevnosti v jasný neprospěch kamenné zdi.

Zeď se zhroutila a dva vězňové za ní začali ječet hrůzou. Pepek při pohledu na jejich obličeje pochopil, že tím řevem brzy přivolají stráže. A ačkoliv to původně neměl v úmyslu, musel jako první poslat branou dva vrahy, kteří mu prve nestáli za pozornost.

Brána se zavřela, jekot ustal.

Pepek si ale nemohl být jistý ničím. Pochopil, že teď půjde o rychlost. Prošel zdí do další sklepní místnosti, otevřel bránu, očima vyházel vzniklým otvorem všechny vězně, co tu spatřil a aniž by se zastavil, pokračoval skrz stěnu do dalšího sklepa.

Kromě prvních dvou si nikdo nestačil uvědomit, co se děje. Akce se rozjela jako splašený býk, Pepek do dvou minut obkroužil sklepní místnosti, než zjistil, že už nemá koho osvobozovat. V posledním sklepě prošel do sousedního světa i on a zakončil tím kolečko po knížecím vězení.

V sousedním světě zatím vládl ohromený klid.

Vězňové se teprve sbírali ze země. Ačkoliv je Pepek bral šetrně a neházel je z výšky, žádný z nich se na nohou neudržel. Podobně dopadne každý, kdo na chodníku před sebou přehlédne nevysoký schůdek a nečekaně šlápne do prázdna.

„Dobrý!“ ohlásil Icy Pepkovi. „To ti teda vyšlo! Jako po másle!“

„Úplně dobrý to není,“ odvětil mu Pepek. „Vytáhl jsem ven všechny, ale nestihl jsem odlišovat viníky od nevinných.“

Musel se zviditelňovat, aby ho Icy spatřil, ale ne úplně, takže poloprůhledná postava působila na osvobozené vězně jako přízrak z jiného světa. Což byla ostatně pravda, zejména když se k tomu připočte, že Pepek nemluvil, ale působil na všechny všesměrovou telepatií.

„Tak tam vrať viníky zpátky!“ navrhl bezelstně na ledacos zvyklý Icy.

„To nepůjde,“ namítl Pepek. „Nechtěně jsem jim pobořil celu. Kdybych je tam vrátil, mohli by je popravit v domnění, že s tím útěkem mají něco společného.“

„No dobře,“ pokrčil rameny Icy. „Řekl bych, že dobrý skutek osvobození nevinných vyváží škodu, která vznikne puštěním dvou grázlů.“

„Pustit na svobodu vrahy se mi ale vůbec nelíbí,“ namítal Pepek. „Ti si ji nezaslouží.“

„Můžeme je tedy nechat tady,“ navrhoval Icy.

„Jenže to je jistá smrt,“ odvětil Pepek. „Do týdne budou jejich kosti ohryzávat zobáky nebo čelisti zdejších oblud. Tady nikdo dlouho nevydrží.“

„Co s nimi chceš tedy dělat?“ nerozhodně se zeptal Icy. „Jak jste to s takovými grázly dělali u vás?“

„Také jsme je házeli do sousedních pustých světů, jenže u nás nejsou tak nebezpečné. Ale i tam jsme je museli zásobovat. Ačkoliv… to není špatný nápad! Můžeme je tu nechat jako duchy.“

Vytvořil hmotové zrcadlo a prošel jím, takže se změnil v člověka. Pak toutéž cestou prohodil oba vrahy, které z vězení vysvobodil první. Vytáhl je očima jednoho po druhém ze skupiny ostatních a bez milosti je vhodil do zrcadlícího se oválu.

Jak se změnili v duchy, stali se neviditelní a vypadalo to, jako kdyby se měnili v nic.

„Ne!“ zaúpěl další chlap. „Mě ne! Já nikoho nezabil, na mě to jen shodili!“

„Taky jsi byl ve vězení za vraždu?“ zeptal se ho přísně Pepek. A pořád telepatií, aby jeho slova více vynikla.

„Taky, ale přísahám, já nic neprovedl!“ škemral chlap.

„U mě bys lépe pochodil, kdybys toho litoval a slíbil, že už se to nestane!“ pokračoval Pepek přísně, ale přitom zrušil hmotové zrcadlo, příliš náročné na energii.

„Nic nemohu opakovat, když jsem nic neprovedl!“ úpěl vězeň.

Pepek rychle uvažoval. Mohl by tomu chlapovi vstoupit do vědomí a zjistit si pravdu, ale nebylo by to jen tak. Předně by se chlap nesměl hýbat, ale za druhé, v duchovité hmotě teď byli dva vrahové a ti by ho jistě v klidu nenechali. Správně by si měl důkladně prověřit všechny, nebyli asi všichni bez viny. Pravdu měl ale i Icy. Lépe osvobodit nějakého grázla než tam nechat nevinné.

Nakonec mu bleskl hlavou nápad.

„Já si takové věci zjistím,“ řekl pořád ještě telepaticky. „Teď na to není čas, dlouho se tu zdržovat nemůžeme, ale já si to zjistím a pak běda tomu, kdo se pokusí něco zatajit!“

Skoro na celou vteřinu se změnil v kostru. Poloprůhlednost používal s úspěchem už na Zemi, proč by nemohla zabrat i tady?

Účinek byl pro Pepka dostatečný. Všichni vězňové, vinní jako nevinní, padli okamžitě obličejem k zemi a neodvažovali se ani vzhlédnout. Jediný Icy zůstal stát na nohou, ačkoliv i on se díval značně překvapeně.

„Vstaňte všichni!“ poručil všem Pepek. „Tady nemůžete zůstat! Vyvedu vás zpátky do vašeho světa, ale na jiném místě než tady. A nejprve tady musím zanechat pro vyhnance nějaké zásoby, aby nepomřeli hladem.“

Vězňové opatrně zvedali hlavy a někteří se nesměle stavěli na nohy. Pepek mezitím za pomoci hiblagu vytvořil slušnou hromádku masohrušek a okurkám podobných plodů, které pak očima popadl a vhodil je do nového hmotového zrcadla, vytvořeného jen na krátko.

„To je zásob tak na týden!“ komentoval to obdivně Icy.

„Duchové mají pomalejší metabolismus, při troše šetření jim to vystačí i na rok,“ řekl Pepek. „Po roce se sem podíváme. Tohle už napravilo i horší vrahy!“

Pak se obrátil na skupinku vězňů.

„Snad jste již pochopili, co se tady děje,“ obrátil se k nim, ale přešel na normální řeč, aby se od nich nelišil. „Chceme vás vysvobodit z vězení, nezdá se nám spravedlivé. Kolem nás se nachází jiný svět, ale nemusíte se bát, na Emurechó se vrátíme. Jen se teď přesuneme stranou, abychom se neobjevili zpátky v knížecím vězení.“

„Poslyšte, člověče!“ rozhrnul chumel spoluvězňů jeden, podle vzhledu nejstarší. Měl vrásčité tváře, bílé vlasy i vousy a na sobě jen zvetšelé hadry, ale navzdory tomu působil ze všech nejdůstojnějším vzhledem, byť právě vypadal rozzlobeně a pustil se do Pepka sveřepě jako u výslechu.

„Co to má znamenat? Kdo vlastně jste a co s námi zamýšlíte?“ dorážel na něho.

„Už jsem řekl, chci vás všechny vysvobodit,“ odvětil Pepek. „Nezáleží snad na tom, kdo jsem. Ptám se já vás, kdo jste nebo co jste zač?“

„Měl byste se ptát!“ nedal se stařec.

„Dobře,“ ustoupil Pepek. „Co mi odpovíte, když se vás zeptám, kdo jste? Co se změní na tom, že jste byl donedávna vězeň a teď už budete svobodný?“

„Možná nic, možná přece jen něco,“ odvětil vážně stařec.

„Tak do toho!“ povzbudil ho Pepek. „Kdo jste?“

„Jsem Gosur Chroep, Císař Emurechó,“ odvětil vážně stařec. „Ale teď se ptám já vás: kdo jste a co tady děláte?“

*****

Jednání s Císařem

Pepkovi se na okamžik rozšířily překvapením zorničky. Okamžitě mu blesklo hlavou, že to zásadně mění jejich plány. Očekával, že císaře vyhledá a přesvědčí, aby se nestavěl na odpor míru v celé oblasti. Přinesl by ale nezávislost kolonií a konec nadvlády Emurechó, takže si mohl na prstech jedné ruky spočítat, že se to nebude lidem na Emurechó a už vůbec ne Císaři líbit, ale byl pevně odhodlaný udělat to právě takhle.

Ukázalo se ale, že je všechno jinak než čekali. Tak dlouho Císaře hledali – a najdou ho ve vězení jakéhosi bezvýznamného provinčního knížátka! Není to hodně divná náhoda?

Nedělá si z nich ale ten stařec blázny? Nezešílel z dlouhého pobytu ve vězení? I to by bylo možné. Jenže skutečně důstojný vzhled toho starce mu spíše dával zapravdu. Ani pobyt ve vězení ho zřejmě nezlomil a teď ho tedy má před sebou a může jednat. A co víc, právě ho osvobodil a přitom ho má prakticky v hrsti. To vše by mohlo jednání hodně usnadnit.

Samozřejmě s Císařem nemínil vyjednávat při přátelském posezení u kávy. Nečekal, že ho vyslechne s nadšením. Císař přece ztělesňoval systém vlády nad kosmickou říší, který se nemohl chlubit mírem ani spravedlností. Dovoz levného zboží z kolonií byl založený na hospodářském a hlavně vojenském vydírání, o poctivém obchodu se mluvit nedalo. Pro mateřský svět Emurechó to bylo zprvu výhodné, zato koloniím se to nezamlouvalo, takže se s větším nebo menším úspěchem snažily od Císařství oddělit. Pak ale nastupovaly na scénu bitevní lodě Císařské flotily, které s odbojnými poddanými nemilosrdně zatočily. Všechno zlo ztělesňoval Císař a Pepek mu toho měl za zlé více. Počínaje jeho předchůdci, kteří kdysi násilím kosmickou expanzi začali, až po zkázu Morzortů, obětovaných přinejmenším s jeho svolením, pokud ne přímo na jeho pokyn.

Když se to vezme nezaujatým pohledem, ani pro Císařství to v posledních staletích nebylo tak výhodné jako v začátcích kolonizace. Bez silných kosmických flotil by se dlouho neudrželo a nebylo divu, že na Emurechó převažoval vojenský průmysl a ostatní výroba živořila jen v nejnutnější míře. Zastavit vojenskou výrobu a převést ji na mírovou by byl asi velice těžký obrat a právě tady se Pepek na zdejšího Císaře spoléhal. Očekával, že jedině on může vydat nepopulární nařízení, která budou respektovaná. Něco podobného se přece stalo i kdysi na Zemi. Japonský císař Hirohito nařídil Japoncům kapitulovat a vítězní Američané ho nejenže ponechali císařem, ale ani ho nesoudili za předchozí zločiny japonské armády. Mír byl v té chvíli cennější než pomsta a tak nějak to zamýšlel udělat i Pepek.

Hirohita ale ke kapitulaci dohnala až zkáza Hirošimy a Nagasaki a Pepek nemínil trestat za hříchy vrchního velení Císařské armády obyvatele, kteří na tom neměli vinu. Byl ale od počátku odhodlaný jednat stejným stylem, jako kdysi s některými českými ministry: pane ministře, dám vám rozumnou dobu na nápravu škod, ať už jste je udělal úmyslně, omylem nebo nečinností. Jestli se vám podaří v podstatné míře následky vaší nedbalosti, zlé vůle nebo nezájmu napravit, budete žít. A když to nestihnete? Víte, pane ministře, nadarmo mi lidé Smrťák neříkají!

Jenže teď se ukázalo, že je Císař ve vězení nenápadného provinčního knížete. Jak se tam dostal, je vedlejší. Jistě se to od něho dozví, ale otázkou je, jak může svržený panovník napravit své chyby? Zřejmě to nebude tak jednoduché, jak si to Pepek dosud maloval. Císař by se musel nejprve vrátit jako hlava tohoto světa. Jeho uvěznění přitom nesvědčilo o jeho obzvlášť pevné mocenské pozici. Může být Pepkovi užitečný starý a kdovíjak dlouho vězněný člověk? Kdo ví?

Ačkoliv pro něho Císař hodně ztratil na ceně, Pepek to na sobě ale nedal znát.

„Dobře,“ řekl neutrálním tónem. „Pokud jste opravdu Gosur Chroep, Císař Emurechó, tím lépe, beztak chci s vámi jednat jménem několika světů: Ogdurské kosmické říše, Země a Oázy.“

„Já ale takové říše neznám a neuznávám,“ odmítl to hrdě Císař.

„Chápu, že nás neznáte,“ odvětil Pepek. „Zatím jsme se s vámi nedostali do kontaktu, ale to se právě změnilo. Otázka vzájemného uznávání nebo neuznávání je vedlejší. Zkrátka jsme tady a ať nás uznáte nebo ne, budete muset s námi počítat, jako my počítáme s vámi.“

„Tak patříte k Alianci, nebo ne?“ zajímalo Císaře.

„Jestli vás to uklidní, k žádné Alianci nepatříme,“ odvětil Pepek. „Což neznamená, že uznáme vaši svrchovanost nad celým vesmírem. Podle toho, co víme, vládnete v současností jeho nepříliš velké oblasti, které říkáte Císařství Emurechó.“

„Kosmické Císařství Emurechó!“ opravil ho Císař. „Nejsilnější kosmické mocnosti ve známém vesmíru!“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ zpochybnil to Pepek. „Z vesmíru znáte příliš malou oblast. Kdyby vás to zajímalo, navštívil jsem už více než padesátku světů a přitom jsem se ani nedotkl říše Ogdurů! Obydlených světů jsou tisíce a vaše oblast patří k těm menším.“

„Aliance je ale ještě menší!“ odvětil hrdě Císař.

„Což vůbec nerozhoduje,“ ignoroval to Pepek. „A rozhodně ne tady, v neutrálním světě, který nepatří nám, Císařství, ani Alianci.“

„Komu tedy patří tento svět?“ načepýřil se Císař.

„Momentálně těmhle!“ ukázal Pepek stranou.

Ke skupince lidí se cílevědomě hnalo sedm místních tvorů, či spíše netvorů. Přilétali na křídlech rychlostí menších letadel, ale nepodobali se ptákům ani netopýrům. Jejich křídla byly desetimetrové plachty, jimiž pohybovali vlněním jako mořští rejnoci ve vodě. Létající rejnoci, o kterých mluvila Yazatap, nebezpeční i slonům, natož mnohem menším lidem.

Doufat v záchranu útěkem by byla při jejich rychlosti očividná bláhovost.

Icy proti létajícím netvorům nerozhodně namířil jediný eldyf, ale jeho účinky si nebyl tak jistý, jako když mu ho Pepek dával. Netvorové byli větší než očekával. Možná prvního z nich rozstřílí. Možná i dva a při troše štěstí i tři, ale ten čtvrtý ho docela určitě zabije.

Nablízku přitom nebyl žádný přírodní úkryt.

Zkrátka to nevypadalo dobře.

*****

Pepek ale, byť asi jako jediný, nepropadl panice.

„Icy, jdi napřed!“ poručil kamarádovi a současně vedle něho otevřel hvězdnou bránu do sousedního vesmíru. „A ostatní za ním a fofr! Kdo tady zůstane, toho sežerou!“

Icy parťáka bez váhání poslechl, ale ostatním se moc nechtělo. Na Emurechó i v současném světě bylo léto, zatímco v dalším světě ležel na holé skalnaté planině bez jediného lístečku či stébla sněhový poprašek. Pepek se už chystal naházet tam vězně proti jejich vůli, ale blížící se nestvůry představovaly tak očividné nebezpečí, že se nikdo nenechal pobízet a za okamžik mohl jako poslední projít branou i Pepek.

Nestvůry zůstaly v sousedním vesmíru, sem za nimi nemohly.

„Ale kde jsme teď?“ zeptal se Icy Pepka. „Co nás čeká tady?“

„Tento svět je pustý,“ řekl Pepek. „Yazatap tady nic nebezpečného nenašla, ačkoliv to mohla být i náhoda. V takové pustině se těžko uživí velká stáda zvířat, takže tu nenajdou potravu ani masožravci. Co by tu dělali?“

„U nás na Nuace žijí zvířata i v ledových krajích,“ řekl stísněným hlasem Icy. „Pravda, jen v moři a na pobřeží, protože se živí rybami, ale i lidem jsou nebezpečná.“

„I na Zemi máme takové šelmy,“ přikývl Pepek. „Tady ale nevidíš moře široko daleko.“

„Zato je tu příšerná zima!“ ozval se starý císař. „Odkud že to jste? Z Nuaky? Ta přece patří do Aliance, jestli se nemýlím!“

„Nemýlíte se,“ odtušil Pepek. „Icyho jsem sebral z alianční hvězdné lodi u Alyaku.“

„U Alyaku byly hvězdné lodě Aliance?“

„Nejspíš tam ještě jsou,“ odvětil Pepek lhostejně.

„A to mi říkáte jen tak? Víte, co to znamená? To je přece invaze!“ vybuchl císař.

„Vím. Flotila bitevních lodí Aliance chtěla přepadnout Alyak,“ odvětil bez vzrušení Pepek. „Nestarejte se o ně, ta invaze už skončila.“

„Říkáte ale, že tam lodě Aliance ještě jsou! Mám tomu snad rozumět tak, že mezitím Alyak …dobyly?“

„Je to maličko jinak,“ odvětil Pepek. „Flotilu Aliance jsme zastavili a bitvě zabránili. Jen mimochodem jsme zneutralizovali i vaše bitevní lodě, důležité je, že ani jedna strana nestřílela, nikomu se nic nestalo a už se tam ani střílet nebude, takže se o osud Alyaku nemusíte obávat.“

„Ale co tenhle..?“ ukázal císař na Icyho. „Nemá na sobě náhodou uniformu Aliance?“

„Toho jsem vzal s sebou,“ usmál se Pepek. „Nejprve jako tlumočníka, pak jsme se trochu skamarádili. Uniformy si nevšímejte, s vojskem skončil, když ho chtěli popravit. Alianční voják už není a rozhodně nemá nejmenší chuť se tam vracet. Viď, Icy?“

Icy Pepkova slova potvrdil, ale dodal:

„Pepku, ale tady je fakt děsný mráz! Tobě není zima?“

„Mně opravdu zima není,“ zvážněl Pepek. „Ale umím si představit, že vám zima je, nemáte do mrazu vhodné oblečení. Jenže v sousedním světě jsou rejnoci a návrat na Emurechó by teď byl příliš nebezpečný. Nevadí, najdeme si jinou cestu. Zkusíme to o svět dál a vrátíme se měsíční vazbou, bude to kratší a přitom lepší cesta. Nebojte se, zvládnu to.“

„O čem to vlastně mluvíte?“ osmělil se další z osvobozených vězňů. „Pochopil jsem, že nejste našinci, ale i když mluvíte naší řečí, nerozumím smyslu toho, co říkáte.“

„Časem vám to vysvětlím,“ vzdychl si Pepek. „Ale teď na vysvětlování není čas. Prostě mi musíte věřit, nic jiného vám nezbývá. Snad jste už všichni pochopili, že ty oválné díry lemované modrým ohněm jsou hvězdné brány vedoucí do sousedních světů. Tudy jsme vás dostali z vězení, unikli jsme nebezpečným dravcům a teď jimi projdeme o jeden svět dál od Emurechó. Paradoxně se tím přiblížíte k domovu, ale mám jednu důležitou připomínku. Otevření bran vyčerpává víc než si dokážete představit. Potřebná energie s jejich rozměry neúměrně stoupá, budu je proto otevírat menší a musím vás požádat, abyste zbytečně neotáleli. Snažte se také vyhýbat modrým okrajům bran. Jak vidím, držíte se od nich čistě intuitivně dál, ale ta intuice vám opravdu nelže. Modrý okraj bran řeže i skály.“

„Už mě napadlo, co kdybych třeba proběhl branou tak nešťastně, že bych o ni rukou nebo nohou škrtl?“ zeptal se Icy.

„Ruka nebo noha by ti zůstaly v tamtom světě,“ přisvědčil mu Pepek. „Něco podobného se mi už stalo, byl jsem pak skoro půl roku bez nohy.“

„Ty máš protézu?“ zděšeně se na něho podíval Icy. „Ani jsem si toho nevšiml!“

„Ne, noha mi zase narostla, u nás to není problém,“ usmál se trochu Pepek. „Říkal jsem ti přece, že napravíme i spálené oči! A oči jsou jemnější orgán než noha.“

Mezi těmi slovy otevřel bránu do dalšího světa. Tentokrát nemusel nikoho pobízet, do prosluněné krajiny se všichni nahrnuli sami a zvědavě se rozhlíželi kolem. Bránou prošli na velikou zvlněnou louku. Proti minulému světu tu bylo teplo a proti předminulému tu nebyly žádné nebezpečné bestie. Ve vzduchu sice poletovala mračna zdejšího hmyzu, ale věnovala se květinám a lidi neobtěžovala. Hmyzích parazitů tu zřejmě tolik nebylo.

„Nikdy bych si nevsadil na to, že se stanu kosmonautem!“ povzdychl si jeden vězeň.

„Jakýpak kosmonaut?“ opáčil druhý. „Kde máš kosmickou loď?“

„A ke všemu bez kosmické lodě!“ dodal první. „Nevěříš svým očím? Jsme přece v úplně cizím světě! Jen se pořádně rozhlédni, kdy se ti něco takového zase poštěstí!“

„Spíš by mě zajímalo, jestli se ještě někdy vrátíme!“ sýčkoval pesimista. „Jsme už třetí svět od domova.“

„Bát se nemusíte, nejbližší okolí Emurechó máme zmapované!“ ujistil je Pepek.

„Jen aby!“ nedal se tak snadno uklidnit sýček.

„Musíme se jen přesunout stranou, abychom se nevrátili zpátky do knížecího vězení, ale malá procházka nikomu neuškodí,“ nedal se Pepek vyvést z míry. „Má snad někdo z vás tak ukrutný hlad, že by dal radši přednost svačince?“

Nikdo se ale nepřihlásil a Pepek tedy vykročil víceméně náhodným směrem, hlavně aby se dostali mimo pozemky knížecího paláce a raději mimo město. Osvobození vězňové ho obklopili, byl pro ně v neznámém světě když ne zárukou, pak aspoň jedinou nadějí, že se odsud dostanou. Icy podivný průvod uzavíral. Neustále se ostražitě rozhlížel a svíral v ruce eldyf, ačkoliv by mu proti obřím rejnokům nebyl moc platný a kdoví, jaké nestvůry ještě potkají…

„Pocházíte tedy z nějaké cizí, neznámé civilizace…“ přitočil se císař jakoby náhodou při chůzi k Pepkovi. „To bude vědecká bomba! Nikdy jsme se s ničím takovým nesetkali.“

„Z toho omylu vás rychle vyvedu,“ vrtěl hlavou Pepek. „Podle genetických zkoušek patříte mezi tefiry, nejrozšířenější bytosti vesmíru. Známe spousty bytostí, ale nejvíc cestovali tefirové. Řekl bych, že kdysi dávno u vás uvízla nějaká průzkumná skupina a založila vaši civilizaci.“

„Jak to ale můžete tvrdit vy, cizinci?“ namítl císař. „Jaké pro to máte důkazy? Vždyť my sami o ničem takovém nevíme a nezlobte se, co říkáte, je k neuvěření!“

„Důkazem je vaše genetická příbuznost s tefiry,“ opáčil klidně Pepek. „Už jsme si vás porovnali a nemůže to být náhoda. Budete nejspíš potomky dávných vesmírných výprav tefirů. Ti přece cestovali vesmírem již před miliony let, o tom není pochyb.“

„Pak by se snad o tom u nás zachovaly nějaké záznamy, zprávy, nemyslíte?“

„To není jisté,“ opáčil Pepek. „Výprava tefirů mohla na Emurechó havarovat. Ti, kdo to přežili, mohli mít jedinou starost, jak přežít v divočině další den. Lidé s holýma rukama, kterým každou chvíli hrozí smrt, si musí především zajistit jídlo a obydlí a až pak mají čas na něco víc. A zatímco ztrácejí čas primitivním zemědělstvím a lovem, stihnou předat další generaci sotva zlomek svých vědomostí a vnukové už nebudou vědět, odkud dědové přišli, pokud je to vůbec bude při stálém boji o život zajímat! Až po dlouhé době, až by začali pro své potomky něco zaznamenávat, nebylo by v tom už nic z počátků osidlování světa. To by přitom mohlo být jen jedno z mnoha vysvětlení, může jich být i víc. Záznamy se mohly prostě ztratit nebo je mohl někdo úmyslně zničit. I to se stává. Záznamové materiály pro trvanlivost na miliony let také ještě nikdo nevymyslel, pradávné záznamy se uchovávají jen díky neustálému přepisování a opisování, jenže přitom se často zkresluje jejich smysl. DNA, řetězce dědičnosti, nejsou výjimkou, také se časem mění, jenže se v nich uchovává spousta historie již od doby, kdy tenhle záznamový materiál vznikl.“

„A vy… vy jste také tefir?“ podíval se na něho vyčkávavě císař.

„Hodně se vám podobám, ale nejsem,“ oplatil mu pátravý pohled Pepek. „Tvrdí se, že se naši předkové vyvinuli odděleně, ale tefirové si nás kdysi upravili podle sebe, abychom s nimi byli geneticky slučitelní.“

„Co to znamená?“ přerušil ho netrpělivě císař.

„To znamená, že dnes můžeme mít děti i s tefirkami,“ uspokojil Pepek jeho zvědavost. „A naopak. Běžně tomu brání mezidruhové bariéry, ale ty dnes mezi námi nejsou.“

„Takže jestli tomu dobře rozumím, mohli byste je mít i s našimi ženami. Nebo se mýlím?“

„Nemýlíte se,“ ujistil ho Pepek. „Přirozené rozdíly se týkají drobností. Umělé změny jsou větší, jenže nenarušují slučitelnost a nepředstavují tedy nepřekonatelný problém.“

„Co například myslíte … těmi umělými změnami?“ zajímal se císař.

„Například že dokážeme otevírat hvězdné brány,“ odvětil Pepek. „Nepotřebujeme na to žádný stroj, ta schopnost je přímo v nás. Bránu otevřeme prostě tím, že chceme.“

„Zajímavé!“ zabručel císař. „Toho by se dalo docela dobře využít.“

„Jistě,“ přikývl Pepek. „Využít, nebo zneužít. Upřímně řečeno, vy jste všech vynálezů zneužili tak důkladně, jak to jen šlo.“

„Když ne my, zneužili by je rebelové!“ opáčil klidně císař. „Ale s vámi bychom nad nimi získali velikou převahu!“

„Tak jistě bych to neviděl,“ zchladil ho Pepek. „Nejprve bychom s tím museli souhlasit a zatím je to úplně naopak.“

„Proč? Nepomáháte nám snad?“

„Pomáháme, ale jinak než si myslíte,“ odvětil Pepek. „Nepomáháme Císaři, ale nevinně vězněným. Je v tom maličký rozdíl, kterého jste si zřejmě nevšiml. Nespravedlivě uvězněnému Císaři pomáháme, ale až tentýž Císař stejně nespravedlivě uvězní tisíce jiných vězňů, my budeme opět osvobozovat nevinné. Jenže už proti vaší vůli.“

„Císařova vůle pro vás nic neznamená?“ zamračil se.

„A proč by měla?“ opáčil Pepek. „Jsme cizinci. Když se naše zájmy shodnou, budeme vám pomáhat. Kdyby se naše zájmy obrátily proti vašim, půjdeme proti vám.“

„A jaké tu tedy máte zájmy?“ vyjel na Pepka nevrle.

„Spravedlnost,“ odtušil Pepek. „Jde nám především o spravedlnost.“

„Mně přece také!“ odvětil Císař už zase laskavě. „Vždycky jsem byl spravedlivý!“

„Zřejmě chcete, abych vám to uvěřil,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Jenže my máme přesvědčivé důkazy o neuvěřitelných nepravostech, které se za vaší vlády děly. Chtěl bych věřit alespoň tomu, že se většina těch hrůz stala bez vašeho vědomí, ale je jich příliš mnoho, to takovou víru poměrně úspěšně zpochybňuje.“

„Jaké důkazy o nás máte?“ vyhrkl uraženě Císař.

„Tak třeba – Morzortové,“ nadhodil Pepek. „Co vám to říká?“

„Morzortové?“ zavzpomínal Císař. „Ti snad žijí na jednom našem světě, říká se, že velice krásném, ačkoliv to nemohu potvrdit, nikdy jsem tam nebyl.“

„Jasnosti!“ zaúpěl nejbližší z vězňů. „Slunce Morzortů přece vybuchlo a všechny na prach spálilo! Vy o tom opravdu nevíte? Vždyť je to už dávno!“

Císař se překvapením až zastavil a Pepkovi se nezdálo, že by překvapení jen hrál. Mohlo to být logické, byl odtržený od veškerého dění své říše, ale zkáza Morzortů se odehrála před více než sto padesáti lety! Tak dlouhé věznění si Pepek neuměl ani představit. Celých sto padesát let v nějakém zatuchlém sklepě? Na okamžik mu bylo Císaře až líto. A vlastně – pak by za největší zločiny ani nemohl!

„Jak dlouho vás vlastně věznili?“ zeptal se pro jistotu.

„Ani nevím,“ vzdychl si starý pán. „Strašně dlouho. Připadalo mi to nekonečné.“

„O Morzortech tedy nevíte vůbec nic?“ pokračoval Pepek.

„Vůbec nic,“ přiznal Císař. „Jestli je pravda, co říkáte, zamlčeli mi to.“

„Pak máte nejspíš štěstí, že v tomhle zločinu prsty nemáte,“ oddychl si trochu Pepek.

„O jakém zločinu to mluvíte?“ zarazil se Císař.

„O vyvraždění Morzortů,“ odtušil Pepek. „Výbuch jejich slunce nebyla katastrofa, ale zločin, vyvolaný vojáky vaší císařské kosmické flotily, když hrozilo ovládnutí Morzortů Aliancí. Se světem Morzortů zničili i její nejsilnější invazní flotilu a to jim umožnilo dosáhnout vítězství se stamilionovými ztrátami životů na straně Aliance. My ovšem něco takového považujeme za neodpustitelný zločin a za naši povinnost najít a potrestat viníky. Jak se zdá, vás k nim nemusíme počítat – máte zřejmě v tomto směru nebetyčné štěstí.“

Osvobození vězňové se v té chvíli zastavili a chtě nechtě na Pepka zírali jako na posla těch nejhorších zpráv. Vlastně tomu tak bylo, i pro ně to mohla být novinka, i kdyby kromě Císaře nikdo nebyl ve vězení tak neuvěřitelně dlouho. Většina o tragédii Morzortů věděla, ale doposud ji chápali jako přírodní katastrofu. Pepkova slova na ně měla účinek rány palicí do hlavy. Otřáslo to viditelně všemi.

„Pak by to byla… skutečně hrdinská oběť Morzortů ve prospěch Císařství!“ namítl také tak otřesený Císař. Zřejmě mu byla přijatelnější verze s dobrovolnou obětí za vlast a Pepkově syrové variantě se zdráhal uvěřit.

„Žádná hrdinská oběť!“ trval na svém Pepek. „Morzortové byli vlastními spojenci zákeřně a sprostě vyvražděni. Někdo to tak naplánoval a velení Císařské flotily to provedlo.“

„Jak vůbec můžete vyslovit tak neslýchané obvinění?“ úpěl Císař. „Umíte si představit, jak strašné síly by bylo nutné k tomu vyvolat?“

„Bohužel, umím,“ přikývl Pepek. „Morzortové nejsou první obětí podobného zločinu. Na vaše světy jsme narazili při pátrání po civilizaci, která má na svědomí skoro totéž. Podle našeho chápání spravedlnosti je vyvraždění celého světa zločin ze všech nejodpornější a my neustaneme, dokud vrahy nezneškodníme. Tam – i tady.“

„A nepřisuzujete nám to jen ze souhry nešťastných náhod?“ namítl nesměle Císař. „Tvrdíte něco úděsného a přitom to mohla být skutečně jen přírodní katastrofa. Naši vojáci si přece životů našich spojenců váží už z principu! Vždyť za ně nasazují vlastní kůži!“

„Z téhle bajky vás musím rychle vyvést, máte o tom příliš idealistické představy,“ trval na svém Pepek. „Vyslýchal jsem důstojníka Císařské flotily, který se toho osobně účastnil. Nebyla to přírodní katastrofa. Umím ledacos posoudit. Vy ty nesmírně silné prostředky nejenže máte, ale co je horšího, neštítíte se jich ani použít. Tím jste jako zločinci nebezpečnější.“

Pepek se rozohnil, až se na něho všichni dívali s nedůvěrou.

„Vždyť vám mohl lhát!“ odporoval Pepkovi Císař.

„Třeba se jenom dělal zajímavějším než byl!“ přidal se další z vězňů.

„Někteří šílenci jsou schopní až neuvěřitelných výmyslů a někteří jim přitom sami pevně věří!“ doplnil je třetí.

Jak se zdálo, byli by proti Pepkovi nejraději všichni.

„Nesnažte se svádět to na výmysly šílence!“ vzdychl si Pepek. „Máme prostředky, jak zjistit pravdu bez nejmenších pochybností. Ten chlap nelhal, všechno se tak skutečně odehrálo.“

„Taky lidi mučíte?“ podíval se na Pepka jeden z vězňů pátravě.

„Mučením pravdu nezjistíte,“ namítl prudce Pepek. „Tím můžete získat leda přiznání ke všemu, co vás napadne, ale zneužívají toho jen barbarské civilizace nejhoršího druhu, když se snaží vytvářet jakési zdání spravedlnosti. Je to ale pouhé zdání, pravým smyslem mučení je lidi zlomit a před ostatními ospravedlnit jejich chystanou likvidaci, i když jsou neviní. My krutosti ani mučení zásadně nepoužíváme.“

„Jak tedy zjistíte pravdu?“ zeptal se opatrně Císař. „Oběti zločinů, zejména vražd, většinou nemluví a pravdu o zločinu znají jen pachatelé. Ti přece proti sobě dobrovolně svědčit nebudou.“

„Chcete to opravdu vědět?“ zamračil se trochu Pepek. „Dobrá, stejně se to dozvíte, dřív nebo později. Dokážeme vstoupit do těla vyslýchaného a stát se nakrátko jím samotným. Máme potom k dispozici celý jeho život a snadno odlišíme výmysly od skutečnosti, i kdyby jim dotyčný sám věřil sebevíc. Vůbec nic před námi neutají.“

„Vstoupit do cizího těla? To je ale strašné!“ otřásl se Císař a spolu s ním i ostatní.

„Možná to na vás působí strašně, zejména když si uvědomíte, jak snadno by to šlo zneužít a jak obludná tyranie by z toho mohla vzniknout,“ připustil Pepek. „Znám světy, ze kterých by to udělalo pravé peklo a mimochodem, váš svět do nich plným právem patří. Možná vás teď trochu uklidním, i my těchto prostředků používáme výjimečně a nikdy jich nesmíme zneužít. Ale když je přece jen použijeme, mají u nás váhu důkazu. Proto mohu tak pevně tvrdit, že zkáza Morzortů byl neomluvitelný zločin. Řeči o tom, jak si vaši vojáci váží lidských životů, si nechte pro větší naivky. Vaši vojáci jsou zkrátka zločinci, největší zodpovědnost leží na tehdejším velení Císařské flotily a jak jsem si donedávna myslel, především na Císaři. Máte neuvěřitelné štěstí, že si mohu mínění o vás alespoň v tomto bodě – a možná i v několika dalších – hned na začátku opravit. Omlouvám se tím, že jsme opravdu na samotném začátku.“

„Proč jste mě vůbec osvobozoval, když jste mě podezíral z něčeho tak hnusného?“ mračil se Císař, zřejmě dotčený tím, že ho Pepek vůbec spojoval s něčím takovým.

„Vždyť po vás pátrám jako po hlavním viníkovi!“ opáčil Pepek, ale trochu se usmál. „Máte štěstí, že pravým pachatelem nejste. Jen si nemyslete, však bych si pravdu rychle zjistil, nejspíš od vás. K vašemu štěstí, pokud se tak dá vůbec mluvit o vězení, máte alespoň ve věci Morzortů neotřesitelné alibi a jste z největšího podezření venku. Ačkoliv toho z dřívějška máte na svědomí i tak dost!“

„To je lež! Vždycky jsem si zakládal na své spravedlnosti!“ vypjal se hrdě Císař.

„Na to se radši netěšte!“ zpražil ho pohledem i slovy Pepek. „Mám toho dost a dost i na vás. Vyvraždění celého světa to sice není, ale násilí bylo ve vašich koloniích za celá tisíciletí více než dost a o tom jste musel vědět.“

„Co ještě proti mně máte?“ naježil se Císař.

„O tom si pořádně popovídáme jinde, ne tady,“ řekl Pepek. „Maličko vás ale potěším. Ve srovnání se zkázou celého světa jsou to přece jen menší hříšky.“

Otočil se a energicky vykročil na znamení, že je třeba pokračovat v cestě. Skupinka bývalých vězňů ho v uctivém odstupu následovala.

Poté, co si Pepek tak vyjel na Císaře, ostatní už raději mlčeli…

*****

„Tak co? Víte, co jste chtěl vědět?“ zeptal se Císař opatrně Pepka, když se hmotovým zrcadlem vrátil zpátky a změnil se z ducha v člověka.

Byli v nevelké podkrovní místnosti sami, aby je nikdo nerušil, jen zdola k nim matně doléhal neurčitý hluk.

„Vím,“ odvětil Pepek vážně. „No, mohlo to být horší…“

„Horší?“ vybuchl Císař. „Místo abyste se mi pokorně omluvil za neoprávněné podezírání, děláte jako kdybych měl na svědomí bůhvíjaké ukrutnosti! Vždyť to tak není!“

„Pravda, vy jste nikdy ani žížalu nezabil,“ přikývl Pepek. „To za vás dělali jiní, abyste měl čisté ruce. Teď už aspoň rozumím, proč jste pořád tak trval na mém výslechu! Vy se ho nebojíte, pořád si myslíte, jaký jste spravedlivý a jak dobrý jste byl vladař!“

„Vy snad o tom ještě pochybujete?“

„Vím teď všechno lépe než vy sám,“ odvětil klidně Pepek. „Kdyby nic jiného, přiznám vám aspoň snahu. Takovou úzkostlivou snahu rytíře po čistém štítu. Ani jednou jste nedal svému kosmickému loďstvu rozkaz k zahájení války, vždycky to začínalo bez vás. Ale neříkejte, že jste jim nemohl zabránit! Dokud jste byl neomezeným vrchním velitelem, měl jste možnost říci Ne. Jenže vy jste raději hrál divadlo. To pravé maňáskové, s vašimi krásnými, historicky cennými loutkami. Zatímco rádiové vlny přijímaly rozkazy maršálů admirálům a komodorům, bitevní lodě se rozjížděly černým prostorem a na hlavy milionů pro vás úplně neznámých lidí se chystala dopadnout smršť atomového ohně, měl jste dětinskou radost, jak dobře jste sehrál nějaký obtížný monolog a svědomí jste měl až liliově čisté. Čisté, protože nepoužité.“

„Nikdy jsem nechtěl být odborníkem na válku!“ ohradil se Císař.

„Já to přece vím,“ souhlasil Pepek. „Teď už vím, že to byla práce vašich maršálů. Vy jste jim jen přiděloval biliony na stavbu obludných kosmických monster, po válce pořádal přehlídky vojsk a vyznamenával, koho na vyznamenání navrhli. Aniž byste se přesvědčil, zda místo za statečnost nevyznamenáváte odporné hrdlořezy za týrání nevinných.“

„Bylo by pod mou důstojnost snížit se k roli pouhého vyšetřovatele!“ odvětil uraženě Císař. „Vyznamenávané předkládala Rada maršálů a té je doporučovali velitelé, často od nejnižších.“

„My na tohle říkáme: důvěřuj, ale prověřuj,“ vzdychl si Pepek. „Poslyšte, císaři, je mi vás docela líto. Ne pro vaše uvěznění, tam jste se nakonec neměl nejhůř, ve vesmíru existují i horší věznice, spíš proto, kolika špatnostem jste mohl zabránit, ale nehnul jste ani prstem. Hezky si vzpomeňte, jak to bylo, když se vám přímo před palácem upalovali mladí lidé, aby vás upozornili na nesnesitelnou zvůli vašich soudců? Vím, je to už dávno, přes dvě stě let, ale pamatujete se na ně jistě dobře, ne? A nesnažte se mi tvrdit, že patřili do fanatické sekty, jak to lidem v Císařství vysvětlovali vaši novináři, sám nejlépe víte, jak to bylo! Já o tom vím teprve ode dneška od vás, ale co jste pro ně tenkrát udělal vy? Nic, že? A že vás to pak mrzelo, to mi taky nemusíte říkat, to už vím taky a jedině to je mi na vás v celé té věci aspoň trochu sympatické. Hryzající svědomí bývá někdy setsakra užitečné.“

„Jste strašnější, než jsem si myslel!“ zahučel zaraženě Císař. „Tohle vědět…“

„Já vím,“ usmál se trochu smutně Pepek. „Ve vašem světě to působí nezvykle. U nás tak žijeme trvale. Chce to jen nemít co tajit a jednat tak, aby se člověku nedělalo špatně při pohledu do zrcadla. Pak nikomu nevadí, když se mu někdo jiný přehrabuje ve vzpomínkách.“

„Představujete si to krásně, ale tak jednoduché to není,“ namítal Císař. „Osud nebývá vždycky pevně ve vašich rukou.“

„Já vím,“ přikývl chápavě Pepek. „Vzepřel jste se jen jednou a skončil jste v tmavém sklepení, ale to jen ukazuje, jaká loutka jste byl už předtím.“

„Loutka?“ vybuchl Císař, ale po tomto marném pokusu získat ztracené sebevědomí se ještě víc schoulil. „Máte asi pravdu. Byl jsem jen maňásek. Vlastně sám nevím, na čí ruce navlečený. Lidé mě uctívali jako boha a netušili…“

„Spíš se divím, že vás tak dlouho drželi naživu,“ změkl i Pepek. „Prostě vás zabít by bylo jistě jednodušší.“

„Možná,“ připustil nepříliš ochotně. „Ale nejspíš mě potřebovali živého.“

„To už vím,“ souhlasil mírněji Pepek. „Nebyl špatný tah, dát si do ruky zamontovat biočip, kterým se pak ověřovaly rozkazy a smlouvy. Jenže vás potřebovali jen pro vaši ruku, aby pro ně stvrdila rozkazy vydávané vaším jménem. Asi nebylo moc povzbuzující, sloužit svým věznitelům jedině jako živé razítko.“

„Ale já jsem za ně nikdy nic nestvrzoval, oni nic nepotřebovali,“ namítal Císař.

„Nejspíš o tom nevíte,“ pokrčil rameny Pepek. „Mohli to dělat, když jste spal, nebo tomu pomoci uspávacím lékem nebo plynem. Ve spánku jste jim toho mohl stvrdit víc než si myslíte…! Kdoví, třeba jste vlastnoručně vydal i rozkaz k vyhlazení nebohých Morzortů!“

„O tom ale nevím,“ ohradil se dotčeně Císař. „Spíš si myslím, že mě potřebovali, aby za mě nemohl nastoupit někdo jiný. Přímé potomky jsem neměl, ale nepřímých bylo víc. Po mém zmizení mohla vypuknout tahanice o nástupnictví, takže mohlo být výhodnější mít mě naživu.“

„To se časem dozvíme,“ ujišťoval ho Pepek. „Měl jste nebetyčné štěstí, že nedokázali váš biočip za celou dobu zfalšovat. Nemusíte mi vykládat principy, už je od vás znám, ale od autora čipu to bylo skutečně geniální. Svázat ověřování s jednoduššími prvky, nepřežil byste ani týden. Vaši předchůdci měli ověřování spojené s otiskem palce, ale na to by stačilo palec useknout a konzervovat. Ověřování podle očního pozadí je lepší, oko přece jen musí být živé, ale statické signály snímače se dají časem vysledovat a zfalšovat. Živoucí čip, který na dálkový dotaz aktivně odpovídá správnou šifrou, je ze všech podobných prostředků nejlepší. Díky tomu vlastně žijete.“

„Kdyby tomu tak ale bylo, pak by všechny rozkazy byly podvržené a nemohl byste mi je dávat za vinu! Zodpovídat by se za ně měli ti, kdo je vydali!“

„Na ně se teď zaměřím,“ sliboval mu Pepek. „Buďte rád, že jsem si vás škrtl jako hlavního padoucha! Jenže to neznamená, že by tady žádný padouch nebyl, nejspíš jich bude víc, ale my je najdeme! Hlavně aby žili tady na Emurechó. Nejsem Erduk, abych se dokázal roztrhnout na dva světy současně a darebáci na sousedních světech budou mít ještě nějakou dobu klid.“

„Roztrhnout se na dva světy, to byste snad chtěl moc!“ usmál se trochu Císař.

„Časem vás asi seznámím s někým, kdo i tohle dokáže,“ odvětil vážně Pepek. „Jenže teď tady žádný Erduk není a všechno leží na nás. Nejsem na to sám, ale velké zástupy nás tu nejsou.“

„Všiml jsem si, že je vás víc,“ přikývl Císař. „Zřejmě se Emurechó dočkala vpádu nějaké cizí rasy. A já, místo abych se vám postavil na odpor, jsem na vás závislý.“

„Proč si myslíte, že byste se nám měl stavět na odpor?“ podíval se na něho Pepek pátravě. „Protože jsme z jiného světa? Nebo si opravdu myslíte, že jsme přišli vašemu světu škodit? Totiž – někomu jistě škodit budeme, o tom není pochyb, ale bát se nás mohou spíš darebáci, se kterými se skutečná spravedlnost obvykle nemazlí.“

„Kdyby vám šlo opravdu jen o spravedlnost…“

„Přidal byste se k nám?“

„To asi ne, nemám vaše možnosti, ale nebránil bych vám.“

„To byste zase zůstal v roli maňáska,“ odvětil Pepek. „Možná by vám to vyhovovalo, ale u nás se říká, že nikdy nevstoupíš dvakrát do stejné řeky, podruhé je ta řeka jiná. Pochopte už konečně, že život není maňáskové divadlo!“

„A co mám podle vás dělat?“ zatvářil se ustaraně. „Budiž, vysvobodili jste mě z vězení, měl bych vám být za to vděčný. Pátrání po hlavních darebácích, jak jim říkáte, schvaluji, včetně jejich potrestání, ostatně i já mám s nimi nevyřízené účty. Ale co dál? Klidně mi přiznáte, že jste zničili Císařské kosmické loďstvo a udělali z Císařství Emurechó bezmocnou provincii. Za to vám snad nemusím být vděčný, nebo ano?“

„Nač potřebujete kosmické loďstvo?“ otočil směr hovoru Pepek. „Zaútočil někdy nějaký nepřítel na Emurechó? Pokud vím, nikdy. Dosud útočilo a podmaňovalo si okolní světy Císařství, My teď řekneme válkám STOP. A bez válek nebudete kosmické obludy potřebovat ani vy.“

„Zapomínáte na Alianci, která přejde do útoku, až zjistí nepřipravenost Císařství na válku.“

„Nezapomínám. Vy zapomínáte na to, co jsem řekl: půjdeme po každém, kdo se snaží vyvolat válku. Tentokrát ji začala Aliance a my jsme její vpád zlikvidovali.“

„Tak proč jste potom zničili Císařské loďstvo?“

„Především jsme je nezničili, jen ochromili,“ opravil Pepek Císaře. „Za druhé, ve vztahu k obyvatelům Alyaku bylo i vaše loďstvo v roli útočníka. Vaši důstojníci mi bez obalu přiznali, že světy bez flotil jsou vždy právoplatnou kořistí vítězů a ti se chovají k obyvatelům neurvale, ať jsou to spojenci nebo nepřátelé. Když si to srovnám s jinými příklady ve vesmíru, musím to brát jako fakt. Podtrženo a sečteno, zlikvidovali jsme u Alyaku dvě sice konkurenční, ale jinak velice podobné bandy a zabránili jsme jim Alyak okupovat. Přitom jsme se obešli bez jediného výstřelu. Stříleli jen Alianční a Císařští vojáci, jenže bez úspěchu. I na počty obětí můžeme být pyšní: zabil jsem jednoho Císařského vojáka, válečného zločince, který se v domnění své beztrestnosti chlubil účastí na vyvraždění světa Morzortů. Na straně Aliance jsem jednoho vojáka přemluvil, aby šel se mnou dobrovolně. Takovou válku tady nikdo nepamatuje, nebo snad ano?“

„To tedy nepamatuje,“ odvětil trochu kysele Císař. „Ochromit bez jediného výstřelu hned dvě kosmické armády, to si málokdo dokáže představit.“

„Začněte si na to raději zvykat,“ poradil mu dobromyslně Pepek. „My vás neopustíme, dokud z vás ty válečnické choutky nedostaneme.“

„No, kdyby to aspoň bylo spravedlivě oboustranné!“ vzdychl si Císař.

„Zatím je, můžete mi věřit,“ ujistil ho Pepek. „Nechal bych vás přečíst mé myšlenky, jenže k tomu nemáte předpoklady. Ale vraťme se k původnímu tématu. Máme nelehký úkol pacifikovat dvě válečnické civilizace. Je nás na to málo a nechceme tu zůstat dlouhodobě, proto se snažíme na svou stranu získat i místní obyvatele. Problém je, že někteří považují války za nevyhnutelné a snad i za přirozené. Naštěstí nejsou všichni nadšení vojáci. Některým se války nelíbí, jen by je nenapadlo se proti nim postavit. Ukážeme jim, že mír je lepší i než vyhraná válka. Nenapravitelní fanatici, kteří ani pak nepochopí neudržitelnost válek a budou toužit po cizí krvi, se pak mohou dočkat nejen morálního odsouzení, ale i trestů za své zločiny.“

„Takže vězení zůstanou?“ ušklíbl se trochu Císař.

„Máme jiný druh vězení,“ ujistil ho Pepek. „Nepřizpůsobivé lidi odesíláme na sousední pustý svět, kde mohou o svých zločinech přemýšlet, ale nemohou je už provádět.“

„Takže vyhnanství?“ zajímal se Císař. „Není to nakonec krutější než vězení? Z našich prastarých dob se nám zachovaly pověsti o zločincích, vysazovaných na pusté ostrovy, kde se brzy bělaly jen jejich kosti. Když vysadíte zločince mezi létající rejnoky…“

„Nevysazujeme nikoho tam, kde hrozí bezprostřední smrt,“ ujistil ho Pepek. „Známe světy k normálnímu životu nevhodné, třeba jako ten studený svět, kterým jsme nedávno procházeli, ale tam se o vyhnance nejprve postaráme. Zajistíme jim potraviny, vodu, obleky i domy, kde mohou přečkat zimu. Žít se tam potom dá, ale vlastní silou se nikdo nevrátí. Vy snad necháváte vrahy beztrestně běhat mezi lidmi?“

„To ne,“ zavrtěl hlavou Císař. „Využíváme je ale jinak.“

„Vím,“ přikývl Pepek. „Nabídnete jim vstoupit do armády, kde mohou vraždit legálně. Některým to vylepšíte nabídkou urychlujících čipů, aby byli dokonalejšími zabijáky. Mariňáci jsou pak nejrespektovanější složkou, bojí se jich i ostatní vojáci. Problém je, že je to nevratné, tihle zabijáci se mezi normální lidi vrátit nemohou. Zůstanou vyvrhely na okraji společnosti.“

„Nejsou ale zbaveni naděje jako vaši vyhnanci, mají pocit užitečnosti a zbyla jim část lidské důstojnosti. Lidé je považují za hrdiny a uznávají je.“

„Zbyla jim jen hodně pochybná část lidské důstojnosti,“ zapochyboval Pepek. „Možná jim vyhovuje být respektovanými profesionálními zabijáky, ale co ostatní neupravení lidé? Nezdá se mi, že by je považovali za hrdiny. Spíš za vrahy – a bojí se jich. U Aliance je prý v době míru drží v oddělených rezervacích, aby se nedostávali s neupravenými lidmi do konfliktů… Máte pro ně ty rezervace také?“

„Jistě, ale tam žijí rozhodně důstojněji než ve vyhnanství bez možnosti návratu.“

„Jenže když vám takový rambo z rezervace uteče a dá se na vraždění, musíte ho zabít, než vyvraždí příliš mnoho nevinných lidí.“

„Kdo ztratí důstojnost, stane se jen vrahem,“ pokrčil rameny Císař. „To je ale jeho volba.“

„Na tom se asi neshodneme,“ opáčil Pepek. „Zpochybním samotnou užitečnost vrahů, kteří mají vraždění jako pracovní náplň. Nelíbí se mi úpravy, které zvyšují jejich bojové schopnosti, ale natrvalo je vyřadí z normálního života a znemožní jim mít děti. Čipovaní navíc považují sami sebe za jakýsi vyšší druh a na to jsem obzvlášť háklivý. Sám mám nějaké možnosti navíc, ale to mě neopravňuje ostatními lidmi pohrdat, naopak. Pohrdat smím jen parazity a darebáky, kteří neumí nic jiného než škodit lidem. Vy si ty zabijáky vychováváte a hýčkáte, to je ta bída!“

„Mluvíte hezky a přece…“ neodpustil si Císař pochyby. „Nevypadáte na to, že byste měl dost životních zkušeností, abyste měl vždy a ve všem pravdu! Nevím, jak se na vás vesmířanech projevuje věk, ale na naše poměry bych vám nehádal ani dvě stě let.“

„Netvrdím, že mám vždycky pravdu!“ opáčil Pepek. „Klidně si dovolím přiznat omyl, například když jsem vás považoval za hlavního lotra. Zpočátku na to ledacos ukazovalo, kdo jiný než vrchní velitel kosmické armády může vydat tak šílený rozkaz ke zničení celého světa? Ale teď jsem objevil skutečnosti, které mě donutily změnit názor. Nemohu trvat na omylu, když se vyjeví pravda. Vy jste to tedy nebyl. Ale s těmi životními zkušenostmi bych se na vašem místě nechlubil. Možná na to nevypadám, je mi teprve třiadvacet let a na vaše poměry jsem cucák, ale při vší úctě k vašim šedinám, navštívil jsem více světů než vy a mám pět dětí, které se snažím slušně vychovat, to také není málo. Máte vy vůbec nějaké děti? O životě na jiných světech nevíte nic a váš dosavadní život Císaře byl příliš skleníkový. I ty žížaly za vás zabíjeli sluhové. A kolik životních zkušeností jste nasbíral za poslední dobu ve vězení, kde vás drželi o samotě? “

Císař se na Pepka podíval pohledem, který nevěstil nic dobrého.

„Takhle se mnou ještě nikdy nikdo nemluvil,“ vyhrkl po chvilce. „Ani moji věznitelé by si to nedovolili!“

„Tomu věřím,“ opáčil Pepek. „Vám všechny informace pečlivě filtrovali a upravovali, ale tím je také znehodnocovali. Já s vámi mluvím přímo. Nejsem váš poddaný, abych se přetvářel ze strachu o život, ani diplomat, který pečlivě volí neurážlivá, ale falešná slova, pokud chce zůstat diplomatem. Teď záleží na vás, jak to přijmete. Můžete to pochopit jako urážku svého majestátu, byť notně pošramoceného vězením, pak bychom se nejspíš rozešli ve zlém, ale litoval byste toho spíš vy, nás to neohrozí. Nebo to můžete pochopit jako informace, o jaké vás vaše okolí až dosud okrádalo, pak byste měl být naopak rád, že se k vám konečně dostaly. Pro nás oba přece platí, že není rozumné trvat na omylech, vzniklých z katastrofálně neúplné pravdy. Omylem je už tvrzení, že se Císař nikdy nemýlí.“

Císař se tedy na chvíli zamyslel.

„Takže mi tím vlastně nabízíte… jak se tomu říká? Upřímnost?“

„Ano, to je ten správný pojem!“ přikývl Pepek. „Podle toho, jak dlouho jste ve své paměti hledal, upřímnost sice znáte, ale moc se s ní nesetkáváte. Ale u mě nemusíte očekávat přetvářku, ani faleš, jakou se vaše dosavadní okolí nejspíš bohatě honosí.“

„Dobrá, zkusím to vzít jako informace,“ zaváhal Císař. „Informace bývají užitečné, i když pocházejí od nepřítele.“

„Považujete mě za svého nepřítele?“ usmál se trochu Pepek.

„A neřekl jste, že půjdete proti Císařství a tedy proti mně?“ opáčil Císař.

„Tak jsem to přesně neřekl,“ upozornil ho Pepek. „Spravedlivé Císařství mi vadit nebude. Půjdu proti Císařství, když se bude chovat nespravedlivě. Tak jsem to řekl a na tom budu trvat.“

„Já přece také chci, aby Císařství bylo spravedlivé!“

„Upřímně řečeno, moc se vám to nepovedlo,“ zpražil ho Pepek. „Spravedlnost neprosadíte, když sám sedíte v nespravedlivém vězení. Navíc máte hodně pokřivený smysl pro spravedlnost, když do ní zahrnujete i útočné války.“

„Jen obranné!“ namítl Císař. „Jestli jste si toho nevšiml, útočné války vede jen Aliance, my už se jen bráníme.“

„Pěkná obrana, spalovat vlastní spojence!“ ušklíbl se Pepek.

„To možná trochu přehnali, ale sám říkáte, že to sežehlo i nejsilnější flotilu Aliance!“

„Morzortů se ovšem nikdo neptal… a hned poté vaše flotila útočně napadla Hengtin, kde lidi hubila po stamilionech… To že nebyla útočná válka?“

„To nebyli lidé, ale rebelové!“ namítl Císař. „Rebelové jsou zločinci, nerespektují zákony a kde mohou, škodí Císařství!“

„A čím se liší rebelové od lidí? Mám nepříjemný dojem, že jste všichni jednoho druhu. Budete se tedy muset naučit uznávat i své nepřátele. Ostatně, Morzortové nerebelovali a přece je Císařská flotila zlikvidovala. Proč?“

„To nevím. Mohli se třeba potají dohadovat s rebely,“ měl Císař pohotově odpověď.

„Náhodou jsem se trochu skamarádil s jedním vojákem Aliance,“ pokračoval Pepek. „Ten to vidí úplně jinak. Ne že by Aliance byla spravedlivější, vládne jim stejná špína jako Císařství, ale mám rád pohled na věc z více stran. Řekl bych, že prvotní příčinou válek bylo nespravedlivé chování Císařství ke koloniím. Nemůžete přece jiné světy po celá tisíciletí bezostyšně drancovat, dřív nebo později se musely vzbouřit.“

„Jaképak drancování?“ ohradil se Císař. „Provozovali jsme s nimi normální obchod! Naši kupci za všechno poctivě platili!“

„Platili?“ ušklíbl se Pepek. „Jenže čím? Bezcennými nekrytými penězi.“

„Naše peníze přijímali všude a rádi,“ tvrdil Císař.

„Vaše peníze museli přijímat všude,“ opravil ho Pepek. „To je setsakra rozdíl. Že by je ale přijímali rádi, to tvrdit nemůžete. Obchodníky, kteří je odmítali jako bezcenné, jste konfiskovali, neboli okradli. Pořád tomu říkáte normální obchod?“

„Za narušování obchodu byly takové tresty spravedlivé,“ pokračoval umíněně Císař.

„Spravedlivé? Jaká to byla spravedlnost? Vaši obchodníci okrádali pod ochranou bitevních lodí všechny, kam jen přišli. Platili bezcennými papírky, za které z Císařství nikdo nic nedostal. Vaše obchodní lodě nic nevyvážely, přivážely jen kořist. Vyváželi jste pouhé potištěné papírky, dováželi jste za ně všechno. Zlobte se na mě jak chcete, ale tak vyděračský obchod musel vést k odporu a ten, na rozdíl od vašich lupičských obchodních praktik, spravedlivý byl.“

„Proč tedy s námi vůbec obchodovali?“

„Protože jste je za narušování obchodu trestali,“ vrátil Císaři jeho vlastní slova. „Kdo vaše bezcenné papíry odmítl, toho jste v lepším případě okradli, v horším zabili. Vaši obchodníci se chovali jako bandité a já se opravdu lidem v koloniích nedivím, že se proti nim vzbouřili. A když nad vašimi lupiči drželi ochrannou ruku Císařští vojáci, pak se nedivte, že šli lidé i proti nim. Vznik Aliance byl podle mě spravedlivější než co jiného.“

„Opravdu si myslíte, že je ta banda rebelů spravedlivější než my?“

„Není,“ odvětil klidně Pepek. „Aliance zřejmě vznikla jako spravedlivá reakce na váš teror, ale dlouho spravedlivá nezůstala. Dnes má vládu stejně drakonickou jako je vaše, justici tam také ovládá mafie a normální člověk nemá ochranu.“

„Tak vidíte! Proč nejdete dělat pořádek a zavádět spravedlnost k Alianci? Mohli jsme být spojenci!“

„Spojenci?“ ušklíbl se Pepek. „Měli jsme vás nechat shnít ve vězení? Nebojte se, i tady můžeme být spojenci. Docela vážně uvažujeme o tom, že vám vrátíme postavení císaře. A nejen kvůli vašemu čipu! Jak jsem pochopil, ve vládnutí se vyznáte a ve vězení jste o svém světě dost přemýšlel. Ale nečekejte, že vám vrátíme neomezenou moc a necháme vás dělat stejné zločiny, jako dosud. Budeme od vás vyžadovat spolupráci a ledacos si ještě musíme vyjasnit. Ale potěším vás, na Alianci rozhodně nezapomeneme! Na Alyaku se už stará o pořádek a spravedlnost Erduk Alexijev. Umí se rozdělit na dvacet míst současně, zvládne to za kratší dobu než my.“

„Na dvacet míst současně?“ opakoval Císař jako omráčený. „To snad ani není možné! Prosím vás, co je to za člověka?“

„Neříkám, že to je člověk,“ pokrčil rameny Pepek. „Alexijev kdysi člověkem byl. Pamatuji se na něho jako malý kluk, párkrát mi za mé klukoviny pěkně vycinkal, pak ale zemřel a teď je to Erduk. Má s člověkem společné jen to, že si pamatuje všechno z doby, kdy ještě člověkem byl. Proto také nás lidi docela chápe.“

„Teď už se ho nebojíte, že by vám vycinkal za nějakou klukovinu?“

„To by mohl pořád, jenže já už jich tolik nedělám,“ usmál se Pepek. „Od té doby jsem vyrostl a mám toho za sebou tolik, že se vám o tom nezdá. Když chceme udělat spravedlivý svět z Císařství, nebude na nějaké klukoviny čas.“

„To by mě ale vážně zajímalo, jak to chcete udělat,“ vrtěl hlavou Císař.

„Nějak už si poradíme,“ odbyl ho Pepek. „Začnu třeba vámi. Mohl byste být pro svůj svět přínosem, když se zbavíte toho nespravedlivého, co ve vás ještě zůstalo. A že je toho moc! Znám vás teď lépe než vaše vlastní matka, ta na vás tolik času ani vlivu neměla.“

„Myslíte?“ zkusil namítnout, ale hned se vzpamatoval. „Asi máte pravdu, to jen já na to pořád zapomínám… Je to strašně nezvyklé.“

„Budete si muset zvyknout na mnohé,“ pokračoval Pepek. „Například že Emurechó nebude mít kolonie. Všude jsou stejní lidé a není možné, aby jedni měli privilegia jen protože se narodili ve stejném světě jako Císař. Vaše bývalé kolonie se osamostatní a vy jim v tom nebudete bránit. Ostatně, až přestavíte válečné lodě na rychlé, neozbrojené chremmaly, nebudete mít ani čím.“

„Myslíte ty pašerácké bárky?“ otřásl se Císař.

„Ano, ty,“ přikývl Pepek. „Jsou rychlejší, mají nižší spotřebu energie a mohou přistát, kde se jim zamane, takže nepotřebují ani nákladné kosmické přístavy. Nejsou ozbrojené, ale pro cesty do civilizovaných světů nebudou zbraně potřebovat. Aliance vám na ně ochotně poskytne plány, abyste je nemuseli vymýšlet znovu od začátku.“

„Aliance?“ vybuchl Císař. „Naši hlavní nepřátelé že by nám něco dodávali?“

„Přestanou být vašimi nepřáteli, až s nimi uzavřete mír,“ pokrčil rameny Pepek. „My už je k tomu dokopeme. Císařská pokladna nebude potřebovat peníze na bitevní lodě, takže se obejde bez vyděračských letištních poplatků, beztak už dlouho nic nevynášejí, Císařské obchodní lodě jste od nich osvobodili a jiné lodě sem kvůli nim ani nelétají. Horší problém bude vrátit důvěru penězům. Vaši finančníci udělali zásadní chybu, když si představovali, že k zajištění prosperity stačí natisknout nové a nové peníze. Nekryté peníze totiž nikdo ve vesmíru nechce. Budete muset přestavět zbrojovky na továrny a vyrábět něco jiného, něco potřebného, co budou lidé kupovat, obnovit zemědělství, abyste nebyli závislí na dovozu. Až budete v základním zboží soběstační, můžete obchodovat s přebytky.“

„To se ale hospodářství Emurechó zhroutí!“ namítal Císař. „A lidi se vzbouří!“

„Zhroutí se jen zbrojní výroba,“ přikývl Pepek. „Nikdo ji nebude potřebovat, nikdo ji brzy nebude ani litovat.“

„Jenže na zbrojní výrobě závisí všichni! A všichni přijdou o práci!“

„Přeměnou továren na mírové se změní náplň jejich práce,“ trval na svém Pepek. „Bude jí ale dost, toho bych se nebál. Horší je nechuť zdejších lidí měnit léty zaběhané, ale neudržitelné zvyky. A v tom byste mohl být nejvíce užitečný, pokud byste chtěl. Na vás přece lidé dají víc než na koho jiného.“

„Měli by. Ale jistý si tím nejsem.“

„To vím,“ přikývl Pepek. „My vám pomůžeme a vy pomůžete nám. Přestavba hospodářství Emurechó z válečné výroby na mírovou bude i v našem zájmu. Bude to znamenat konec válek v tomto koutě vesmíru.“

„Ale proč to děláte?“ naléhal Císař. „Kdybyste se za mě prohlásili Císařem, chápal bych to. Mohli byste to všechno udělat sami… teda, pokud by vás lidé jako Císaře strpěli… ale jistě byste to měli lehčí.“

„Neměli,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Jsme přece na Emurechó cizinci, uvědomte si to. Až tady skončíme, vrátíme se domů. Vy tu zůstanete a pak už to bude záležet na vás.“

„Ale co když po vašem odchodu vydám rozkazy k přeměně továren na vojenskou výrobu a dobudu všechny kolonie nazpět? Kdo mi v tom zabrání?“

„To neuděláte, Císaři,“ řekl Pepek přesvědčivě. „Přinejmenším budete vědět, že se sem čas od času podíváme, i kdyby to mělo být jednou za sto let. Cesta od nás sem je dlouhá, ale ne tak, aby se nedala zopakovat a jistě si uvědomujete, že o vás víme. Navíc je pravděpodobné, že zdejší část vesmíru bude sledovat některý z Erduků. Tím by to bylo zpečetěné na nejbližší milion let.“

„To je ta… bytost, která dokáže být na více místech současně?“

„Ano, právě ty mám na mysli,“ přikývl Pepek. „Je jich méně než nás lidí, ale není jen jedna jediná. Možná se divíte, proč žádná z nich není s námi. Vysvětlení je prosté. Dostali jsme se sem z Alyaku chobotem červí díry na palubě jedné z vašich lodí. Erdukové tu cestu použít nemohou. Musí to obejít a my v této chvíli nevíme kudy, ani jak dlouho jim to potrvá. Až se sem dostanou, bude všechno jinak. Což nic nemění na tom, že ani my tady nesložíme ruce do klína.“

„Říkáte, že mi chcete vrátit postavení a moc císaře…“ pokračoval Císař zamyšleně. „Ale přitom si nade mnou chcete ponechat kontrolu. Rozumím tomu dobře?“

„Ano, přesně tak. Nechceme, abyste zase skončil ve vězení nějakého provinčního knížátka a zajistíme vás i proti atentátům. Jistě víte, že máme možnosti, pro vás trochu neobvyklé… od hvězdných bran po kříšení mrtvých.“

„To jistě,“ přikývl. „Ale v takovém případě budu jen maňáskem, snad s jediným rozdílem. Věděl bych, na čí ruce jsem navlečený…“

„Pak bych měl pro vás i důstojnější roli,“ podíval se Pepek na Císaře pátravě.

„Jakou?“ ožil trochu Císař.

„Naše zájmy mohou být přece stejné s vašimi,“ řekl Pepek. „I vy chcete mít spravedlivější Císařství a mám dojem, že to myslíte upřímně. Současné Císařství spravedlností neoplývá, v tom jsme si zatím také zajedno. Chceme to změnit, ale vládnout tu nebudeme, chceme se vrátit domů. Jak říkám, spravedlivé Císařství by nám nevadilo – a ujišťuji vás, že naše představy jsou s vašimi slučitelné. Nebuďte tedy maňáskem, ale spojme se ke stejnému cíli! Když se ujistíme, že vámi spravované Císařství odpovídá i naší představě o spravedlnosti a že se již nevrátí do současného, pro nás i pro vás nepřijatelného stavu, odejdeme a ponecháme vás v roli vládce. Pak už nebudete maňáskem, ale sám sebou.“

„Až na toho… jak mu říkáte, Erduka?“ zaškaredil se Císař. „Ten by tu zůstal?“

„O tom my nerozhodujeme,“ zavrtěl hlavou Pepek. „To záleží na rozhodnutí Erduků. Ale ti zásadně nevládnou. Dokud budete vládnout dobře, budou vám fandit a nenápadně vám pomáhat, ale nechají vás na pokoji a nejspíš o nich nebudete ani vědět. Jen kdybyste se změnil v tyrana, obrátí se proti vám. Ale budou jen pomáhat někomu, kdo to se spravedlností myslí upřímněji. Erdukové sledují desítky světů, ale viditelně se na nich neprojevují. Kde se lidem daří dobře, kde vládne spravedlnost, tam nevědí, že nějaký Erduk existuje. Jak říkám, zásadně za lidi nevládnou. Já považuji za velkou čest, že jednoho z nich znám ještě z dřívějška.“

„Dejme tomu,“ přikývl. „Všiml jsem si ale, že mé pojetí spravedlnosti se od vašeho přece jen v některých detailech liší. Co s tím budeme dělat?“

„Vyjasníme si to,“ souhlasil Pepek. „Já teď vaše pojetí znám. Nesouhlasím se vším, co si myslíte, ale protože o odlišnostech vím, můžeme je postupně probrat. Nevěřím, že se nakonec neshodneme. A nemusí to být tak, že bych vám vnutil své názory. Jsem taky jen člověk, občas musím uznat své omyly. Považuji naši spolupráci za možnou. Prožil jste už dost zlého a máte snahu porozumět jiným, to se vám bude hodit a musím to ocenit.“

„V tom případě jsem váš,“ odvětil Císař.

*****

Čas návratů

Návrat Císaře do paláce v sídelním městě Scheja byl sice nenadálý, ale kupodivu hladký. Přinejmenším to tak vypadalo pro většinu obyvatel Scheje, pokud by se k tomu nachomýtli v roli nezúčastněných pozorovatelů. Spíš bylo podivné, že tu Císař tak dlouho nebyl. Právě zde si ho málokdo pamatoval, ale nikdo tomu nepřikládal váhu. Byla přece vůle Císaře, kde chce bydlet.

Přílet Císaře samozřejmě nikdo nečekal a všechny jaksepatří překvapil.

Drobnější zádrhel nastal na nádvoří paláce, kde letadlo s Císařem přistálo, ale málokdo mu v nastalé slavnostní chvíli věnoval pozornost. Tím spíš, že se vše odehrálo v několika vteřinách.

Neotesaný hromotluk správce paláce totiž Císaře nepoznal, či spíše – nechtěl ho poznat.

„To není Císař!“ vykřikoval umíněně, ačkoliv všichni kolem Císaře poznávali a vzdávali mu hold. „Nemůže to být Císař, musí to být podvodník!“

Císař se zachmuřil, ale než se dostal k odpovědi na to troufalé obvinění, správce se popadl za hrdlo a padl bez sebe k zemi.

„Zavolejte tomu nešťastníkovi lékaře!“ byl proto první rozkaz Císaře, vydaný hned po jeho vystoupení z letadla.

Několik ochotných rukou odneslo bezvládného správce do stínu, kde k němu přispěchal místní lékař. Slavnostní vítání pokračovalo dál bez ohledu na tuto nemilou epizodu. Mezitím se dostavil místosprávce, Císaře samozřejmě poznal a přivítal ho s důstojností, jaká mu přináležela. Trval sice na ověření Císařovy totožnosti biočipem, ale omlouval to nutností vyloučit za každou cenu omyl či záměnu osob. Správcova slova zřejmě slyšel, ale rozumněji trval na důkazu.

Císař se proceduře nebránil a když uchopil veliké žezlo s vestavěnou identifikační čtečkou a hlavice se modře rozsvítila, nemohl o jeho osobě pochybovat ani největší skeptik. Celé nádvoří vybuchlo jásotem, že se po dlouhé době vrátil.

Ceremonie ale netrvaly dlouho. Císař projevil přání odpočinout si po cestě.

„Letoun dejte do podzemních garáží,“ nařídil. „Ať není vidět z letadel ani z oběžné dráhy!“

„Nečekali jsme vás, Jasnosti,“ omlouval se místosprávce. „Je to opravdu neobvyklé. Ještě nikdy, co Scheja stojí, jste nepřiletěl letadlem! A navíc bez doprovodu! Opravdu bych se obával o vaši bezpečnost, co kdyby toho využily nějaké nekalé živly?“

S Císařem výjimečně cestoval jen nepočetný doprovod: dva muži a dvě ženy, všichni se vešli do nevelkého letadla, což pro pamětníky průvodů se stovkami sloužících, kuchařů, kejklířů a bodygárdů působilo neuvěřitelně.

„Myslíte, že by mě tady nějaké živly čekaly?“ usmál se Císař shovívavě. „Ba ne, když mě nečekáte ani vy, žádné živly mě tu čekat nemohou.“

„Kéž by tomu tak bylo! Ačkoliv to vypadá pravdě podobné,“ přál si hodnostář.

V hale paláce pak uspořádal improvizovanou přehlídku narychlo shromážděného personálu. Císař měl největší zájem o kuchaře. Ti se mohli přetrhnout, jak spěchali připravit něco chutného. Místosprávce v rychlosti sypal na všechny strany další rozkazy a brzy byl s Císařem v jednom z tisíců salónků sám, pokud nepočítáme ty čtyři, které si Císař přivezl s sebou.

Místosprávce se jim neodvážil přikázat, co mají dělat, jen jim naznačil, že si mohou udělat pohodlí, neboť starost o Císaře bude teď ležet především na místních.

„Nechte je, ať dělají, co uznají za vhodné,“ zarazil ho Císař. „Věřím jim.“

Dal si zavolat zdejšího šéfinspektora ochranky, představil ho Pepkovi jako Mistra Zkilnuta, a vydal mu pár příkazů. Ten je ale vyslechl značně zamračeně.

„Opravdu na tom trváte, Jasnosti?“ zeptal se Císaře, když dostal poslední příkaz.

„Musím na tom trvat,“ ujistil ho vážně Císař.

„Jak to můžete tvrdit?“ pokračoval Zkilnut.

„Neptejte se mě, jak jsem na to přišel, raději jednejte. V případě neúspěchu akce ponesete zodpovědnost vy sám.“

„Jistě, Jasnosti,“ uklonil se krátce šéfinspektor a rázně vypochodoval ze salonku.

„Doprovodím ho,“ nabídl se Císařův pilot a po němém přikývnutí vyšel rychle za ním.

„Jasnosti…“ odvážil se vyjevit podiv místosprávce. „S mistrem Zkilnutem přece nikdo cizí nesmí! Ani vašeho člověka tam jeho lidé nepustí!“

„Nechte to na něm,“ mávl rukou Císař. „Kdyby ho někam nepustili, však on se vrátí!“

„Zkilnutovi lidé by ho ale mohli považovat za špióna!“ obával se místosprávce. „Pak by ho mohli i zatknout!“

„To je jejich věc,“ pokrčil Císař rameny. „Incidenty jistě vyřešíme.“

Mezitím do salonku vstoupili kuchaři s mísami. Tak narychlo se jim nepodařilo připravit více než pár studených mis a salátů, ale Císař byl spokojený. Pozval ke svému stolu i komorné a místo nabídl i místosprávci.

„Poobědvejte se mnou,“ pozval ho.

„Nepočkáte na ochutnávače?“ připomněl mu místosprávce.

„Proč?“ usmál se Císař. „Nedůvěřujete vlastním prověřeným lidem, nebo si myslíte, že se sem již vetřel někdo cizí?“

„Za vlastní lidi si ručím,“ ujistil Císaře místosprávce. „Cizí jsou jen ti vaši.“

„Za ty si zase ručím já,“ oplatil mu Císař. „Klidně jezte, jed v jídle nebude.“

„Obdivuji vaši odvahu, Jasnosti,“ neodpustil si místosprávce. „A vážím si také vaší důvěry v naši spolehlivost.“

Chvíli strávili obědem, při kterém bylo hrobové ticho. Přerušil je příchod Císařova pilota.

„Dobrá, pojď tedy obědvat s námi!“ vyzval ho Císař, aniž by pilot řekl jediné slovo.

Chvíli pokračovali ve vychutnávání narychlo připravených pochoutek. Dalo se říci, že se kuchaři snažili. Jídlo bylo výtečné chuti a velice vyvážené.

„Bývá zvykem,“ porušil mlčení jako první místosprávce, „že si Císař vždy vymění většinu personálu. Vy jste si jich ale přivezl jen hrstku.“

„Ponechám na místech většinu dosavadních,“ ujistil ho Císař. „Vyměním jen neschopné, ale pro začátek chci předpokládat, že tu nikdo neschopný není. Nebudete jen přijímat personál, dokud to neschválím.“

„Jistě, Jasnosti,“ pospíšil si místosprávce.

Pokynul rukou a do salonku vkráčelo pět sloužících, oblečených v císařských barvách.

„Dobře,“ schválil to Císař. „Pošlete teď někoho zjistit, jak se daří panu správci. Nebyl prve úplně při smyslech, když mě nepoznal.“

„Správce před chvílí zemřel,“ pospíšil si s odpovědí jeden ze sloužících.

Všichni, zdálo se, na okamžik strnuli.

„To je nemilé,“ vzpamatoval se Císař. „Nevypadal předtím zdravě, ale doufal jsem, že to tak zlé nebude. Vy jste ale velice pohotově převzal jeho záležitosti.“

„To byla má povinnost,“ odvětil oslovený místosprávce zaraženě.

„Převezmete tedy to místo natrvalo,“ řekl Císař. „Teď hned. Měl ten člověk rodinu?“

„Ne, Jasnosti,“ přispěchal s odpovědí sloužící.

„To bych měl snad říkat já!“ zvedl na něho obočí nový správce. „Ne, neměl rodinu.“

„Nechte ho, byl jen trochu horlivější,“ usmál se na sluhu císař. „No, aspoň ho nebude tolik lidí oplakávat. Hej, ty tam!“

Ukázal prstem na sloužícího, který jim prve sdělil obě zprávy.

„Už jsi někdy zařizoval svému nadřízenému pohřeb? Zvládl bys to?“

„Nic takového jsem nikdy nezařizoval, ale zvládnu to!“ kasal se oslovený.

„Začni tedy s přípravami!“ nařídil mu Císař. „Ať má slušný pohřeb!“

„Ale Jasnosti… on Vás přece nepoznal!“ nechápal správce. „A nepřijal!“

„Vždyť říkám, nebyl při smyslech,“ opáčil Císař. „Není dobré znamení, aby někdo v paláci zemřel zrovna když přijedu, ale už se stalo. Ať tedy všichni vidí, že se Císař i v takových chvílích o své věrné zajímá. A mám ještě jednu věc. V následujících dnech by se měli moji lidé seznámit s palácem, aby zbytečně nebloudili po chodbách. Pamatuji se, že rozsáhlost paláce dělala mnoha lidem potíže. Zdejší ujišťuji, že jim současná místa zůstanou a s novými soupeřit nebudou, měli by se raději navzájem skamarádit. Doufám, že si všichni a všemožně vyjdete vstříc.“

„Ale to se jistě rozumí samo sebou,“ koktal nový správce.

„Jakési zkušenosti mi říkají, že to úplně samo sebou nebývá, ale proti mé vůli se jistě stavět nebudete,“ ukončil to Císař. „Spolehlivých lidí si umím vážit.“

Pak se ze salonku odebral do svých komnat, kde již sloužící odstraňovali ochranné povlaky z nábytku a připravovali kalíšky vonného oleje. Nikoho nenapadlo podivovat se, že si tam Císař pozval jen své lidi.

*****

Teprve tam se ale Císař na svého pilota zamračil.

„Není kruté trestat někoho smrtí za to, že mě nepoznal?“ zlobil se. „Vypadalo to jako náhlý kolaps, ale přece jen… jak se to srovnává s vaším smyslem pro spravedlnost?“

„To nebyl trest za to, že vás nepoznal,“ vysvětloval Pepek také zamračeně. „Však on vás poznal, dobře vás poznal! Zatímco ostatní vás buď okamžitě, nebo po krátkém zaváhání poznali a vítali, on s naprostou jistotou tvrdil, že jste podvodník. Proč? On dobře věděl, že něco neklape! Měl jste přece sedět v Pačdogově vězení a ne přijímat ve svém paláci hold služebnictva. Proto chtěl vašemu přijetí zabránit. Nemohl jsem ho nechat na pokoji. Nejenže by mohl přivolat své spolupachatele, ale mohl by proti vám poštvat palácovou ochranku a to ještě dřív, než mohlo dojít k vaší identifikaci. Vašemu zatčení bych tak jako tak zabránil, ale incident by se rozrostl a obětí by mohlo být více. Bylo lépe ho na místě přimrazit, dokud se proti vám stavěl sám. A protože se říká, že mrtví nekoušou, už jsem mu nepomohl. Nemyslím si, že byste ho měl litovat.“

„Myslíš, že to byl jeden ze spiklenců?“ váhal Císař.

„Už to mám potvrzeno i z další strany,“ odvětil Pepek. „Napadlo mě to hned, jakmile s tím začal. Dalším spiklencem je váš šéfinspektor ochranky Mistr Zkilnut. Místo aby uvedl dle vašeho příkazu do pohotovosti policii Jižní provincie a poslal komando zatknout knížete Pačdoga, volal přímo jemu a varoval ho, že jste tady.“

„Cože? On také?“ zaúpěl Císař.

„Přimrazil jsem ho a vstoupil jsem do něho,“ řekl Pepek. „V tom stavu nemůže nikdo lhát ani cokoliv zatajovat, takže vím prakticky všechno. Třeba jak do spiknutí zapletl vaši ochranku. Pačdogovci vás tehdy na tajném výletě nepřepadli čirou náhodou, ani s nebetyčným štěstím, jak jste si celou dobu myslel! Měli vaše přepadení skvěle připravené od vaší ochranky. Věděli, kam máte zamířeno, i kudy pojedete.“

„Zrada na zradu!“ zahučel Císař. „Proč jsi mi ale radil, abych zrádnému správci vypravil důstojný pohřeb? Za zradu patří spravedlivý trest, ne takové ohledy!“

„My říkáme: O mrtvých jen dobré,“ opáčil Pepek. „Spravedlivý trest si zasloužil, ale smrt je dostatečný trest, ne? Nač znovu trestat mrtvého? Jak byste se k němu choval, kdybyste o jeho zradě nevěděl? Nezařídil byste mu ten pohřeb také?“

„Zařídil,“ svolil Císař, ale v té chvíli sebou opět trhl. „Poslyš, teď mě něco napadlo… co jsi udělal se Zkilnutem? Máme teď ještě čekat zprávu o další záhadné smrti?“

„Bez obav,“ odvětil Pepek. „Měl větší štěstí. Udeřil jsem na něho o samotě, beze svědků. To mi umožnilo nejprve ho v klidu vyslechnout a pak ho zneškodnit bez zabíjení. Už jsme o tom přece hovořili. Není pro mě problém otevřít bránu do některého sousedního světa a hodit ho tam. Vybral jsem poměrně bezpečný svět, kde jsme byli krátce před naším návratem na Emurechó. Tak jako tak to bude záhadné zmizení, ale dá se to přijatelně vysvětlit i útěkem před hrozícím trestem. Prchající zločinci obvykle za sebou sami pečlivě zametají stopy, nebo ne?“

„Takže jsi ho poslal do vyhnanství…“ oddychl si Císař. „Uznávám, není to tak kruté, ten poslední svět nevypadal zle. Nebude ale škoda zaplevelit si ho ničemy?“

„Nezůstane tam natrvalo. V této chvíli je důležité, že nám nemůže škodit,“ zdůvodňoval to Pepek. „A aby se mu tam nevedlo zle, přidal jsem mu batoh užitečných maličkostí. Od zásob po nástroje, nožem počínaje a zapalovačem konče.“

„Skoro zbytečná velkorysost – pro zrádce!“

„Šlo mi hlavně o jeho zneškodnění,“ pokrčil rameny Pepek. „Nebudu nic namítat proti jeho pozdějšímu vydání soudu. Přiznám se, kdysi jsem darebáky kalibru těch dvou trestal na místě smrtí, jako vašeho povedeného správce. Všichni mi pak vyčítali, že jsem jim neposkytl dobrodiní řádného soudu. Což tenkrát nedávalo smysl, neboť zkorumpované soudy darebáky osvobozovaly. Vyhnanství do pustého světa je podle obecného mínění humánnější a všichni jsou spokojení. Zloduchové nepřijdou o život, spravedlnost nepřijde zkrátka a oběti lumpů se nemusí bezmocně dívat, jak se jim osvobození darebáci vysmívají.“

„Původně jsem byl proti trestu vyhnanství, ale teď už mi to připadá spravedlivěji, než jsem si představoval. Správce jsi ale zabil!“ připomněl mu Císař.

„To už jsem snad vysvětlil,“ opáčil Pepek. „Nechtěl jsem hned veřejně ukazovat, že máme neobvyklé prostředky. Ale šlo o rychlost. A přimražení je rychlejší než prst na spoušti zbraně.“

„Obrazně, nebo doopravdy?“ zajímalo Císaře.

„Oboje,“ upřesnil Pepek.

„Pak by mě zajímalo, proč jsi na nás pokaždé nechával vojáky střílet!“ nevydržel to dosud mlčící Icy. „Vždycky nás prostříleli jako řešeta, než jim došla munice.“

„Uškodilo nám to?“ usmál se Pepek. „Nechával jsem je střílet úmyslně, byla to součást mé psychologické války. Oni přece mířili dobře, co rána to zásah. Ale nám to nevadilo. A vojáky nic víc nedemoralizuje, než naprostá neúčinnost jejich střelby. Sám jsi viděl, jak změkla i komodorka Zikehová, když do nás vysypala plný zásobník – a nic.“

„Patřilo jí to,“ neodpustil si Icy. „Ta potvora strašně ráda popravovala. Přál bych jí, aby neustoupila a vytrvala až do pekelného ohně hvězdy Alyaku. Ačkoliv, na druhé straně by mi bylo líto kamarádů, které by vzala s sebou.“

„Alexijev je nenechal shořet,“ ujistil ho Pepek. „Já bych nedokázal odchýlit z kursu bitevní loď, na něco takového nemám sílu, musel bych jí odblokovat reaktory, ale on v kosmu roztlačí i bitevní loď, když se do ní opře. Udělal pro ně jen nutné minimum, aby jim průlet kolem hvězdy neublížil. Dostali se k ní hodně blízko, bylo jim pořádné horko, ale přežili to. Teď už se zase od hvězdy vzdalují, jen Zikehová má z toho těžké deprese.“

„Jak to víš?“ zarazil se Icy.

„Zajímalo mě to,“ odvětil Pepek.

„Mě to taky zajímá – a nic!“

„Na rozdíl od tebe se mohu Alexijeva kdykoliv a na cokoliv zeptat. Vnímám ho sice slabě, ale telepatie je lepší a hlavně rychlejší než rádiové vlny.“

„A často se s ním bavíš?“ chtěl vědět Icy.

„Kdykoliv mám chuť,“ odvětil Pepek. „Můžeme se na něho obracet třeba všichni najednou ve dne i v noci, Alexijev má na nás čas vždycky. Má také neuvěřitelné zkušenosti a mohl by nám radit, když si nejsme jistí. ale zatím jeho rady nepotřebujeme. Vystačíme si sami a často nám naše jednání už jenom schválí. Je ale povzbuzující mít v záloze takové zázemí.“

„A vy se s ním bavíte všichni najednou?“ zajímalo Císaře.

„Občas,“ přikývl Pepek. „Může se přece dělit podle libosti, to my nedokážeme.“

„Ani bych to do vás neřekl, připadáte mi všichni nemluvní,“ namítl Císař.

„To se vám jenom zdá, císařskej!“ vyjekl Icy nadšeně, že může konečně i on někomu něco vysvětlovat. „Dejte na mě, já už je prokouk’! Teda, chybělo mi jen málo, ale teď jsem pochopil, co se to děje, když tihle začnou vypadat nepřítomně. Voni se mezi sebou bavějí! A skoro furt!“

„Ale nevypadá to tak,“ trval na svém Císař.

„Nevypadá, ale to je tím, že spolu mluví tak potichu, až při tom slyšíte dopadnout špendlík. Jen je ale chvilku sledujte a uvidíte, jak jim při tom hrají oči! To je asi jediné, čím se to pro nás dva projevuje, ale když budete mít oči otevřené, nemůžete to věčně přehlížet a nechápat!“

„Zajímavé! A pak že jste stejní jako my!“

„Fyzicky se zas tak moc nelišíme,“ vrtěl hlavou Pepek.

„Nějaké rozdíly jsi mi ale nedávno sám přiznal,“ připomněl mu Císař.

„Nic z toho ale není tak zásadní, aby to bylo nepřekonatelné. Něco nám dokonce proti vám chybí, ale to, co máme navíc, je opravdu užitečné.“

„To vám ale umožňuje něco, co tady ještě nikdy nebylo,“ uvažoval Císař. „Například se postavit s nevelkou skupinou současné moci našeho světa. Tou mocí nemyslím sebe, naopak, jdu s vámi docela rád a klidně přiznám, že jsem vám i vděčný. Ale banda, co se zmocnila vlády nad Emurechó a beztrestně spaluje i spřátelené světy, nebude rozhodně slabá a myslím si, že nadšená taky ne! Jen bych řekl, že bys měl rozlišovat i to vyhnanství. Pro některé to bude i v příjemném světě strašlivý trest, pro jiné ještě příliš měkký.“

„Máš pravdu,“ přikývl Pepek. „Ale my jsme tu bandu nepřišli obdivovat. Ničení světů si zasluhuje přísnější trest než přívětivé vyhnanství ve světě, vhodném spíš pro zakládání kolonií. Ale světů je spousta. Jsou mezi nimi i takové, co budou mít brzy pověst hodně tvrdého kriminálu. Jeden už mám vyhlédnutý, není to žádný ráj!“

„Myslíš svět těch obřích létajících rejnoků?“ upřesňoval si to Icy.

„Nemám na mysli žádný vysloveně smrtící svět,“ vrtěl hlavou Pepek. „Znám třeba jeden studený svět. Smrtící jistě není, ale život na něm určitě lehký nebude.“

„Pro některé stvůry by se hodilo i peklo,“ mínil zatvrzele Icy.

„Známe i takové,“ řekla Yazatap, ale tak zlověstným tónem, přimíchaným do telepatie, až všem přebíhal mráz po zádech. „A ne jedno. Klidně přiznám, z jednoho pravého pekla pocházím a jiná jsem už navštívila. Máš ale naprostou pravdu. Pro největší stvůry se budou hodit i světy, kde právě řádí geologické bouře. Jeden přitom není daleko odsud.“

„Ty takový svět znáš?“ vyhrkl zaraženě Icy. „Co to znamená geologická bouře?“

„Ten svět zatím nemá jméno,“ pokračovala Yazatap zlověstně. „Najdeš ho jen dvě brány odtud, Saturn-nahoru a Mars-dolů. Zažila jsem už více než jedno peklo, ale tam bych dlouho nevydržela. Ne že bys tam nedokázal přežít. Ale asi by ses tam rychle zbláznil.“

Icymu se jen zježily vlasy…

*****

Napravovači

Zatímco severní polokoule Emurechó přijala Císaře jako návrat k normálnímu stavu, na jižní polokouli nastaly podle očekávání problémy. Mohl za to sesazený šéfinspektor ochranky Mistr Zkilnut, neboť stačil své komplice v proticísařském spiknutí varovat. Pepek ho přerušil pozdě, Pačdogovi stačilo málo a výmluvné bylo i přerušení hovoru uprostřed slova.

Také následující rozhovor Pepka s šéfem ochranky města Sulaek Mistrem Virmáhem, kde se Pepek snažil apelovat na jeho věrnost Císaři, vyzněl negativně. Mistr Virmáh Pepka odpálil, že Císaře neuznává a je si jistý, že jde o nějakého drzého podvodníka. Jistě již od knížete Pačdoga věděl o Císařově útěku z vězení, ale i když se díky žezlu ve Schejském paláci Cisařova pravost prokázala, spiklenci se rozhodli zatvrzele setrvávat na svém. Nedošlo jim, jak tím sami na sebe prozrazují, že vědí o Císařově uvěznění víc, než je zdrávo.

Pačdog i Virmáh se naopak pokusili ve Scheji spojit se šéfy ochranky různých úrovní, jenže Pepek již měl na své straně místního telekomunikačního odborníka Tryzíhgiho, který Císařův návrat nesabotoval a za Pepkův slib, že překazí případnou pomstu svržených spiklenců, většinu dálkových hovorů vysledoval. Neomezené právo odposlechu Císařské ochranky se tak nečekaně obrátilo proti těm, kdo je sami tak dlouho zneužívali.

Tryzíhgi mohl nechat oči na nevšední blonďaté krásce Ramiel, kterou mu Pepek posadil do kanceláře. Neodolal ovšem pokušení přestoupit jeho radu, aby si k ní nedovoloval nic důvěrného. Nechtěl nic moc, jen ji poškádlit, že má ty balónky pod kombinézou příliš nafouklé a chtěl jí to dokázat. Samozřejmě tam žádné balónky neměla, ale nenechala na sebe jen tak sahat a dotěra se pak chvíli bezmocně třásl na židli pod stropem, kam ho zdánlivě křehká dívka vyzvedla. Přitom se ho ani nedotkla, dokázala to snad očima! Byla to pro něho pěkně studená sprcha.

Pak se ale nakrátko změnila v nehmotnou, duchovitou postavu, aby mu v té podobě vyléčila ekzém za krkem. Úporné svědění, které ho v poslední době trápilo, okamžitě zmizelo a Tryzíghi pochopil, že ta blonďatá kráska očividně nebude všední dívka, jakých potkával ve městě každého dne tisíce. Samozřejmě byl od té chvíle se všemi důvěrnostmi konec.

Ramiel ostatní telepaticky řídila. Z pohledu Trizíhgiho to tak zřejmé nebylo, ale všechno jí poctivě předával a pokukoval po ní dál, i když teď už s neskrývaným respektem.

Spiklenci z dalekého Sulaeku se nejen nestihli se zdejšími kumpány domluvit, ale komandu tvořenému Pepkem a jeho manželkami navíc nezištně dodávali další jména, aby si je mohli přímo na místě vyzvedávat. Často u nich byli ještě během hovoru.

„Jsem zvědavá, kdy jim dojde, že si na sebe sami bonzují!“ komentovala to Yazatap, když přebírala od Ramiel pozici dalšího nešťastníka, osloveného spoluspiklenci.

„Až jim to dojde, žně nám skončí,“ odtušila Ramiel.

„Ještě jim to nedošlo,“ přisadil si Pepek. „Zřejmě naši rychlost nečekají. Berte každého až po ukončení hovoru, aby ty druhé nic nevarovalo.“

Ve světě, Pepkem prozatím nazvaném podle prvního nedobrovolného obyvatele Zkilnutův Arest, se zatím bezejmenná planina poblíž stejně bezejmenného jezera zvolna zaplňovala lidmi, kteří neměli nejmenší důvod jásat nad tím, že se tu sešli. Většina z nich se dobře znala a ti, kdo se osobně nesetkali, měli jedinečnou příležitost navzájem se představit.

Nikdo se do toho ale nehrnul.

Nejčastější větou, která se tu ozývala, byla otázka: „Ty seš tu taky?“

Na nevelkém vršku se vypínal jasně červený stan velikosti střední tělocvičny, kam by se v nouzi směstnaly stovky lidí. Pepkův dar měl ale k velkorysosti daleko. Byly tu sice připraveny pytle trvanlivých potravin a koše čerstvého ovoce, ale nikdo z nově příchozích neměl na jídlo ani pomyšlení. Ani řady matrací nikoho nelákaly k odpočinku. Všichni se na to s chmurnou tváří přišli podívat , ale na stole si mohli přečíst jen stručný vzkaz, který nikomu náladu nezvedal:

„Postavili jste se proti Císaři. Vyčkejte tady na jeho soud. Utíkat není kam.“

Stačilo se rozhlédnout, aby každý pochopil, co to znamená.

Utéci před spravedlností by tady mohl každý, kterýmkoliv směrem. Nikde tu nebyly ploty, hlídači ani ozbrojené stráže. Kolem travnaté planiny byl les, na jihu se černaly močály, proti nim se zvedaly hory plné jeskynních skrývaček. Schovat se tam by jistě nebyl problém. Kupodivu ale všem velice rychle došlo, v čem je čertovo kopýtko.

Útěk by byl vlastně – dobrovolným přijetím trestu vyhnanství.

V cizím světě a nejspíš na doživotí.

*****

Když se ke vzbouřené jižní provincii Sulaek knížete Pačdoga přidala za ne zcela jasných okolností Císařská Flotila s největšími bitevními loděmi, viděl Císařovu budoucnost optimisticky jen samotný Císař a jeho nepříliš početná svita.

Bitevní lodě byly zaparkované u sousední pusté planety, odpovídající Marsu. Už tam byly na dostřel těžkých zbraní, nemluvě o atomových torpédech, kterými by mohly ve velmi krátké době Emurechó nenapravitelně rozvrátit.

Ultimatum, které dostal od Císaře velitel Flotily admirál Hazaróchun, proto ani nevypadalo jako vážně míněné. Admirál Hazaróchun se smíchy popadal za své velké břicho, když mu radisté císařskou depeši předávali.

„Do půl roku vystavím císaře v kleci na nádvoří mého zámku!“ kasal se před podřízenými. „Až dorazíme k Emurechó, přejdou ho chutě na rozkazování. Bude pokorně žebrat o milost!“

„Nevidím to tak jednoznačně,“ pokoušel se ho mírnit kapitán Farwúd ze středního křižníku Frhopo. „Posádky mají na Emurechó rodiny. Nebudou zrovna nadšeně střílet.“

„Nemáte na palubě dost popravčích stěn?“ vyštěkl na podřízeného admirál. „Je čistě vaše věc, jak si zjednat na lodi pořádek! Také byste se před tu stěnu mohl postavit i se svými rebely!“

„Mělo by to jít i bez použití těžkých zbraní,“ dovolil si připomenout Farwúd. „Emurechó je prakticky bezbranný svět. Její zbraně jsme přece my, bez nás se nemůže nikomu postavit. Nemá ani dost vojska, aby se vyrovnala našim mariňákům.“

„Mariňáky si schováme na závěrečné finále!“ ušklíbl se admirál. „Na zahájení by byl lepší pořádný ohňostroj!“

„Tím ale neuděláme radost ani našim spojencům na Emurechó,“ namítl věcně Farwúd.

„Někdy si říkám, co nám vlastně brání, vzít je šmahem všechny i s císařem?“ rozvalil se ve svém křesle, udělaném přesně na jeho míru, admirál. „Proč se s nimi párat? Dodávky materiálu nám beztak posílají neochotně, proč si je nevzít bez jejich schvalování? Bylo by to rychlejší.“

„Stará zásada říká, že materiál získaný od nepřítele bývá nekvalitní a vposledku dražší, než z vlastní země,“ oponoval Farwúd. „Vyplatí se to jen u nedostatkových strategických surovin. Ani na vlažné spojence není spolehnutí, nedodají pořádně ani pitomá atomová torpéda. Víte, jak je to k vzteku, když k nepřátelské lodi pronikne klíčové torpédo, které má rozhodnout bitvu, ale tam se ukáže, že má v bojové hlavici jen olovo nebo nějaký jiný ksindl?“

Kdyby se to nestalo jemu samotnému a admirál o tom nevěděl, asi by tomu neuvěřil.

„No dobře, dobře,“ kývl neochotně. „Pracovní nadšení necháme našim spojencům, nám víc sluší nadšení bojové. A naši mariňáci jistě uvítají nadcházející příležitost s pravým vojenským duchem. Doufám, že aspoň ti nereptají!“

„Ti se na něco takového vysloveně těší,“ přikývl ulehčeně Farwúd.

Přít se s velitelem dokáže jen hodně tvrdá palice.

Farwúd byl tím sice pověstný, ale vycouvat ze sporu se ctí mu bylo přece jen příjemnější.

„Mají proč,“ přitakal smířlivě i admirál. „Nudit se určitě nebudou.“

*****

Flotila odrazila od základny v pořádku, ale admirálovi se kabonilo čelo čím dál víc.

Na vině byly zprávy od spojenců z Emurechó. Nebylo to tím, že by byly špatné.

Přestaly totiž docházet úplně.

Nejprve se odmlčela severní část Emurechó, kde se ve starodávné Scheji objevil Císař, jak Mistr Zkilnut všechny hned zkraje neprodleně varoval. Ale už tam se muselo dít něco podivného. Podle Zkilnutovy zprávy přiletěl do Scheje Císař jen s nevelkou družinou, která by Zkilnutovým lidem nemohla vzdorovat ani hodinu. Místo toho se ale Mistr Zkilnut znenadání odmlčel. Byla to náhoda či osud, kdoví? Zřejmě po něm Císařovi lidé vyjeli hned zpočátku. Ojedinělé ztráty jsou v každém konfliktu a Zkilnut měl asi prostě smůlu.

Ve Scheji bylo ale Zkilnutových lidí jako naseto, Mistr Virmáh i kníže se zapřísahali, že je stihli uvést do bojové pohotovosti, ale místo aby si Ochranka s Císařem poradila i bez velitele, přestaly již prvního dne ze Scheje docházet veškeré zprávy.

Císař musel mít družinu tvořenou čipovanými, jinak se to nedalo pochopit.

To došlo i Mistru Virmáhovi. Rozhodl se nečekaně udeřit na Scheju stejnou zbraní a nutno přiznat, že se knížeti Pačdogovi nikdy nikdo neodvážil vyčítat jeho početně největší soukromou sbírku čipovaných na celé Emurechó. Dvě největší letadla plná mariňáků dostala za úkol přivést Císaře zpátky do Pačdogova vězení. Za normálních okolností by taková akce nemohla selhat.

Zprávy od čipovaných ale vyzněly úplně jinak.

Zpočátku se zdálo, že Scheja padne již v první hodině. Podle operativních hlášení obsadili mariňáci letiště tak rychle, že nikdo z personálu ani nevykřikl. Nezúčastnění pasažéři v odletové hale nechápali co se děje, ani když je čipovaní začali systematicky krájet na kusy. Někteří v davu se sice zmohli na výkřik hrůzy, to už se při jatkách takového rozsahu nedá vyloučit, ale vyčištění haly nabité pasažéry netrvalo ani pět minut a krátce poté dorazila do Sulaeku zpráva o tom, že je celé letiště dokonale zpacifikované.

Jenže pak…

Asi po deseti minutách prý zavolal knížeti Pačdogovi sám Císař. Místo kapitulace mu suše oznámil, že ho za masakr ve Scheji musí chtě nechtě odsoudit k trestu smrti, neboť krev lidí volá do nebes. Rozsudek je od této chvíle stvrzený a tedy právoplatný.

A nebyl to bezmocný vztek nad hrozící prohrou, jak se kníže Pačdog v první chvíli bláhově domníval. Neuměl si představit, že by jeho elita neuspěla, čipovaní jsou přece záruka úspěchu!

„Když slíbíte, že se bez odporu vrátíte do vaší cely, zkusím naše chlapce požádat, aby vás nerozsekali na kusy s ostatními!“ vysmál se otevřeně do komunikátoru Císaři. „Ale pospěšte si, než se k vám dostanou!“

„Není kam spěchat a není ani proč,“ odvětil prý ledově Císař. „Všichni vaši zabijáci už leží bradou vzhůru. Ale prozradili nám, že jste je vyslal vy. Jste tedy na řadě.“

Kníže na tu zprávu zůstal stát jako přimražený.

Netušil, že ho to brzy potká doslova.

*****

Pobít na malém prostoru letiště tři stovky čipovaných, to chtělo něco hodně silného.

Jakmile se Pačdog vzpamatoval z ohromení, spojil se s velitelem tří hlídkových křižníků, rozmístěných na nízké oběžné dráze kolem Emurechó. Dva z nich ale okamžitě a svorně vyloučili jaderný výbuch s tím, že mají Scheju na dohled a nic nenormálního se tam neděje. Třetí křižník z trojice byl na opačné straně, ale protože oblet na nízké oběžné dráze netrvá dlouho, potvrdil po necelé hodině hlášení prvních dvou.

Scheja vypadala jako mírumilovné město a z kosmu nebylo znát, že by tam došlo k lítému boji. Žádný požár, ani sloupy dýmu, všude naprostý klid. Pravda, letiště přestalo přijímat letadla, ale to bylo z dálky asi tak všechno, co se dalo zjistit.

Jenže veškeré zprávy od mariňáků přestaly docházet a knížete Pačdoga i Mistra Virmáha to znepokojilo. Ne že by proti Císaři poslali všechno, domnívali se, že dvě letadla bohatě postačí. Tři sta mariňáků je ale tři sta mariňáků, to je přece síla! Odpovídá to plnému výsadku těžkého křižníku nebo třetině kapacity bitevní lodi. Co se to jen s nimi stalo?

Komunikátory ale mlčely a tím mlčením nepřímo potvrzovaly Císařova slova.

Admirál Hazaróchun i na tu dálku pochopil, že jeho spojenci na Emurechó protivníka krutě podcenili. Nejspíš se Císaři podařilo strhnout na svou stranu nejen lidi, ale i čipované. Dalo by se to pochopit, čipovaní vynikají oddaností. Ale aby se jich k němu přidalo tolik? Kde by se jich na Emurechó tolik vzalo? Císař byl dlouhá léta v Pačdogově vězení a mariňácké rezervace jsou pod důkladnou kontrolou. Buď tam někdo zodpovědný hrubě zaspal, nebo…

Hazaróchuna trochu zamrazilo.

Anebo se někdo aktivně přidal k Císaři!

Vypadalo to až nepříjemně logicky, tak nějak se to stát mohlo. Císař se sám z vězení dostat nemohl. Takže mu někdo zvenčí musel pomáhat, to snad bylo jasné každému.

Jenže – o mariňáckých rezervacích rozhoduje přímo Hlavní štáb! K Císaři by se pak musel přidat některý z maršálů! To je přece jasný podraz na ostatní! Takovou velezradu vesmír po tisíce let nepamatuje! Zrada Císaře je proti tomu prkotina!

Zrádce ale hraje vysokou hru. Jestli je to některý z maršálů, musí přece počítat s kosmickou Flotilou! A ta bude samozřejmě věrná Hlavnímu štábu! Ten, kdo to všechno ví a přesto si s něčím takovým začne, by si musel být svou věcí setsakra jistý!

Admirálu Hazaróchunovi postupně docházelo, že je to vážnější, než si myslel.

Tři stovky vycvičených, očipovaných mariňáků by se ve městě jako je Scheja mohlo směle postavit plnému výsadku bitevní lodi. Při převaze tři ku jedné by to sice podle všech válečných pravidel prohráli, ale v členitém městském prostředí plném úkrytů a důmyslně nastražených pastí by vyčišťovací operace trvala podle taktických tabulek dva měsíce a vyžádala by si ztráty zhruba pěti set vlastních čipovaných – ztráty obyvatel měst se raději ani nepočítají. Záleží i na tom, kolik by měli munice, ale čipovaní na logistice nezávisí, vždycky si přinesou dost zásob a navíc dokáží spolehlivě zabíjet bez výstřelu. Mariňácké mačety jsou v noci účinnější než střelba a když zrovna nemají nic lepšího na práci, naporcují člověka během vteřiny na kostičky, akorát do guláše.

Ty tři stovky ale padly příšerně rychle, podle toho, co svorně tvrdil kníže s Mistrem, během deseti minut. Nikdo z nich se ani nepokusil přivolat posily. Ne že by se na ně mariňáci spoléhali, ale když volají posily, znamená to, že narazili na něco příliš houževnatého, nejspíš na soustředění většího počtu rovnocenných protivníků, samozřejmě také čipovaných. Když totiž mariňák narazí na pouhé vojáčky, proběhne mezi jejich kulkami a ještě si při tom prozpěvuje. Obyčejní vojáci ho zasáhnou leda náhodou, v rovném boji by byl poměr ztrát tak deset tisíc k jednomu.

Scheja je tedy tvrdší oříšek a je třeba mít před ní větší respekt. Podceňovat protivníka se nevyplácí, znamená to poslat tam nejprve pořádný ohňostroj a mariňáky vypustit až na dočištění.

Jenže Scheja je také Císařské město, na to je nutné brát zřetel. Nemá jen tak pro nic za nic bezletovou zónu, kudy smí létat jen předem pečlivě hlášené nemotorné dopravní kolosy. Tu zónu jistě střeží dobře utajená protivzdušná obrana. Poslat tam běžné bitevníky, to by nejspíš skončilo jejich sestřelením. Kdysi někdo zasvěceně tvrdil, že Císařská města jsou pouhé pasti na nepřítele, postavené tak, aby na nich útočníci co nejvíc vykrváceli. Sakra, teď by se velice hodily plány protivzdušné obrany Scheji! Jenže ty jsou důkladně ukryté dole na Emurechó.

Přímé dobývání asi nebude tak jednoduché.

Stiskl raději tlačítko předem nastaveného volání, kterým volal spojařům.

„Zavolejte mi ihned velitele všech křižníků, hlídkujících na oběžné dráze u Emurechó!“ poručil si. „Dotaz do šifrátoru si zadám sám. Za jak dlouho můžeme očekávat jejich odpověď?“

„Jsme od Emurechó zhruba devět světelných minut, takže odpověď by měla dorazit zhruba za dvojnásobek, pokud ji něco nezdrží.“

„Co by ji mohlo, ksakru, zdržet?“

„Jedině kdyby si ji museli dlouho rozmýšlet,“ připustil spojař.

„Zdržování si každý děsně rychle rozmyslí!“ opáčil admirál ledově. „Připoj na šifrátor můj komunikátor a nežvaň!“

Admirálovi podřízení nikdy nedávali najevo nesouhlas ani liknavost. Výjimkou byl kapitán Farwúd, o kterém se tradovalo, že se občas s podřízenými radí a nadřízeným oponuje. Na druhé straně se mu nedalo upřít, že jeho rozhodnutí bývají preciznější než u vojácky říznějších velitelů. Křižník Frhopo byl vždycky tam, kde ho bylo zapotřebí a to byl důvod, proč mu to admirál trpěl.

Raději měl ale říznější velitele, i když mezi nimi bylo víc smolařů, a vycepované podřízené, kteří okamžitě a bez mrknutí splní každý rozkaz. Jediné, čemu nemohl poroučet, byly fyzikální zákony. Devět světelných minut je i pro světlo děsná vzdálenost. Admirála rozčilovalo, že se měl o splnění rozkazů dozvědět až po případné večeři, ale fyzikálním zákonům nemohl vyhrožovat ani degradací, ani popravčí stěnou.

Raději si poručil donést z důstojnické jídelny večeři, vylepšenou o šumivé víno a pikantní nakládané jikry, které přímo zbožňoval. Luxusních zásob měl na lodi dostatek, aby si občas mohl dovolit hostit i vybrané důstojníky.

O tlustých lidech se říká, že možná žijí kratší dobu, zato déle jedí. Admirál si vychutnával večeři s požitkem, ale když do sebe na závěr obrátil víno a pohlédl na hodinky, zrudl a začal volat nevybíravými slovy spojaře.

„Řekl jsem, že musím mít odpověď v komunikátoru v té vteřině, co přijde, nebo jste špatně slyšeli?“ rozčiloval se.

„Žádná odpověď ještě nedorazila!“ hlásil mu ihned službu konající důstojník.

Z rychlosti jeho odpovědi se dalo usoudit, že je v naprosté pohotovosti, nefláká se, ale sám přesně neví, co se děje, kde a proč zdržení vzniklo.

„Někdo si koleduje o důtky před nastoupenou posádkou!“ prohlásil admirál.

Karabáč měl vždycky v oblibě, ale tentokrát se nemohl těšit na podívanou.

„Chyba není u nás, admirále,“ hájil se ihned důstojník. „Přijímáme na všech kanálech, ale z křižníků nepřicházejí ani automaticky odesílaná data. Intenzivně zjišťujeme, co se tam děje.“

„Zase nějaká oblast, která vypíjí radiové vlny?“ ujišťoval se admirál.

„Rozhodně ne,“ odvětil důstojník. „Vysílačky na Emurechó chytáme bez problémů. Tím to asi nebude.“

„Dám je postavit před popravčí stěnu!“ zahromoval admirál a vypnul komunikátor.

Vysvětlení se přece nabízelo samo. Přinejmenším dva ze tří křižníků na Emurechó přistály. Samozřejmě pokud je ten třetí za planetou a do hodiny se vynoří. Pravděpodobné jsou jen dvě možnosti. První by byla, kdyby se velitelé křižníků z přílišné horlivosti rozhodli podniknout sami na Emurechó výsadek. V krajním případě by to bylo časovou tísní omluvitelné, nemuseli mít čas čekat na potvrzení od nadřízeného, ale vůbec ho neinformovat? To by bylo tak neslýchané, že by byla poprava válečnými pravidly přímo vyžadovaná. A to i v případě druhé možné varianty, kdy by je o naléhavou pomoc požádal někdo z hlavního štábu na Emurechó. Právo by k tomu měli, Hlavní štáb je nadřízený všem – ale admirála polil studený pot při myšlence, že by jej mohl vydat procísařský zrádce. Ať tak či tak, nic je neomlouvá, že ho o tom opomněli informovat. Velitele křižníků nečeká shovívavost, ani kdyby se jim teď podařilo osobně dopadnout Císaře.

Admirál se kabonil tím víc, čím déle o tom přemýšlel. Tomu se ale říká smůla na samém začátku! Co to bylo za blbost, pokoušet se o výsadek? I kdyby všechny tři křižníky spojily síly a vyslaly do výsadku svoji tisícovku mariňáků, čeho tím chtěli dosáhnout? Každému pitomému seržantovi přece muselo být jasné, že když se Scheja se třemi stovkami mariňáků vypořádala za deset minut, musela mít početní převahu ne tři ku jedné, ale nejméně deset ku jedné. Tři ku jedné by pak měla i proti mariňákům z křižníků, takže poslat je tam znamenalo poslat je do zkázy. Proti tak silnému protivníkovi nemohli mít naději na úspěch! Velitelé by jen přišli o očipované – další důvod k jejich popravě – a při té riskantní operaci by se mohlo snadno stát, že jejich protivníci vtrhnou na palubu lodí, dříve než stačí opět vzlétnout. To by byla neuvěřitelně školácká chyba, ale jak známo, co se může zlého přihodit, to se jednoho dne nezbytně přihodí. Ztráta tří křižníků by byla velice nemilá, jenže se zřejmě stala – bude asi nutné je odepsat.

Nevadí, Flotila má pořád mnohem větší sílu!

Nemělo ale smysl zatajovat špatné zprávy před podřízenými. Zřejmě se tu rýsuje něco dost nečekaného a nepříjemného. Nejprve protivníka svorně podcenili kníže Pačdog i Mistr Virmáh, přičemž přinejmenším u druhého se nedá předpokládat nezkušenost. Mistry Ochranky nebývají holobrádci krátce po opuštění vojenského učiliště, ale protřelí intrikáni, zvyklí myslet vojensky. Takoví nepadnou do primitivní pasti. Běžná past by to nemohla být už proto, že křižníky nad Schejou nezaznamenaly sebemenší stopy po bojích! Mariňáci nemají jen obávané mačety pro boj zblízka, ale každý disponuje palebnou silou, schopnou změnit město v jediné obrovské požářiště!

Admirál Hazaróchun se mračil čím dál víc. Kéž by už byl u Emurechó!

Jenže – ty fyzikální zákony!

Když hvězdná loď, lhostejno zda malý výsadkový člun, nebo největší bitevní loď, letí po optimální dráze, pak to znamená, že každá změna dráhy bude jedině k horšímu. Rozkazy tady nepomohou. Kdyby nařídil zvýšit rychlost a podřízení ho uposlechli, ostatně by jim ani nic jiného nezbývalo, loď by k cíli dorazila dříve, ale s tak neubrzditelnou rychlostí, že by kolem Emurechó neškodně prolétla a opětovné přibližování by bylo ještě delší než úspora času, získaná zvýšením rychlosti. Optimální dráha je zkrátka optimální dráha, zásadně je nejlepší a tím pravomoc velitelů všech stupňů končí. Fyzikálním zákonům se poroučet nedá.

Co se dá dělat! Flotila tedy poletí optimálně. Ale u Emurechó se situace otočí. Tam už bude třeba rozhodného a neohroženého velení. Tam bude příležitost ukázat změkčilým polocivilním spojencům, jak se má válčit!

A na to se admirál těšil.

*****

Válečná porada v Císařově apartmánu neměla nic z dřívějších oficialit, jimiž byla obalena ještě před sto padesáti lety na zasedání Císařského Hlavního štábu.

Císař nepřicházel jako poslední a slavnostně za zvuků své oblíbené hudby, ale byl tu trvale ubytován, takže jeho současní spojenci přicházeli naopak za ním. Chyběli tu heroldi, ohlašující funkce a jména příchozích. Nebylo proto koho vykazovat po uvítání za dveře, nebylo to ani třeba. Císařovy spojence obvykle zastupoval jen jeden zástupce, lépe řečeno zástupkyně, ostatní byli roztroušeni po zbytku Emurechó. Jak musel s přihlédnutím k telepatickému propojení Horákovy rodiny uznat i Císař, bylo by nepraktické trvat na osobní přítomnosti všech.

Dvorská etiketa zkrátka dostávala na frak, ale nikdo už se na to neohlížel.

Někdy tu býval i Icy, ale ten bral zdejší pobyt jako připomenutí, že jeho přítomnost svazuje Pepkovi ruce. Uznával to nerad, raději se účastnil akcí s Pepkem, ale občas se to zkrátka stávalo.

Společné s dřívějším pořádkem porad bylo úvodní shrnutí současného stavu, přece jen bylo nutné z něčeho vyjít. Na rozdíl od dřívějška se ale nezačínalo úspěchy, aby se pak neúspěchy jen letmo naťukly. Všechno se probíralo v pořadí podle důležitosti. Skoro se zdálo, že se neúspěchy probírají přednostně, Pepek jim aspoň přikládal větší váhu.

„Yazatap dnes objevila velký problém,“ začala Ramiel na úvod, jakmile vešla. Byla to tedy ona, kdo dnes bude jednat s Císařem. Ten jí ihned galantně nabídl židli, na kterou se posadila, ale hned přešla k věci.

„Musíme něco vymyslet s čipovanými,“ pokračovala, aniž by dala Císaři čas na jedinou zdvořilostní formalitu.

„Co se s nimi děje?“ usmál se trochu Císař. „Snad jim někdo nemístně neubližuje?“

„To ne, naopak!“ okamžitě odpověděla Ramiel. „Bijí se ve Zkilnutově Arestu skoro pořád a pro kdejakou hloupost.“

„No tak si navzájem trochu rozbijí úsměvy,“ pokrčil Císař rameny.

„Vy jste mariňáky nikdy zblízka neviděl, že ne?“ opáčila rychle Ramiel.

„Ale viděl,“ oponoval jí Císař. „Mnohé jsem kdysi vyznamenával…“

„To jste je jistě viděl jen na přehlídkách, měli nablýskané knoflíky a pečlivě nažehlené puky na kalhotách. Měl byste je vidět dneska! Otrhaní, pomlácení, samá jizva a krevní podlitina, ale to jim nestačí a pořád by se prali! Když ne s nepřítelem, aspoň mezi sebou.“

„Mariňáci byli vždycky tvrdší hoši!“ vzdychl si Císař.

„Jenže takhle to nejde!“ vybuchla Ramiel. „Co je nám platné, že je tam házíme živé, když se mezi sebou zabíjejí? Odzbrojili jsme je, ale oni si dokáží vyrobit zbraň ze všeho, co najdou. A kdyby se prali jen mezi sebou! Umíte si představit, jak to dopadne, když mariňák někoho bací po hlavě sekeromlatem, tedy středně velkým kamenem, přivázaným pro zvýšení švihu na klacku? Což o to, když je cílem jiný mariňák, ten většinou uhne, ale normální člověk má okamžitě hlavu na kaši. Pokud vůbec nějakou kázeň měli, teď povolila a jejich bývalí nadřízení si nejsou před nimi jistí životem.“

„Čím kdo zachází, tím často schází!“ podotkl Císař.

„Odkud to máte?“ zarazila se Ramiel.

„To se tak přece říká,“ pokrčil rameny Císař.

„A kdyby jen tady!“ přidala Ramiel. „No nic, budeme je muset rozdělit. Yazatap navrhla házet očipované do zdejšího studeného světa. Spíš tam přežijí, než normální lidi, ale je to přes dvě brány, víc nás to vyčerpává… Ačkoliv to už je zase naše věc…“

„Do toho vám ani mluvit nemohu,“ omlouval se Císař.

„Ještě abyste měl řeči!“ odsekla drze Ramiel. „Já to říkám jen abyste dopředu věděl, co by nás zase mohlo zdržovat! Naštěstí je vašich takzvaných mariňáků málo, být jich víc, byli by ještě nepříjemnější.“

„To jsou mi věci!“ povzdychl si Císař. „Mariňáci, výkvět armád, vám nedělají starosti jako protivníci, ale staráte se, aby se vzájemně nepomlátili! To jsou tedy konce!“

„Konce vaší elity?“ ušklíbla se Ramiel. „No, když si vzpomenu, jak jsem coby malá žába od srdce toužila stát se něčím podobným…! Buďte rád, že jsou to takové konce, mohlo to přece dopadnout ještě hůř!“

„Co se dá dělat? Kdo se dal k armádě, nesmí se lekat ničeho!“

„Před Icym tohle moc neříkejte,“ ušklíbla se Ramiel. „Víte, jak se on dostal k armádě, nebo ne? U něho to moc dobrovolné nebylo. Zkusíte si odhadnout, kolik je takových ztracenců v každé armádě? A to jich většina skočí na vějičku, jak budou statečně bránit drahou vlast, ohroženou zlým nepřítelem! No, někdy to tak je, jsou i čestné výjimky, ale většina vojáků jsou jen nástroje loupežných válek a v každé válce je zmasakrovaných lidí víc než hrdinně padlých hrdlořezů.“

„Nemáš zrovna pěkné mínění o obraně vlasti!“ napomenul ji Císař.

„Víte přece, že pocházím z jednoho takového pekla!“ odsekla Ramiel. „Z mé bývalé vlasti je dnes pár radioaktivních kráterů. Já a hrstka kamarádek jsme měly štěstí, že nás z toho Pepek vytáhl pár dní předtím, než to bouchlo. A já mám z nich kliku největší, že jsem s ním. Na nějaké kydy o službě vlasti mě nenachytáte!“

„Vidíš – a přitom jsi v Pepkově armádě, která nám pomáhá přežít,“ namítal Císař. „Šetříte nepřátelské vojáky, jak jen to jde, takže může být i armáda, která se od té hrubé žoldácké většiny dost podstatně liší.“

„To se pořádně pletete!“ odfrkla si Ramiel. „My nejsme armáda, i když jsme se dostali do křížku s vašimi elitami a zametáme s nimi! K armádě nám něco chybí, anebo naopak přebývá. Nemáme a neuznáváme žádnou hierarchii a už nejméně vojenskou. Kašleme na peníze, pro které většina mariňáků zabije vlastní matku. Nemáme za úkol bojovat za něčí výhody a zájmy, kromě spravedlnosti, která se jinak vojáků vůbec netýká. Možná to vypadá, že teď jdeme s vámi, ale to jste si přece vyříkal s Pepkem, jako bych u toho byla! Jdeme s vámi, dokud jde o spravedlnost. S námi toho můžete dosáhnout, ale kdybyste se zvrhl v tyrana, půjdeme proti vám.“

„Což si po zkušenostech s vámi raději tisíckrát rozmyslím,“ vzdychl si.

„Vy už jste si to přece rozmyslel,“ odvětila klidně. „Znám vás líp než vaše vlastní matka. Zapomněl jste, že si mezi sebou telepaticky předáváme úplně všechno?“

„No, upřímně…“ ztuhl trochu Císař. „Překousl bych, že mi vstoupil do vědomí Pepek. Ale že jste mi vlezli do hlavy všichni… dokonce i ty, taková dívenka… To u vás nemá nikdo právo na soukromí?“

„Jde o to, čemu říkáte soukromí,“ pokrčila rameny Ramiel. „Vaše pojetí soukromí znám. Máte je až idealisticky rytířské, ale… už jsme podrobili nedobrovolnému výslechu pár desítek lidí a žádný, podržte se, žádný se vám nepodobá! Asi to bude tím, že nejčastěji vyslýcháme vysoce postavené osobnosti: knížata a jim podobné. Z našeho pohledu jsou to ale intrikáni, pleticháři, sobci, zkrátka spodina lidstva. Podle vašich ideálů se mají starat o blaho a bezpečí ostatních, ve skutečnosti jsou pro ně největším nebezpečím. A tak to pokračuje dál. Srovnejte si je s bývalým poručíkem nepřátelské armády Icym. Byl by to slušný hoch, kdyby z něho darebáci na opačné straně neudělali vojáka. Zabíjel by jako většina vojáků, jenže na rozdíl od takzvaných elitních mariňáků jen s nechutí a spíše pod pohrůžkou krutého trestu. Na každé hvězdné lodi jsou přece popravčí stěny a nejsou tam jen pro výstrahu. Popravuje se u Císařských i u Aliance. Možná jste jediný, kdo o tom zatím neslyšel.“

„Aspoň nějakou odlišnost že mi přiznáte!“ vzdychl si Císař. „Přiznám se, pořád je pro mě krajně nepříjemné vědět, že o mě víte všechno.“

„Tak mě aspoň nepovažujte za malou dívenku,“ usmála se trochu Ramiel. „Mám s Pepkem nádherného klučinu Radečka. Jistě dobře víte, co takovému dítěti předchází, nemusím se snad o tom zbytečně šířit, ale třeba vám to pomůže zbavit se přede mnou nejistoty.“

„Já na tom přece netrvám. To zase patří do vašeho soukromí.“

„Jak se to vezme,“ pokrčila rameny Ramiel. „Sex patří k činnostem, do kterých si málokdo nechá nahlížet někoho cizího. Ale my už ani sex nechápeme pokrytecky. Ne že bychom to dělali veřejně a mimo rodinu, ale nezapíráme to. Nejsem už dítě, ani děvčátko nezkušené a nepolíbené, abyste přede mnou musel hrál pohádky. I když mám ráda divadlo, zejména to pro děti.“

„Já to přece vím,“ zatvářil se přistiženě. „I tady na Emurechó se zavíráte do ložnice. Vím také, že jste všechny Pepkovy rovnoprávné ženy, ačkoliv jsem si zprvu myslel, že jen Yazatap je mezi vámi hlavní. Přiznám se, zdá se mi to spravedlivější.“

„Naše rodina přece vyžaduje spravedlnost,“ odvětila vážně Ramiel. „Neuznáváme hlavní manžele a manželky, ani vedlejší konkubíny, jak je zvykem na Emurechó. Nejsme tu ale všichni. Část rodiny musela zůstat u dětí, část je tady a poslední část na dalším světě, ale to je jen do času. Tady na Emurechó nemůžeme být všichni spolu ani v noci. Pokaždé jedna z nás jako duch hlídá, aby se ostatním – i vám – nic nestalo. Bezpečnost především.“

„Sám se divím, kolika lidem bych stál za vraždu!“ vzdychl si.

„Až pět zneškodněných atentátníků během jediného dne,“ usmála se Ramiel. „Naštěstí má duch proti klasickým strážným nepopiratelné výhody. Žádný darebák ho nevidí, nemůže ho tedy přepadnout, ani si vyčíhat, kdy se hlídač nedívá. Strážný duch může hlídaný prostor pohodlně obcházet a nahlížet do případných skrýší bez obav, že ho někdo zaskočí. Jako duchové vidíme lidi i ve tmě, ale lidé nás ne. Proto jsme zatím všechny atentátníky odhalili včas a dokud proti nám budou postupovat jako dosud, nemají šanci.“

„A co kdyby je napadlo přijít s něčím, co nečekáte?“

„Jejich problém je v tom, že si nedokáží ani představit, kdo proti nim stojí,“ povzdychla si Ramiel. „Postupují proti nám jako proti jiným lidem. Připravují si skrytě zbraně, netušíce, že je pozorujeme. Ostražitě vyhlížejí nepřítele, ačkoliv stojíme přímo u nich. Snaží se skrývat, ale tím jsou ještě nápadnější. A když získáme jistotu, co chtějí provést, stačí okamžik a atentátník padá bezvládně k zemi. I postřelený člověk dokáže vystřelit, přimražený ne. Mezi atentátníky, co proti nám poslali, byli i čipovaní mariňáci. Proti normálním lidem jsou to přesné a rychlé bestie, jako vraždící stroje. Jakou měli proti nám šanci? Vždyť ani nezjistili, kdo je to kosí!“

„A co kdyby proti nám použili něco mohutnějšího?“ zajímalo Císaře. „Neměli byste raději uvažovat o nejhorším? Věřím, že jste vyřadili i hlídkové lodě na oběžné dráze kolem Emurechó, ačkoliv nevím jak, ale tři křižníky nejsou největší síla, co proti nám stojí!“

„O Flotile u Sirzy víme,“ ujistila ho Ramiel. „Víme, že odstartovala směrem k nám, ale má to sem ještě pár týdnů cesty. Až bude blíž, Pepek se proti ní vypraví a ochromí ji.“

„Jsi si tím tak jistá?“

„Nebude to jeho první zpacifikovaná Flotila,“ přikývla. „U Alyaku zůstaly ochromené hned dvě, vaše i Alianční.“

„Ale co kdyby někoho napadlo nepřibližovat se, ale použít nejtěžší zbraně z dálky? To by mohli už teď a tady na Emurechó by nastalo pravé peklo!“

„Duch přežije i atomový výbuch. Pepkovi se to v jednom pekle, horším než tady, stalo,“ odvětila vážně Ramiel. „Proto je pořád někdo z nás duchem. Ale pak bych nechtěla být v kůži toho, kdo by za to nesl zodpovědnost. Většina velících týpků si myslí, že se jim nemůže nic stát, nebo že se zodpovědnosti chytře vyhnou, ale tady bych si byla skoro jistá opakem.“

„Myslíte si, že by jeden zmohl víc, kdyby ostatní zahynuli?“

„Kdyby ostatní zahynuli, ten jeden přivolá zbývající většinu naší rodiny. A ta by už neměla co dělat s pravděpodobnými vrahy, ale se skutečnými. A to se jedná úplně jinak. Darebáci mívají velice často výhodu, že na ně ti poctiví musí brát ohledy. Snadno získají výhodu prvního úderu, ale taková výměna nemusí být pro ně vždycky výhodná. Tady by asi nebyla.“

„Pak byste smetli třeba celou Flotilu?“

„Samozřejmě ne,“ zavrtěla hlavou Ramiel. „Všude mohou být lidé nevinní, ačkoliv jsou na bitevních lodích výjimkou. Ale viníci by byli jasnější a těm by pak nebylo co závidět. Víte přece, co říkala Yazatap! Dvě hvězdné brány odsud, v našem označení Saturn-nahoru a Mars-dolů, se nachází pravé peklo, Pepek mu začal říkat Podsvětí. Věřte mi, dobře znám pověsti jeho světa, ale ten název je zatraceně výstižný. Má z něj respekt i Yazatap a ta se jen tak něčeho nelekne! Možná tam tak jako tak skončí viníci zkázy světa Morzortů, to se v žádném případě nesmí promlčet, ale je vysoce pravděpodobné, že tam skončí celé velení Flotily i s Hlavním štábem.“

„Pokud tam všichni tak jako tak neskončí už za Morzorty,“ dodal chmurně Císař.

„V tom jistotu nemáme,“ odtušila Ramiel. „Víme, že zatím několik viníků zemřelo, je to už více než sto padesát let, ale jistě ne všichni. Uvidíme! Podsvětí má vždycky dost času.“

Císař se otřásl – a nebylo to zimou. Raději by změnil téma rozhovoru, tohle zajisté nebyla normální válečná porada.

„Přiznám se, necítím se vůči vám v rovnoprávném postavení,“ začal z jiného soudku. „Je mi jasné, že to ani není možné. Prostě vám musím věřit a zřejmě vás budu i poslouchat. Nejvíc mě dostalo, když jsem se dozvěděl, kdo všechno se proti mně spikl. Některé z těch lidí jsem po celou dobu považoval za přátele! Mrzelo mě, že mě nenašli, divil jsem se tomu. Teď se ukázalo, že mě nehledali, a co hůř, dobře věděli kde jsem a nechali mě na pospas těm nejhorším. Vlastně jsem až teď přišel o přátele, nebo lépe vyjádřeno, o svou naivní víru v jejich přátelství. Ale co bude dál? Mít za přátele lidi z vesmíru může být dobré, ale co až se vrátíte domů? Nevidím to zrovna povzbudivě.“

„V tomhle vás asi potěším,“ rozjasnila se trochu Ramiel. „Spousta lidí přivítala váš návrat upřímně. Tady ve vašem paláci jich mnoho nezbylo, ale i tady jsou.“

„Jenže jak se tak dívám, i tady se to dost vylidnilo,“ povzdychl si.

„Falešní odcházejí, praví zůstávají,“ podotkla Ramiel.

„Sliboval jsem všem, že si dosavadní místa udrží,“ namítal Císař. „Nepřivedl jsem si sem kromě vás nikoho. Dejme tomu, že hodně lidí patřilo ke zrádcům, z Ochranky zůstalo sotva pár posledních. Proč ale odešli i nevinní?“

„Z těch chybějících patřila polovina ke zrádcům a je teď ve Zkilnutově Arestu,“ doplnila Ramiel. „Ostatní ale opravdu odešli sami. Mohlo jim být podezřelé, že tady lidé začali záhadně mizet, asi dostali strach, aby je to nepotkalo také, ale za to nemůžeme. Odstranili jsme jen ty, kdo o spiknutí věděli. Ale nemějte obavy, až to bude potřeba, najdou se jiní. Někteří sem přijdou pro jisté výhody, které služba Císaři přináší, jiní snad i z upřímné snahy pomoci.“

„Proč je ale nemáme zaměstnávat už teď?“ chtěl vědět.

„Protože se k Emurechó blíží vaše Flotila, nachystaná proti vám,“ řekla Ramiel. „Čím méně lidí tu bude, tím méně potenciálních obětí. A nemusíme počítat s atomovými bombami, ani s údery obřích mikrovlnných kanónů, ačkoliv si jsme vědomi jejich nebezpečí. Stačilo by i méně. Třeba banda mariňáků, která by se nezdržovala nevinnými oběťmi na letišti, ale zamířila by rovnou do paláce. Zastavili bychom je, ale nikdo neví, kolik lidí by přišlo zbytečně o život. Jak říkám, čím méně lidí tu bude, tím lépe. Je nás málo, než abychom stihli uhlídat všechno.“

„Pochopte ale, je mi strašně trapné, že pro mě nasazujete životy pořád jen vy.“

„A kdo jiný?“ usmála se jemně Ramiel. „Poslyšte, Gosure, chtěl byste se nějaké akce zúčastnit i vy sám?“

„Nemohu být přece duchem!“

„To se mýlíte!“ ujistila ho. „Jak je to dávno, co jste krásně prošel zdmi vězení?“

„Sám to ale nedokážu. Ledaže byste mě změnila…?“

„Budete-li chtít, změním,“ přikývla vážně. „Abyste věděl vše, Xapho před chvílí objevila v paláci dalšího podezřelého. Chcete se na něho podívat s námi jako duch?“

„Jestli je to možné, ano!“ vyhrkl odhodlaně.

„Dobře, Xapho nebude spěchat,“ kývla Ramiel. „Není to žádný čipovaný mariňák, máme dost času. Nejprve v klidu projdeme tímhle zrcadlem!“

Pak vstoupila do zrcadla, ze kterého současně vyšla sama skrz sebe, jenže průhledná.

Císař pochopil, že teď nesmí ztratit odvahu. Vždyť už to jednou dokázal!

A vstoupil odhodlaně do zrcadla.

*****

Palác byl kdysi dávno postaven jako bludiště.

Nejspíš úmyslně, z potřeby oddělit privilegované návštěvníky od obyčejných, kteří se čas od času odvažovali přinášet své problémy až za panovníkem.

Panovnický rod Gosura Chroepa si liboval v populistických gestech a okázale dával najevo lidovost a lidumilnost, ačkoliv to často bývala i chladná vypočítavost. Spravedlivým Císařům lidé nejen více věřili, ale na rozdíl od poddaných tyranů byli ochotnější k obětem. Spravedlivý Císař mohl brzy počítat i s podporou poražených, zejména kde nebyl původní tyran příliš oblíbený. Lidumilnost se zkrátka vyplácela a právě díky ní se nejspíš kdysi dávno stal rod Chroepů jediným a neomezeným vládcem Emurechó.

Škoda, že Gosurovi předchůdci v této politice nepokračovali i ve vesmíru. Aliance, která se aspoň zpočátku snažila nespravedlivé jednání lidem nějak nahradit, by pak možná ani nevznikla. Je ale pravděpodobné, že kosmické císařství bylo nad síly jednoho rodu. Daleko od mateřského světa neměl kdo krotit filuty, kteří si ze svěřené moci udělali koryta, ale všechnu špínu prozíravě sváděli na vzdáleného Císaře.

Ačkoliv, lví podíl viny ležel i na Emurechó a na Císaři, uvažovala Ramiel. Tyranie se ve vesmíru rozmohla nebývalou měrou, ale Císařové se místo nápravy vlastních chyb zarputile snažili zpacifikovat odbojné kolonisty silou. Až to dotáhli ke vzniku Aliance.

Anebo to bylo geneticky zakódované v přirozené válečnické povaze tefirů, kterou ani tady, podobně jako na jiných světech, nedokázali účinně potlačit?

Na tuto otázku si Ramiel sama zodpovědět nedokázala.

Nedokázali to ani ostatní členové Horákovy rodiny. Částečnou odpověď získali při poslední rozmluvě s Přítelem andělů. Podle něho byli ve vesmíru nejdříve ďáblové a andělé vznikli až jeho zásluhou, ale bylo opravdu to prvotní zlo tak přirozené?

Genetická nenávist k andělům, vštípená před milionem let tefirům i v oddělených světech, dávala něco tušit o tom, že zatímco se Přítel andělů alespoň mezi svými chráněnci snažil o vznik spravedlivějších a mírnějších bytostí, někdo jiný se stejně účinně zasadil o růst nenávisti. Jakoby se tím Příteli vysmíval.

Snaha o spravedlnost, byť vzniklá pouhým kalkulem, který rodu Chroepů přinesl vládu nad celým světem Emurechó, se nakonec rozbila o mocichtivé ambice darebáků, kteří se pak snadno zmocnili vlády i v této části vesmíru.

Vypadá to hezky, ale je Císař v tomto směru úplně bez viny?

Mohl být spravedlivým vladařem, když současně dával volnou ruku těm, kteří jeho jménem daleko od rodného světa tyranizovali kolonisty? Byla to přece Císařova ruka, štědře sypající další prostředky vojenským kosmickým silám! Díky jeho podpoře se vojáci osamostatnili a když jim začal být nepohodlným, odstranili ho. Císaři se nespravedlnost vrátila jako bumerang, ačkoliv se snažil do poslední chvíle chovat, alespoň podle vlastních měřítek, spravedlivě.

Většina lidí na Emurechó ale Císaře dodnes považovala za spravedlivého a jeho návrat byl pro ně symbolem návratu starých zlatých časů. I když kromě Císaře asi všichni tušili, že návrat starých časů je nebezpečná chiméra. I kdyby byl možný, vedl by ke stejným koncům. Návrat Císaře byl možný jen do úplně odlišných, lépe zabezpečených podmínek.

Má to ale smysl? Horákovi to probrali už mnohokrát. Pravda, Císař je částečně za současný stav zodpovědný. Má na něm hodný kus viny. Jistě by bylo možné obejít se i bez něho, ale on jim mohl dát od samého začátku svou autoritu vladaře, proti kterému se mohou dělat podlé intriky jen skrytě, proti vůli většiny lidí. Vytrpěl si dost velkou křivdu, aby si dokázal představit, jak chutná nespravedlnost. Pepka to napadlo už v tom tmavém sklepě, kde ho objevil a uvědomil si, že ten člověk za genocidu Morzortů očividně nemůže. Pak to probrali společně na mnoha telepatických diskusních klubech, které naštěstí fungovaly i přes nesčetné hranice vesmírů. Na nic lepšího nepřišli, takže s tím souhlasili. Všichni, včetně nejmírnějšího Oldy.

Dobrá, tak tedy s Císařem.

Teď mu ovšem musela Ramiel vysvětlovat základy pohybu v duchovitém světě, kde se pod zemí normální chůze trestá nechtěným vzestupem a hloubka může být výhodou, zejména proti jiným duchům, kdyby v tomto světě nějací byli. Císař byl i jako duch na svých průvodcích plně závislý. Pohyb pod zemí mu dělal problémy, na hmotné lidi neměl nejmenší vliv a nedokázal by se sám ani vrátit. Po telepatické debatě s rodinou mu ale Ramiel tuto možnost nabídla. Taková zkušenost se i Císaři může hodit.

„Musíme sestoupit o patro níž,“ řekla po chvilce. „Podejte mi ruku, sám se skrz strop nedostanete a nejbližší schodiště je daleko, zdržovalo by nás.“

Podal jí ruku a se zájmem sledoval, jak se zadupáním probořila do naleštěné podlahy. Pak se náhle propadla dolů a strhla ho s sebou. Reflexivně natáhl ruku, když se mu blížila ke tváři podlaha, ale ruka mu do ní zajela jako do vody, sotva stihl zavřít oči. Navzdory pevně stisknutým očním víčkům se mu pak před očima objevil slabý obraz místnosti, ve které se spolu s Ramiel snášel od stropu dolů jako lehký balón.

„Je to dost nepřirozené,“ řekl, aby zakryl rozpaky.

„Zatím pro vás,“ odvětila klidně. Postavila ho na podlahu, ale ruku mu nepustila. „Na to byste si brzy zvykl. Pojďme dál, Xapho už nás vyhlíží.“

Nezdržovali se ani dveřmi, zamířili skrz stěnu. Vstoupit do zdánlivě pevné stěny byl tak trochu psychický oříšek a Císař si pokaždé pomohl zavřením očí.

Ramiel ale oči nezavírala a vedla ho dál s udivující jistotou. Jistě se tak nepohybuje poprvé, jako on, napadlo ho správně.

A pak byli najednou na místě.

„Takže jsme pohromadě, vítám vás,“ přivítala je Xapho.

Stála vedle chlapa, zabývajícího se zamčenými dveřmi vpravo. Ve světle z otevřeného okna byla pro lidské oči průhledná jako oni sami.

„Ozegi? Co ty tady děláš?“ oslovil Císař chlapa, marně se snažícího otevřít dveře.

„Neslyší vás, ani nevidí!“ upozornila Císaře Ramiel a stiskla mu ruku, aby svým slovům pomohla. „Vy toho člověka znáte?“

„Znám,“ opáčil Císař. „Vy mě ale přece slyšíte a já vás také!“

„Vzduch tady je a zvuky se tu šíří skoro normálně,“ ujistila ho Xapho. „Ale to platí jen pro nás. Lidé nás nevnímají.“

„Pokud chceme na někoho promluvit, musíme použít telepatie,“ doplnila ji Ramiel. „Lidé ji vnímají, jenže vy ji neumíte. Leda bych toho člověka oslovila za vás. Kdo je to, že ho znáte?“

„Ozegi byl známý humanista s velikým dramatickým nadáním,“ odtušil Císař. „Byl také mým přítelem, hrál se mnou často divadlo. Proč ale za mnou nepřijde oficiálně?“

„Asi pro tohle…“ odvětila Xapho – a soustředila se.

Z kapsy chlapova kabátu se pomalu vynořila pistole, převážila se a vzápětí kovově břinkla na podlahu. Císař strnul překvapením.

„A sakra!“ ulevil si chlap.

Otočil se, opatrně zvedl zbraň a rychle ji zasunul do kapsy. Zřejmě si myslel, že mu sama vypadla, Xapho jistě nepodezíral, ačkoliv té pistoli očima pomohla. Přitom mu upadl i šperhák, kterým se pokoušel otevřít dveře.

„Přátelská návštěva s pistolí v kapse,“ komentovala to trpce Ramiel.

„A já jsem ho měl za přítele!“ postěžoval si ještě smutněji Císař.

Chlap se opět obrátil ke dveřím, ale se šperhákem mu to zřejmě moc nešlo.

„Chcete si s ním promluvit?“ navrhla znenadání Císaři Xapho.

„Vždyť mě nevidí ani neslyší!“ namítl.

„Zviditelním vás,“ nabídla se Ramiel, která pochopila, co Xapho zamýšlí. „Klidně na něho za vás promluvím, telepatii lidé vnímají jako řeč. Přitom vám nemůže v nejmenším ublížit, ani kdyby tu zbraň použil. Chcete?“

„Dobře,“ souhlasil Císař. „Zeptejte se ho tedy, co tady dělá.“

Svět kolem nich ještě víc zesvětlal, Ramiel ztratila průhlednost a Císař při pohledu na svoji ruku pochopil, že i on se nejspíš zviditelnil.

„Ozegi, co vy tady?“ oslovila Ramiel chlapa všesměrovou telepatií místo směrované.

Chlap sebou překvapením trhl a prudce se otočil. To už ale spatřil uprostřed místnosti dvě postavy držící se za ruce. Ženu nepoznal, ale muže zřejmě ano.

„Tady jsi, Gosure!“ rozjasnil se mu obličej. „Už jsem myslel, že tě nenajdu!“

„Přišel jsi za mnou?“ vyhrkl Císař, neboť zapomněl, že ho jeho přítel neslyší.

„Proč jsi za mnou přišel?“ přetlumočila to Ramiel pohotově do telepatie.

„Poslali mě sem!“ opáčil Ozegi.

Víc už ani nevysvětloval. Sáhl do kapsy – a začal střílet.

Císař se schoulil v očekávání prudké bolesti, která naštěstí nepřišla, ačkoliv jím všechny kulky jedna po druhé prolétly.

„Nic vám nemůže udělat!“ povzbudila ho okamžitě Ramiel.

„Takhle ty to myslíš!“ vyjela pak telepatií na Ozegiho, aniž by vyčkala na Císařovu reakci. Císař se zvolna vzpamatovával a uklidňoval. Kulky mu neublížily, ale úmysl přítele zabít ho byl také pěknou ranou, i když jen psychickou.

„Ty… ty..!“ sípěl chlap a rychle se pokoušel vyměnit prázdný zásobník za plný.

„My už nejsme přátelé?“ vzpamatoval se konečně s Ramielinou pomocí i Císař.

„Nejsme!“ vykřikl vztekle Ozegi. Prudce natáhl pistoli a dalších osm kulek rychle po sobě proletělo císařovým tělem, naštěstí opět neškodně.

„To mě opravdu mrzí,“ opáčil už klidnějším hlasem Císař.

„Co s ním chcete udělat?“ obrátil se pak na Ramiel, která mu pohotově tlumočila.

„Nemá cenu dělat si iluze o jeho nevině,“ odtušila Ramiel. „Půjde za ostatními.“

„Cože?“ zavyl Ozegi. „To přece neříkáš ty!“

„Neříkám, ale souhlasím,“ odvětil Císař a Ramiel to tentokrát tlumočila doslova. „Nejsme už přátelé, tedy – po tomhle už rozhodně nemůžeme být.“

„Jak… jak to?“ vyjekl Ozegi. „Jak je tohle možný? Šestnáct kulí – a nic!“

„Jak to, nic?“ opáčil Císař. „Už ta první zabila naše dávné přátelství, ostatní to zpečetily. Zradil jsi – peklo tě nemine.“

„Jaké peklo?“ znejistěl Ozegi.

„To za vámi,“ upozornila ho Xapho.

Ozegi se prudce ohlédl. Kromě závanu ledového vzduchu si uvědomil podivné světlo, vycházející z okraje modré elipsy, vyšší než člověk. Za ní se do široka rozprostírala sněhem pokrytá krajina, odkud čišel mráz.

V té chvíli jakoby mu podrazili kolena, začal padat, ale ne na podlahu císařského paláce. Stočil se přímo do modravé elipsy a zapadl do vrstvy sněhu za ní.

„Ještě zimní batoh!“ připomněla Ramiel všesměrovou telepatií.

Xapho už byla připravená. V mžiku proběhla dalším eliptickým zrcadlem, které se objevilo do pravého úhlu k prvnímu, shýbla se a zvedla ze země nevelký hnědý batoh. Císař překvapením jen zamžikal, jak se nestačil divit. Prve přece na zemi žádný batoh nebyl! Xapho se ale rozmáchla a batoh prohodila za Ozegim.

„Máte tam jídlo na prvních pár dní a taky teplou bundu!“ vykřikla za ním telepaticky.

Elipsa v té chvíli se slyšitelným lupnutím zmizela a Ozegi zůstal v cizím světě. Xapho se otočila a rychle proběhla zrcadlem, které ji převedlo zpět mezi nehmotné, načež zmizelo bez sebeslabšího zvuku. Bylo vidět, že ty dvě elipsy se přece jen liší.

„Tak – to bychom měli,“ komentovala spokojeně Ramiel. „Další darebák u ledu! Zajímalo by mě, kolik jich ještě přijde?“

„Jen ať přijdou a třeba všichni!“ opáčila Xapho. „No nic, vy se vraťte, já to ještě pro jistotu obejdu. Beztak sem teď jistě přiběhnou lidi, když se tu střílelo.“

„Vrátíme se!“ obrátila se Ramiel na Císaře. „Tady už to skončilo.“

„Takže i Ozegi!“ vzdychl si Císař. „A takový to byl humanista!“

„Humanista, který spáchal sebevraždu!“ upřesnila to Ramiel.

„Ale on střílel na mě, ne na sebe!“ namítl Císař.

„Jenže právě to přece nemůže skutečný humanista udělat!“ vysvětlovala mu hned Ramiel. „Takže hned prvním výstřelem zabil humanistu – ale v sobě! Teď už je to jen obyčejný vrah!“

„Aha!“ pochopil Císař. „Máš pravdu.“

*****

Přestavba s hrozbou

V Císařově apartmá se po jeho návratu sešla početná skupina zastupitelů provincie Zalomo, pozvaná k projednání současného a budoucího vztahu k Císaři. Císař je přijal srdečně a ujistil je, že podle nedávných zpráv o nich je s nimi spokojený a ponechává je proto na svých místech. Na všech bylo vidět, jak si oddychli.

„Mám tu ale několik bodů, které musíme projednat naléhavěji než jiné,“ pokračoval beze změny tónu. „Nejdůležitějším bodem bude stav kosmické loděnice v Urupůji. Máte s sebou jejího zástupce, jak jsem žádal?“

„Podle vašeho rozkazu! To jsem já!“ vypjal se jeden z delegátů.

„Jestli se nemýlím, mají se v loděnicích v současné době dokončovat dva těžké křižníky a probíhá tam příprava na stavbu bitevní lodi,“ pokusil se Císař krátce shrnout současný stav.

„Stavba bitevní lodi již začala!“ vypjal se hrdě zástupce loděnice. „Podařilo se nám ji proti původní smlouvě urychlit.“

„To není tak dobrá zpráva, jak si asi myslíte,“ odvětil suše Císař. „Stavby všech těchto lodí okamžitě zastavíte. Za křižníky dostanete zaplaceno, jako kdybyste je dokončili, ale armáda je od vás neodebere. Zůstane vám z nich i veškerý jejich materiál, použijete jej podle svého uvážení.“

„Výsosti!“ zděsil se zástupce loděnice. „Smím aspoň vědět proč?“

„Mohl bych říci, protože si to přeji,“ odvětil bez váhání Císař. „Ale to by jistě nebylo zdvořilé. Řeknu vám to tedy. Místo válečných lodí začnete stavět obchodní rychlolodě, nebo jak se jim říká, chremmaly. Troufáte si na jejich stavbu?“

„Místo špičkových válečných lodí že máme stavět takové ubohé kocábky?“

„Neříkal bych jim ubohé,“ zarazil ho Císař. „Jsou rychlejší než vaše křižníky a nepotřebují kosmická letiště. Jejich předností je schopnost dopravovat lidi a náklad a v tomto směru jsou potřebnější než válečné lodě. Nemůžete snad na ně získat potřebné plány?“

„Plány…! Ty nám prodá kdejaký pašerák, ale vždyť ty lodě nejsou ozbrojené, nejnovější mikrovlnné kanóny se do nich ani nevejdou, nanejvýš pár atomových torpéd…“

„Ani ta atomová torpéda v nich nebudou,“ řekl Císař. „Bylo by dobré pro jejich stavbu použít co nejvíc materiálu z rozebraných válečných lodí.“

„To je ale dokonalá sebevražda,“ prohlásil s jistotou loďař. „Vyslat do kosmu lodě beze zbraní je absolutní nesmysl.“

„Než postavíte první z nich, uvidíte, že to takový nesmysl nebude,“ ujistil ho Císař.

„Neseženete do nich posádky!“ trval na svém loďař.

„Takových lodí křižuje vesmírem stokrát víc než bitevních kolosů,“ nenechal se vyvést z míry Císař. „Nejsou ozbrojené, nevejdou se do nich nejnovější kanóny, nevozí atomová torpéda a přece jsou v nich tisíce posádek, které to zřejmě nepovažují za sebevraždu.“

„Protože je Aliance nepronásleduje!“ mínil loďař. „Nebudou přece honit vlastní lodě! Naše ale budou pro Alianci snadnou kořistí a všechno se okamžitě otočí!“

„Pokud vím, naše křižníky už chremmaly pronásledují pěkných pár set let,“ nedal se Císař. „S jakým výsledkem, víte to?“

„Každým rokem jich pár dostanou!“ trumfoval loďař.

„Ano, pár jich dostanou,“ souhlasil Císař. „Když si srovnáte, kolik tisíc jich vesmírem létá, včetně našich oblastí, je to podobné procento, jaké u našich dobře ozbrojených obchodních lodí padne za oběť běžným haváriím. Čímž se to vlastně srovnává. Mimochodem, jaké je procento havárií u našich válečných lodí?“

„Naše válečné lodě zásadně nemají podobné nehody!“ vypjal se loďař.

„Proč tedy občas havarují obchodní lodě?“

„Obchodní lodě staví jiné loděnice než naše,“ odvětil loďař. „Nemají na ně ale tolik peněz. Spolehlivost je proto naší nejvyšší chloubou, obchodními se nechlubíme.“

„No vidíte!“ opáčil Císař. „Proto stavbu chremmalů zadávám přednostně vám. Budete je jistě stavět stejně spolehlivě, jako křižníky, že?“

„Ale Výsosti!“ opáčil loďař. „Na obchodní lodě stačí najmout ztroskotance, pro tu chátru je nějaké to riziko započteno už předem ve mzdě.“

„Ale!“ zadíval se na něho pozorně Císař. „Naši poddaní jsou tedy chátra? Odkdy?“

„No, víte, ani na Emurechó nejsou všichni milionáři,“ vysvětloval nepříliš ochotně loďař. „Najdou se i ztroskotanci, kteří veškeré jmění rychle prohýří a skončí na žebrotě. Pro ty je služba u obchodního loďstva nekonečným dobrodiním. Naučí se práci, někdy i spořivosti, aby se tam už podruhé nedostali, po návratu jsou z nich úplně jiní lidé. Ačkoliv by ;bylo lepší, kdyby u loďstva zůstávali, přece jen jistá zkušenost není k zahození…“

„To jsou mi věci!“ pozdvihl obočí Císař. „Na palubách obchodních lodí tedy slouží hlavně ztroskotaná chátra. Pak se nedivím ani těm haváriím. Kdo je mezi vámi od obchodního loďstva?“

Zastupitelé provincie Zalomo ztuhli.

„Asi nikdo, Výsosti!“ řekl po chvilce ticha jeden z nich. „Nepočítali jsme s tím, že by vás to zajímalo…“

„Kupodivu mě to zajímá,“ opáčil Císař. „Až se vrátíte, někoho sežeňte a pošlete ho sem. Raději tak pět šest lidí, ať neslyším jen jeden názor. Dobrá, kosmické loděnice bych považoval za vyřízené, další na řadě bude zemědělství. Kdo tu zastupuje zemědělce?“

Zastupitelé provincie Zalomo ztuhli podruhé.

„Asi nikdo, Výsosti!“ opakovala se předchozí odpověď.

„A vidíte, mě to taky zajímá!“ opáčil Císař. „Pošlete mi jich sem potom taky pár. Za které obory tu vlastně jste?“

Ukázalo se, že v delegaci chybí i zástupci průmyslu, kteří Císaře kupodivu zajímali víc než zástupci kultury, hoteliéři i největší houfec provozovatelů sportovních her pro širokou veřejnost.

„Dobrá, s vámi tedy projednám to, k čemu máte blízko,“ vzdal to Císař. „Ale málo platné, mohlo vás napadnout, že průmysl, zemědělství a obchod budou nejdůležitější.“

„Nejdůležitější s námi odmítli přijít,“ postěžoval si jeden ze zástupců provincie. „Vojáci se k vám odmítli dostavit.“

„Vojáci, dřívější elita, odmítli přijít…“ povzdychl si Císař. „Nevadí, půjde to i bez nich.“

„Vy jste je nepozval, Výsosti?“ zeptal se s obavami v hlase jeden z delegace.

„Pozval,“ pokrčil Císař rameny. „Ba co víc, dostali to jako rozkaz. Že neuposlechli, to už je jiná záležitost.“

„To by se ale mohli postavit i proti vám!“ varoval delegát Císaře.

„Postavili se proti mně,“ přikývl ke zděšení všech Císař. „Nevadí, půjde to i bez nich. Já je litovat nebudu.“

„Vy se nebojíte, že by vás mohla armáda… třeba svrhnout a možná i zabít?“

„Už to zkoušeli,“ přikývl Císař. „Zatím si na mně vylámalo zuby i tři sta elitních mariňáků, menší rybky nepočítám, těch uvízne v sítích každý týden ke třiceti. Jak ale vidíte, pánové, hlavu si z nich nedělám. Až skončím audienci, vraťte se domů a kdybyste potkali důstojníky, co odmítli přijet na rozkaz svého císaře, vyřiďte jim, že od vojáků vyžaduji poslušnost, i když je pošlu do civilu shánět si jiné zaměstnání. Těm, kdo takový rozkaz dostanou, budu pomáhat překonat těžké přechodné období jejich života. Nepotřebuji ale armádu, která neplní rozkazy. Asi to vypadá divně, ale v této chvíli nepotřebuji žádnou armádu. Neuposlechnutí rozkazu je tedy výhodné spíš pro mě, o dezertéry se aspoň nemusím starat. Vyřiďte jim to.“

„Armáda je přece největší silou na Emurechó!“

„Byla,“ přikývl Císař. „Jenže její éra v historii Emurechó končí. Místo armády teď budou rozhodující silou průmyslníci, obchodníci a zemědělci.“

„I hnojaři?“ ušklíbl se loďař.

„Ti možná nejvíc. Svět se zkrátka mění!“ zadíval se na něho Císař tak pátravě, až se loďař raději stáhl do pozadí.

„Jen aby se neřítil do zkázy!“ neodpustil si ještě tichou poznámku z davu. Nebyla ale dost tichá, aby ji Císař nezaslechl.

„To by mi hrozilo spíš s armádou!“

*****

Nejvíce nespokojenosti si Císař vysloužil u armády a hned poté u vojenských továren, které nutil změnit vojenskou výrobu na méně výnosnou civilní. Ačkoliv zaplatil z císařských fondů jako uskutečněné i teprve rozpracované zakázky a zaplacený materiál továrnám nechal k využití podle vlastního uvážení, ani tak velkorysé jednání však spokojenost nevzbudilo.

„Já vím, že civilní výroba nemůže být tak výnosná jako vojenská,“ komentoval to Icy. „Ale co s tím chcete dělat? Když oni už si na ty prašule tak zvykli!“

„Tak si zase odvyknou,“ odsekl mu Pepek.

Stáli jako dva poloprůhlední duchové v místnosti plné obrazovek. Jednu právě s velikým zaujetím studoval jediný člověk, který tu kromě nich byl. Výjimečně o nich věděl, jen rozhovory pochopitelně neslyšel. Icy na Pepka hovořil vlastním hlasem, což se v normálním světě slyšitelně neprojevovalo, zatímco Pepek své odpovědi na Icyho pečlivě směroval, aby nerušil.

„Ještě tam nejsou,“ obrátil se na ně od obrazovky ten hmotný. „Ale měli by tam být tak do dvaceti minut. Pochopte, nechci s paprskem sjet až dolů k obzoru, nechci olíznout Fylchoveju.“

„Neomlouvej se,“ odpověděl mu všesměrovou telepatií Pepek. „Není to tvoje vina, že máte radar tak blízko od města. Naopak máš u mě plus, že bereš ohledy na lidi. Poslyš, Fylchoveja je přece velké město. Proč ten radar stojí tak blízko?“

„Vojáci na lidi nikdy a nikde ohled neměli a nemají,“ opáčil hmotný. „Kolik bylo stížností, petic a demonstrací! Nikdy to nemělo výsledek. Město je pro důstojníky výhodnější. Radary na horských štítech daleko od obydlí jsou účinnější, mají nad sebou míň vzduchu a města jsou dál, takže je méně problémů. Jenže obsluha má daleko k zábavě a to rozhoduje. S civily se lampasáci zásadně nebaví. Ještě tak s barmany v barech.“

Ironickým tónem hlasu dával každému jasně najevo své mínění nejen o důstojnících, ale i o vojácích jako takových.

„Dobře, ale proč tady žádný důstojník není?“ ozval se Icy.

„Protože dostali ňákej rozkaz či co a všichni odjeli.“

„My už tušíme, odkud vítr fouká,“ přikývl Pepek. „Ještě že jsme tu našli aspoň tebe!“

„To máte teda kliku,“ přikývl chlap. „Jednak že jste mě našli a za druhý, že se v tom křápu vyznám. Tenhle radar je novinka, teprve padesát let starý, to ti starší machři ani neznají.“

„Co ty si vlastně o tom radaru myslíš, Amuko?“ zeptal se ho Pepek.

„Že je to kanón na vrabce,“ odtušil chlap. „K řízení běžnýho letovýho provozu je zbytečně silnej a má až nemravně rozsáhlou zakázanou zónu. Naopak do vesmíru je k ničemu, atmosféra ho moc zeslabuje. Radary na družicích jsou menší a přitom mají větší dosah i rozlišení. Tenhle je dobrej leda na dvě věci. Jednak jako přepychové leháro pro pár důstojníků, ale hlavně, že armáda lidem pořád připomíná svou důležitost.“

„Koukám, že o něm nemáš nejlepší mínění!“ usmál se Pepek. „Jak nám pak vysvětlíš, co tu s takovými názory děláš?“

„Něčím se člověk živit musí…“ vzdychl si Amuka.

„To chápu,“ souhlasil Pepek. „Ale proč děláš to, o čem máš sám tak nelichotivé mínění?“

„Podívejte se,“ začal Amuka. „Kdo nechce bejt nýmand, musí se snažit získat vzdělání, to snad ještě chápete. Každej začínající student ale nemá zámožný rodiče, aby mu školy levou rukou platili a ani ji přitom nevyndali z kapsy. Drtivý většině nezbejvá nic než lichvářská půjčka. Což je hlavní problém, banky to mají dobře spočítaný a zákonem pojištěný. Obstaví vám plat i na pět set let dopředu a abyste z toho nevyklouzli ani sebevraždou, zaplatíte navíc povinný mastný životní pojištění, ze kterýho se případně doplatí zbytek vašeho dluhu. Pro vás jsou ty peníze tak jako tak vyhozený, ať to přežijete nebo ne. Jen banka to má vždycky jistý.“

„To ti teda nezávidím!“ vyhrkl Icy.

„Můžete to splácet po menších obnosech,“ pokračoval Amuka. „Jenže pak splácíte s bídou úroky, dluh se snižuje jen neznatelně a splácíte to až do smrti. Stačí mít trošku smůlu, třeba když onemocníte, banka na vás pošle exekutory a než se rozkoukáte, skončíte jako krysa v kanálech. Určitě je lepší vybrat si, jako já, rychlejší umoření dluhu, jenže pak vyděláváte na splácení dluhu a sám živoříte sto až pět set let na pokraji bídy.“

„Koukám, že vás vzdělání přijde pěkně draho!“ ušklíbl se Pepek, který získal první diplom už ve třinácti letech, tři roky poté co ho kamarád Víťa vytáhl z děcáku do Andělského světa. Tam to bylo úplně jiné než v jiných světech. Vzdělání bylo povinné, nic se neplatilo a jediné, co musel člověk investovat, byla trocha vlastní zvídavosti.

„No, je ještě poslední možnost: dát se k armádě,“ pokračoval Amuka. „Čerta záleží na tom, jestli ji zbožňujete nebo nenávidíte, fakt je, že armáda dává neskutečný prachy za málo skutečný práce. Největší extrém je dát se k vojákům natrvalo, ale někteří na to nemáme dost silný žaludek. Naštěstí armáda uživí kromě doživotně očipovaných mariňáků, co už ani nejsou lidma, také pár odborníků na pozemních pracovištích. To je podle mě kompromis rozumnej na všechny strany.“

„Takže máš plat jako ti na bitevních lodích, kerejm de vo krk?“ měřil si ho podezíravě Icy.

„To samo sebou ne,“ připustil Amuk. „Ale nebudu splácet dluhy pět set let, živořit přitom o suchým chlebě a vodě a bydlet po kanálech. Bydlím jako člověk a mívám i slušný jídlo. Když u armády vydržím padesát let, což se dá snýst, budu bez dluhů, budu mít vlastní domek a pak už si můžu hledat zajímavější práci co nejdál od důstojnickejch kreténů, kteří znají kulový, tváří se, že sežrali veškerou moudrost světa a především, smějí na ostatní řvát.“

„Hezkýýý!“ neudržel se Icy. „Tak v jedný větě podat hlavní nevýhody vojenskýho stavu! Ale poslyš, nejni pak lepší vykašlat se na školy a věnovat se něčemu, kde se člověk nemusí upsat těm bankovním hyenám? Třeba se dát na farmařinu! Školy tam nepotřebuješ a seš svým pánem.“

„Na tvém místě bych nebyl z farmařiny tak nadšený!“ zchladil ho Pepek. „Zapomněl jsi už, jak ses vlastně dostal k armádě ty?“

„Jo, jenže to byla párkrát po sobě děsná neúroda,“ bránil se Icy.

„Možná,“ připustil Pepek. „To je asi taková smůla, jako pro Amuka onemocnět.“

„Onemocnět může každej!“ odsekl Icy. „Tys nikdy nebyl marod?“

„Jistěže jsem byl marod,“ přikývl Pepek. „Taky jsem měl nedávno úraz, hvězdná brána mi utrhla nohu nad kotníkem. Kdybyste chtěli, ukážu vám ji, mám ji trochu slabší, ještě to bude znát. Jenže u nás to není žádná tragédie. Noha doroste a jede se dál.“

„Šťastlivci!“ vzdychl si Icy. „Tady by to určitě tragédie byla. Menší naději bych viděl, stát se to v zaměstnání, aby se dalo vysoudit odškodný. Ale ani to není jistý, podniky vždycky mají víc peněz na lepší právníky.“

„Nešťastný svět, kde soudy nevyhrává pravda, ale lepší právníci!“ vzdychl si i Pepek.

Znovu a znovu si v duchu blahopřál k Oáze, kde spravedlnost nedostává tak katastrofálně na frak, jako tady – anebo… na Zemi.

Maně mu před očima vyvstal obraz Země. Vždyť i on, Pepek, pochází ze světa, který jako by z oka vypadl tomuhle povedenému kosmickému císařství! Na Zemi se přece podobné tragédie dějí po tisícovkách dnes a denně. Soudy vyhrávají lépe placení právníci, pravda se krčí v koutku, všude sledovaná špiclovacími kamerami. Pravda, i v Oáze jsou nejméně dva bývalí právníci. Ale místo aby vedli prosperující advokátní kanceláře, jeden se dal na sadaření, druhý hraje v kapele, podle Františka má na hudbu talent, a oba se hlavně věnují dětem…

A přece se nechal pan Ježek umluvit, aby pro Oázu sepsal zákoník!

Uznal, že i tak poklidný svět jako Oáza potřebuje aspoň stručný psaný zákon, aby si věděl rady s extrémy, které se mohou vyskytnout prakticky všude.

Naštěstí byl pan Ježek právnický génius. Sepsal zákoník opravdu tak stručně a jasně, aby si s jeho výkladem věděli rady skoro všichni. Bylo to ale poslední, k čemu ho umluvili. Právník Petr Ježek si ze Země přinesl tak silný odpor k paragrafům, že jeho zákoník vůbec neměl paragrafy. Jen nečíslované odstavce.

Možná právě proto byl tak geniální a dobrý.

*****

„Myslím, že je máme!“ oznámil jim najednou Amuk při pohledu na své obrazovky.

Pepek s Icym se rychle přiblížili, aby lépe viděli, málem se přitom srazili hlavami.

Nepatrné světélko na obrazovce jim moc neříkalo, ale Pepka víc zajímalo nastavení antény. Mířila k obzoru, ale přece jen trochu do výšky. Město Fylchoveja bylo naštěstí na druhé straně.

„Buďto máme kliku, nebo se cejtěj tak jistí, že je ani nenapadlo zapnout si neviditelnost,“ upozorňoval Amuk své průhledné hosty.

„Spíš to druhý,“ přitakal mu Icy. „Nedivil bych se, že to považují za snadnou misi, nemají tu rovnocennýho protivníka. Nebo si to aspoň myslí.“

„Jenže letí ve formaci,“ připomněl jim Amuk. „Žádný cestovní houf, ale perfektní útočný paraboloid obrácený přímo proti nám. Radši bych je moc neprovokoval, mohli by nám sem poslat nějaký ohnivý pozdrav. Tenhle bunkr by to vydržel, ale Fylchoveja by to podle mě odnesla.“

„Dobrý, můžeš to vypnout,“ obrátil se Pepek na Amuka. „Prozatím ti děkujeme a ujišťuji tě, že si na tebe vzpomeneme. Pět set let platit dluhy za školné určitě nebudeš.“

„To byste museli být hodně bohatí, což naštěstí nejste. Kdybyste byli, určitě bych vám tak ochotně nepomáhal,“ usmíval se Amuk.

„A podle čeho soudíš, že bohatí nejsme?“ zachytil se toho Pepek.

„Inu, to byste přece u peněz začali, ne?“ opáčil Anuk. „To je snad jasný, nepřišli byste za mnou, abych vám pomohl, ale nabídli byste mi balík prachů, když pro vás něco udělám.“

„Nejsme ještě tak zvyklí na váš svět,“ povzdychl si Pepek. „Máš ale pravdu. Nejdeme po penězích a možná proto je neumíme za všechno hned nabízet.“

„Vždyť vám věřím, že jste z jiný civilizace,“ ušklíbl se Amuk. „A přiznám se bez mučení, začalo mě to docela zajímat. Konflikt dvou úplně, ale úplně odlišnejch civilizací bude jistě hodně zajímavej.“

„Myslíš?“ naviklával ho Pepek.

„Nejprve jste mi tvrdili, že tu nemáte ani jednu pořádnou bitevní loď!“ začal vypočítávat Amuk. „Přitom jste vůbec nejevili sklon k panice, když jsem vám řekl, že sem míří naše Flotila. Dokonce jste to sami věděli, ale nechávalo vás to klidnými. To bych pochopil, kdybyste si vůbec neuměli představit, co to obnáší, jenže vy jste obeznámení se stavem našich bitevních lodí málem líp než já. Takže musíte mít něco v záloze, to mi nevymluvíte.“

„Uvažuješ správně,“ přikývl klidně Pepek. „Máme něco v záloze.“

„Jenže co to může bejt, když nemáte ani pořádnej vlastní radar a musíte se spoléhat na náš? To prostě nepochopím.“

„Pořádný radar nemáme,“ připustil Pepek. „Máš pravdu, nemáme ani hvězdné kolosy, jako jsou ty vaše, co se proti nám řítí. Ale největší pravdu máš, že jde o setkání dvou úplně odlišných civilizací. Vůbec nerozhoduje, že naše zbraně nejsou tak smrtící jako vaše. Poslali proti nám vaše mariňáky. Tři sta bezcitných pořízků, dobře vyzbrojených a vytrénovaných a navíc očipovaných ke zvýšení rychlosti. Ani si neškrtli.“

„To se docela divím,“ otřásl se Amuk. „Spíš bych čekal pořádný jatka!“

„Jatka byly,“ připustil Pepek. „Oni totiž, hned jak dorazili a vyhrnuli se z letadla, začali na letišti masakrovat všechny, kdo se jim připletl do cesty. Pasažéry, dispečery, personál… bylo jim úplně jedno, koho zabíjejí. Říkali tomu zahřívací kolo a než jsme tam dorazili, měli na tričku asi tisícovku mrtvol.“

„Tak přece!“ ožil Amuk.

„Jo, dokud měli proti sobě bezbranné, nic netušící lidi, to se jim to masakrovalo!“ odfrkl si Pepek. „To byli hvězdy! Pak jsem tam dorazil já. Rozhlédl jsem se a to vraždění jsem během pěti vteřin zastavil.“

„Co?“ vyskočil Amuk. „Vy sám? Proti třema stovkám mariňáků?“

„No, byl jsem tam s Icym, ale ten se do toho nemíchal, byl tam v roli nestranného svědka. Naštěstí se masakrem na letišti zdrželi, nestačili se rozptýlit po městě, ale neměli by šanci, tím ta střílečka skončila. Máme zkrátka jiné zbraně než vy.“

„Ale na počty mrtvých vyhráli oni,“ nedal se Amuk. „Tisíc ku třem stům.“

„Na počty mrtvých vyhráli tisíc k nule, když to chceš počítat!“ opravil ho Pepek. „Nezabil jsem ani jednoho, ačkoliv jsem na to měl chuť. Ale nešlo přece o počty mrtvol! Takovými čísly ať se vzrušují vojáci. Mně stačilo, že jsou od té chvíle neškodní.“

„Ale i tak to bylo úchvatný!“ neodpustil si Icy. „Skládali se jeden přes druhýho jako vobilí požatý kombajnem. Těm posledním už nejspíš došlo, že něco není v cajku, ale i když byli všichni vočipovaný, bylo to všechno tak rychlý, že se stihli nanejvýš poplašeně rozhlídnout, odkud se to na ně žene. Jenže to už bylo pozdě, stejně nic nezjistili.“

„Zajímavý!“ vážně pronesl Amuk. „Požatý obilí, přitom bez střílení. Ale pořád to bylo jen proti chlapům, i když urychlenejm. Jenže teď jsou proti vám obrovský kosmický obludy! Umíte si to vůbec představit?“

„Umíme,“ ujistil ho bezstarostně Icy. „A víš, že to nebude poprvý? Pepek už těch voblud ochromil víc než si myslíš. Naposledy ty tři, co ještě nedávno oblétávaly Emurechó.“

„Ty snad přistály schválně,“ zarazil se Amuk. „Zaslechl jsem od lampasáků o ňáký banální poruše, která se líp opravuje dole než nahoře.“

„Opravovala by se dobře, kdyby na ni přišli,“ uchichtl se Icy, který Pepkovi s umisťováním inhibitorů kovové vodivosti pomáhal a sám je vložil do třetiny reaktorů. „Jsou už ty křižníky na svým místě, když to byla tak banální porucha?“

„Asi ne, na oběžné dráze nejsou,“ přiznal Amuk.

„A ještě dlouho nebudou,“ ujistil ho Icy. „Výměna hlavních reaktorů není fuška na pár dní, já to znám. Půl roku budou čekat, než se k nim vůbec někdo odváží! Pak budou ještě nejmíň tak dlouho zkoušet možný i nemožný, než přijdou na to, že bude jednodušší prostě je vyměnit.“

„Co ty o tom víš?“ podíval se na něho pátravě Amuk.

„Byl jsem přece u toho!“ opáčil vítězně Icy. „A největší sranda bude, až tam namontují úplně nové reaktory a zjistí, že jim nechodí taky. Na to bych se asi těšil nejvíc, vidět ty pupkáče lítat kolem jako hejno vos.“

„Počkej, jak to?“

„Protože chcíplej pes není zakopanej v reaktorech, ale v jejich stínění,“ řekl Icy. „Tam by ho určitě nikdo nehledal! Co je to – stínění? Tlustá vrstva pohltivýho materiálu, nic víc. Koho by napadlo vyměňovat šest metrů ňákýho pitomýho těžkýho balastu? A právě v něm je to schované a nedá se to objevit žádným detektorem!“

„Icy!“ pokáral ho trochu Pepek. „Víš, co jsme si řekli! Kdo nic neví, nic neřekne.“

„Dobře, už mlčím!“ zchladl trochu Icy. „Ale Amuk to nikomu neřekne, už protože nikoho nenapadne ho ani podezírat, že by něco vědět mohl!“

„Jo tak je to!“ rozsvítilo se Amukovi. „Zbývá už jen maličkost. Abyste mi nějak přijatelně vysvětlili, jak se chcete do těch blížících se oblud dostat. Ke hlídkovým křižníkům jste se mohli dostat schovaní na nějakým menším zásobovacím shuttle, občas tam zezdola přilétají. Ale ty, co sem letí teď, určitě nebudou mít zájem o zásoby a tím méně o zdvořilostní návštěvy.“

„To víme,“ ujistil ho klidně Pepek. „Icy, pojď si zase nastoupit, jdeme na to!“

„Jó, kámo, teď oči na šťopky, ať něco uvidíš!“ upozornil Icy Amuka, že se bude něco dít.

A také se dělo.

Mezi oběma duchy se náhle objevilo stejně poloprůhledné zaoblené vřeteno, o půl metru delší a zhruba o stejně širší než člověk. Podobalo se průhlednému nafukovacímu člunu, či ještě více obrovské mýdlové bublině, ale to byl jen první, samozřejmě falešný dojem.

Oba duchové jako kdyby čekali jen na to. Mladíček ze vzdálené civilizace Pepek se vmáčkl dovnitř z jedné strany a Icy hned po něm z druhé. Pepek se pak pečlivě natočil stejným směrem, jakým mířila anténa radaru.

Pak – Amuk si jen promnul oči – pak náhle oba i se svou bublinou zmizeli.

Že se jeho průhlední návštěvníci dostali do podzemního řídícího bunkru stěnou, schopnou zadržet záření jednoho z nejsilnějších radarů na světě, to ještě přenesl přes srdce. Ale aby se ještě rychleji vypařili, když je kolem nich několik patřičně silných vrstev stínění? To snad bylo příliš.

Jedno mu ale začínalo docházet.

Sám mohl potvrdit, že byli správně otočení k blížící se eskadře Císařské Flotily, ženoucí se nastolit na Emurechó pořádek. Směr tedy měli dobrý. Zbývalo jim ještě strefit se ke křižníkům, ale jak se zdálo, nedělali si s tím těžkou hlavu, takže to nejspíš nebylo nad jejich síly. A už vůbec nemohl pochybovat o jejich schopnosti přiblížit se, aniž by si jich někdo všiml. A to, jak dokázali zmizet skrz silné vrstvy těžkého materiálu tady, mu zase dávalo tušit, že je těžko něco hmotného zastaví i na opačném konci jejich cesty.

Takže jestli Císařská Flotila na Emurechó pořádek nenastolí, bude on, Amuk, asi jako jeden z mála vědět, proč.

*****

Bitva duchů

Admirál Hazaróchun poslední dobou nevycházel z velitelského můstku své vlajkové bitevní lodi Ichdysey. Dal si sem přinést polní lůžko, neboť jak sám říkal, správný voják se v rozhodné chvíli nevzdaluje déle, než je nezbytně nutné.

Planeta Emurechó se zatím před útočným paraboloidem Druhé Flotily zvětšila do podoby obřího terče, kterým už v této chvíli bezesporu byla. Tři sta šedesát těžkých mikrovlnných věží bylo připraveno změnit přivrácenou stranu Emurechó v jediné ohnivé peklo. Admirála při tom pohledu plnila nezkrotná pýcha, když si uvědomoval strašlivou sílu, které právě on jako jediný poroučí. Lodě čekaly jen na jeho povel a admirál si toho byl vědom.

Emurechó visela v prostoru jako obrovský terč, jenže se ničím neprojevovala. Admirála to dráždilo, neměl rád hádanky. Už dávno se měly ozvat vysílačky Císařského Hlavního štábu, aby mu sdělily, že o něm vědí a že proti Flotile nechystají nepřátelské kroky. Také on byl již dlouho připraven jim stejným tónem odpovědět, že nehodlá podnikat nepřátelské kroky proti Emurechó, ačkoliv je krajně znepokojený nedostatkem jakýchkoliv zpráv, důležitých pro zodpovědné vedení akcí. Nejvíc by uvítal, kdyby mu Hlavní štáb uvolnil ruce proti Císařskému městu Scheja, kterého se údajně nedávno zmocnily síly nepřátelské Císařství. Pak by mohl konečně vyvinout správnou válečnou iniciativu, jaká se od něho zcela jistě očekává.

Ačkoliv, tady něco skřípe. Není zvláštní, aby síly nepřátelské Císařství vedl sám Císař?

Admirál nečekané dilema zaplašil, sotva se mu nesměle mihlo hlavou. Císařství přece není, ani nemůže být nějaká hrstka vzbouřenců! I kdyby je vedl sám Císař! Císařství, to je odjakživa jedině Hlavní štáb Císařské armády. Jen ten je tady hlavní autoritou, způsobilou vydávat rozkazy válečným silám. Ale už by měl, ksakru, něco začít dělat!

Raději nařídil spojařům vyslat do Hlavního štábu Emurechó důrazné připomenutí, že je již se svou Flotilou na účinný dostřel a žádá si buď přímých rozkazů, nebo aspoň potvrzení, že smí jednat podle vlastního uvážení.

Minuty však ubíhaly a odpověď nepřicházela.

„Spí tam všichni, či co?“ zavrčel admirál.

Byla to ovšem jen řečnická otázka. Admirál vypadal podrážděně, nikdo z jeho pobočníků si netroufl ani muknout. Minuty zvolna ubíhaly, flotila plynule a optimálně brzdila, aby zbytečně nepřeletěla a nemusela se vracet, jenže odpověď pořád nikde.

„Admirále, velitel jarního křídla plukovník Zugtle hlásí problém,“ porušil znenadání ticho jeden z bleskových radistů, zajišťujících přímé spojení s nejbližšími veliteli.

„Nemám rád takové zprávy!“ zavrčel admirál. „Každá jsou vlastně dvě v jedné, druhá horší než první. Jakýpak problém? A jak to, že plukovník současně nehlásí, jak to vyřešil?“

„Mají tam hned na dvou bitevních lodích něco s reaktory,“ upřesňoval radista.

„Co je to za pitomost?“ vybuchl admirál. „Na každé bitevní lodi je snad přinejmenším šest reaktorů a k plné bojeschopnosti by stačily i čtyři. Ani dva vadné se nesmí projevit!“

„Ale plukovník Zugtle hlásí na své bitevní lodi Zuvau poruchu všech osmi,“ dodal nesměle radista, ačkoliv na situaci neměl nejmenší vinu. „Hlásí, že jeho loď není manévrovatelná, přestala brzdit a opouští své místo v paraboloidu!“

„K sakru, to neumí prohnat perka technikům?“ zavrčel admirál a zachmuřil se.

Měl ovšem proč.

Bitevní loď plukovníka Zugtleho Zuvau! Sesterská loď vlajkové Ichdysey! Vždyť to jsou nejnovější typy třídy Žralok 768b. Nepamatoval se, aby jediná z těžkých bitevních lodí s největší palebnou silou jen tak vypadla z formace, ještě dřív než se dostala do boje. Jestli jde o výpadek hlavních reaktorů, pak je nejen neschopná pohybu, ale totálně nebojeschopná. Tohle by se snad stávat nemělo!

„Vyřiďte mu, ať pozvedne morálku technikům a připraví se na horkou koupel na nejbližším brífingu!“ nařídil radistům a opět se zadumaně zahleděl na Emurechó, pomalu se zvětšující do podoby velikého gongu, jen-jen do ní udeřit.

„Plukovník Zugtle žádá o povolení přestoupit i se svou vlajkou na jinou bitevní loď,“ začal ale po chvilce radista, jako kdyby špatných zpráv nebylo dost.

„Poslyš, není náhodou zástupce Zugtleho ten mrňavý major Muňu, přezdívaný Sekerník?“ obrátil se admirál Hazaróchun na svého pobočníka Dilyavoda.

„Máte jako vždy pravdu, admirále!“ přikývl rychle a suše Dilyavod.

„Výborně!“ trochu se rozjasnil admirál. „Vyřiďte Zugtlemu, že svoluji. Ale ať sebou hodí, nemáme moc času. Do vyřešení případu ať předá velení Zuvau majoru Muňovi. Tomu vzkažte, že ode mě dostává životní příležitost. Jestli do pěti hodin obnoví bojeschopnost Zuvau, povýším ho mimořádně na plukovníka.“

„To by měl ale stejnou hodnost jako Zugtle!“ připomněl admirálovi pobočník Dilyavod.

„Největším bitevním lodím zásadně nesmí velet nižší hodnost než plukovník, snižovalo by to vážnost kosmického loďstva!“ dokončil klidně, beze spěchu admirál. „Když to Muňa dokáže, hodnost i velení Zuvau mu už zůstane!“

Pobočníkovi Dilyavodovi se trochu protáhl obličej, ale neřekl ani slovo. Páni, tam zas bude poprav! pomyslel si s obavami. Měl na Zuvau mladšího bratra. Naštěstí to nebyl technik, na které se major Muňa jistě vrhne nejdřív, ale všem bylo jasné, že očekávané zvýšení morálky techniků bude podbarvené desítkami salv u popravčích stěn a to bude teprve začátek! Nikdo si pak nebude jistý, na koho padne řada po nich. Major Muňa neměl přezdívku ledajakou a po Druhé Flotile ho předcházela pověst černější než asfalt. Zlé jazyky dokonce tvrdily, že je jedním z očipovaných mariňáků, kterým se čipy neujaly nebo poškodily. Tyto případy se sice vykládají spíš jako fámy, ale žádný odborník je nemůže s určitostí vyloučit. Ani fatální selhání techniky se nestávají často, přesto dá za stoprocentně fungující techniku ruku do ohně leda pitomec. Ta pověst říká, že nositel neujmutých čipů je abnormálně necitelný, prudký a nespravedlivý, zejména když mu čipy fungují jen částečně, berou mu lidskost, aniž by za to poskytovaly nějaké výhody. Nemusí to být ta pravá příčina, bezcitným zabijákem se může stát kdokoliv i bez čipů, ale v každém případě se považuje za bezpečnější takovým se zdaleka vyhnout. Buď jak buď, s Muňou na palubách Zuvau zavládne peklo a kdo se dosud nadšeně chlubil, k jaké elitě se dostal, jistě v elánu brzy ochladne. Jen aby to bráškovi došlo včas!

„Dobře, ale co když je závada takového druhu, že ji ani Muňa neodstraní?“ zeptal se už jen tak pro jistotu.

„To je přece jasné!“ ušklíbl se admirál. „Životní příležitost se nedává zadarmo a rozhodně ne dvakrát. Muňa má povýšení slíbené, když uspěje, ale když ne… Nebudeme si přece zbůhdarma popravovat plukovníky!“

Aha, došlo pobočníkovi. Povýšení má háček. Jestli si je toho Muňa vědomý, což nejspíš je, bude peklo na lodi Zuvau ještě horší. Možná nebude trvat tak dlouho, ale o bratra by měl mít tím větší obavy.

„Admirále!“ ozval se v té chvíli jiný radista. „Na Jarním křídle se děje něco záhadného! Paraboloid se tam úplně hroutí! Stejnou poruchu reaktorů jako Zuvau hlásí další tři těžké bitevní křižníky, Zvoo, Hlem a Yidyk i se svými podpůrnými loděmi. Přestaly brzdit a setrvačností letí dál, úplně mimo oblast Emurechó!“

„Letní křídlo hlásí podobný problém na bitevní lodi Synrí!“ přidal se další radista.

Admirála polilo současně horko i mráz.

Dvě největší bitevní lodě a tři těžké bitevní křižníky! A přitom bez jediného výstřelu, nikdo na ně neútočil! Co teprve kdyby došlo ke skutečné bitvě?

„Experti na místa!“ vydal rozkaz, který ho znenadání napadl. „Ať zkusí odsimulovat, co se tam mohlo stát!“

„Na nic nepřijdou,“ zahučel jeden z radistů.

„Kdo to řekl?“ zaslechl to admirál a vyskočil, jako by ho píchli.

„Já!“ přiznal se váhavě viník.

„Jak to můžete tak jistě tvrdit, poručíku?“ vykročil admirál výhružně k provinilci, zatímco na můstku zavládlo hrobové ticho. „Jak mi tady na tomto místě vysvětlíte, že o té sabotáži víte?“

„To není sabotáž!“ nedal se poručík. „Totéž se nedávno přihodilo Šesté Flotile u Alyaku. Zpracovával jsem přenosy z výslechu kapitána Chripa po jeho příletu. Expertů měli víc než my a taky nikdo na nic nepřišel.“

„Jak ale můžete tvrdit, že je to totéž?“ pokračoval výhružně admirál.

„Netvrdím to,“ zavrtěl hlavou poručík. „Jen mi to jako stejné připadá. Také tam začaly na lodích postupně vynechávat reaktory a skončilo to totální nebojeschopností Šesté Flotily. Měla proti nám maličkou výhodu, parkovala na stabilní oběžné dráze kolem Alyaku, takže ji ztráta manévrovatelnosti jen ochromila, ale neohrozila.“

„Co ještě bylo v té zprávě?“ houkl admirál na poručíka. „Vzpomínej, ale honem!“

„Ta zpráva je v komunikačním archivu,“ odvětil rychle poručík. „Největším problémem asi bude, že kapitánu Chripovi nikdo nevěřil. Případ nakonec uzavřeli s poznámkou, že jeho duševní stav již neodpovídá současným vysokým požadavkům Císařské armády, zbavili ho velení jeho lodi a vzhledem k jeho dřívějším zásluhám ho poslali do penze.“

„To ho ani nepostavili před válečný soud za zbabělost a zradu?“ zavrčel admirál.

„Měl k cestě na Emurechó písemný rozkaz,“ vysvětloval poručík, zřejmě si toho pamatoval víc než dost. „Osobně vezl důležitou tajnou zprávu pro Hlavní štáb, jaké se nesvěřují radiovým vlnám. Rozkaz splnil, zprávu v pořádku odevzdal, nebylo tedy zač ho trestat.“

„No dobře,“ spokojil se s tím admirál. „Vytáhněte všechno, co o tom v archivech najdete. Chci z toho mít okamžitě, jak jen to bude možné, stručný a jasný přehled. Co se tam dělo, a tak… Ale teď vy, poručíku! Co si z toho ještě pamatujete?“

„Byly tam až neuvěřitelné zvěsti,“ zaváhal poručík pod zábleskem myšlenky, že admirálův náhlý přechod od vzteklé nálady k vlídnosti nemusí být ani upřímný, ani trvalý.

„Selhání desítky reaktorů a vyřazení pěti nejtěžších bitevních lodí krátce před bitvou je také tak neuvěřitelná zvěst, nemyslíte?“ potvrdil ihned jeho obavy dalším vyštěknutím admirál.

„Kapitán Chrip neustále opakoval, že se tam několikrát objevily jakési neznámé bytosti, podle něho přicházející z vesmíru,“ pokračoval raději poručík.

„Proč zrovna z vesmíru?“ vybuchl admirál.

„Protože byly průhledné,“ odvětil poručík. „Měly také úplně jiné fyzikální vlastnosti. Podle kapitána Chripa nerušeně procházely kovovými stěnami, vypáleným střelám libovolné ráže se jen vysmívaly a v jejich blízkosti zněla lidem v uších divná řeč, které všichni rozuměli, ale kterou žádné záznamové zařízení nezachytilo.“

Admirálovi začalo pozvolna, ale tím jistěji docházet, že Druhá Flotila narazila na Neznámo v chemicky čisté podobě. S Neznámem se nedá bojovat. Z běžných zbraní si nic nedělá a proti jeho zbraním není obrany. Nejhorší na tom je, že on sám se z obávaného a úspěšného admirála rychle změní ve smolaře, který přijde o svěřené loďstvo.

„A co bezpečnostní kamery? Ani ty je nezachytily?“ pokoušel se chytat jakéhokoliv stébla.

„Ty ano,“ opáčil poručík. „Ale jen slabě. Kapitán Chrip se dušoval, že skrz ty bytosti bylo vidět. Viděl to prý sám na vlastní oči, ale průhledné byly i na záznamech.“

„Nechte kapitána Chripa stranou, je to osmisetletý senilní stařec,“ zarazil poručíka admirál. „Jaký dojem to vyvolalo ve vás? Máme přece jednotky mariňáků, schopných i nočního vidění!“

„A co by čipovaní proti těm vesmírným příšerám zmohli?“ vrtěl hlavou poručík. „Viděli by je možná lépe, ale co z toho? Jejich nejdůležitější vlastností je, že na ně hmota nemá žádný vliv! Kulky skrz ně projdou jako vzduchem a mariňáci je svými mačetami nerozkrájí, i kdyby se jimi oháněli jako vrtulí větráku.“

„V tom případě by ale oni neměli vliv naopak na nás!“ napadlo admirála.

„Kdyby to bylo tak, nepředstavovali by žádný problém,“ přikývl poručík. „Jenže oni na nás vliv mají. Možná ne hmotný, ale dokáží zastavit reaktory, které pak nikdo nerozjede. Údajně nás ale mohou i zabít. Kapitán Chrip tvrdil, že mají zdokumentovaný případ, kdy jeden z důstojníků rozdráždil vesmířany natolik, že proti němu něco neznámého použili. Nic hmotného, ani kulky, ani lasery, ani eldyfy, ale účinné to bylo. Chlap se prostě zhroutil a byl na místě mrtev.“

„Jen jeden takový případ?“

„Jen jeden,“ přikývl poručík. „Ale kdybyste se mě ptal na mé mínění, nepodceňoval bych to. Z jejich strany to bylo až příliš snadné. Kapitán Chrip…“

„Řekl jsem, nechte ho být!“ zarazil poručíka výhružně admirál.

„Mě ale přesvědčil,“ ospravedlňoval se poručík. „Tvrdil, že jim nestojíme ani za pořádnou ránu. Šestou kosmickou flotilu vyřídili bez jediného výstřelu, ale posádky klidně nechali být. Ani za pitomý kopanec jim prý nestojíme!“

„Až na toho jednoho důstojníka!“ dodal admirál.

„Bylo by zajímavé vědět, čím vesmířany vydráždil,“ pokračoval poručík. „To ale ve zprávě nebylo. Střílel po nich stejně jako všichni, kdo se s nimi setkali. Oni si střel nevšímali, beztak jim neškodily. Toho jednoho zabili ve chvíli poměrného klidu, když na ně všichni vystříleli munici. Prý se s ním pak ještě nějakou dobu dohadovali.“

„Co tam bylo ještě zajímavého?“ chtěl vědět admirál.

„Jo, a jeden z těch průhledných vesmířanů měl prý uniformu Aliance,“ doplnil po chvilce horečnatého vzpomínání poručík.

„Vida!“ vzhlédl vítězně admirál. „To je přece úplně jiné víno! Od Aliance můžeme čekat podrazy všeho druhu, ale už stovky let je přece známe!“

„Nevím,“ pokusil se namítnout poručík. „Kapitán Chrip tvrdil, že ostatní vesmířané toho uniformovaného označovali za zajatce.“

„To byla jen válečná lest,“ smetl tento argument admirál. „Vyhlaste pohotovost mariňákům na všech lodích! Ať začnou všude hlídkovat, hlavně u reaktorů a velínů! Ať se vyzbrojí ručními eldyfy nebo laserovými zbraněmi, ať je v každé hlídce aspoň jeden s nočním viděním a ostatní ať na to mají přístroje! Upozorněte je, že vetřelci, jejich protivníci, mohou být nehmotní, ale určitě jsou trochu viditelní. Když na ně nemá vliv hmota, třeba se uchytí lasery nebo eldyfy!“

„Kéž by!“ uklouzlo poručíkovi.

„Vy o tom snad pochybujete?“ opáčil dotčeně admirál.

„Ani ne,“ odvětil poručík. „Vypadá to logicky a mohlo by to mít úspěch. Opravdu si přeji, abyste měl jako vždycky pravdu!“

„No proto!“ spokojil se tím admirál.

*****

Během následující hodiny se ale situace prudce měnila k horšímu. Z útočného paraboloidu postupně odpadávaly další a další lodě. Z Jarního křídla se ve formaci držely jen dvě výsadkové bárky, sice přeplněné bojechtivými mariňáky, ale jinak naprosto bezbranné, poradil by si s nimi nejen každý torpédoborec, ale snad i větší ozbrojený kurýrní člun. Letní křídlo bylo na tom lépe jen symbolicky. Výsadkové bárky tam doprovázel jediný torpédoborec třídy Vuriši, moderní tak před pěti tisíci lety. Navíc se zdálo, že hlavním a jediným důvodem jeho zachování bylo jeho opoždění za ostatními kvůli problémům s motory. Kosmičtí vetřelci jej tedy buďto ve spěchu přehlédli, anebo – podle všeobecně přijímaného názoru poručíka Damgujního – jim ta kocábka už ani nestála za nakopnutí.

Jak se ale dalo vypozorovat, vetřelců nebylo příliš mnoho. Dokázali sice téměř nemožné, zastavovali běžící reaktory bitevních lodí, které pak ani vysoce kvalifikovaná obsluha nedokázala rozběhnout, ale ani zdaleka ne na všech lodích současně. Z hlášení se dal vysledovat systém jejich postupu od jedné lodi k druhé. Nikde se zatím neukázali, ani se nikde zbytečně nezdrželi, ale přece se dalo spočítat, že při tom tempu svůj úkol splnit nestihnou.

Samozřejmě za předpokladu, že tím úkolem není jen vyřazení Druhé Flotily, ale záchrana vzbouřeného města Scheja. V této chvíli bylo pod obzorem, takže na ně admirál nemohl zahájit palbu, ale jak se Emurechó s matematickou přesností otáčela, dalo se poměrně snadno spočítat, kdy se objeví. Druhá Flotila byla na účinný dostřel už dávno a admirál Hazaróchun se utěšoval myšlenkou, že ačkoliv její zkáze nezabrání, zbude mu dost palebné síly, aby to sídlo vzbouřenců na dálku zadupal ohněm do země.

Jak by ho asi potěšilo, kdyby věděl, že se tentokrát ve svých úvahách strefil!

Rozhodně by ho ale netěšilo, že podobné matematické cvičení zvládl Pepek také.

Navíc dřív a rychleji.

*****

Nevšiml si toho admirál, ačkoliv napjatě porovnával postup rozpadu své flotily s blížícím se vynořením města Scheja zpoza obzoru Emurechó, všimli si toho dva mladí podporučíci, kteří jen tak z hecu předpovídali, která další loď vypadne ze zdecimované útočné formace.

Když se ale už podruhé stalo, že se jejich odhad nesplnil, upozornili na to admirála.

Tomu nezbylo nic než vybuchnout bezmocným vztekem. Podporučíci považovali chyby ve svých předpovědích jen za zvláštnost, ale admirálovi okamžitě došlo, že je to mnohem horší.

Že je to totiž beze všech pochyb – úmysl.

Vetřelci změnili taktiku.

Místo aby systematicky vyřazovali jednu hvězdnou loď po druhé, bitevní lodě stejně jako nejmenší torpédoborce, začali si své oběti vybírat. Pochopit jejich nový systém bylo překvapivě snadné. Přestali se zdržovat loděmi s malou palebnou silou a zaměřili se jen na křižníky a bitevní lodě, schopné svými věžemi ničit cíle na blízké Emurechó.

Admirál Hazaróchun nepotřeboval ani půl minuty k odhadu, že přijde o veškerou palebnou sílu dřív než se Scheja dostane do zaměřovačů. Zbudou mu menší kanony torpédoborců, případně doprovodných lodí, ale těmi by mohl skrz atmosféru smažit jen nechráněné chodce na povrchu. Vzhledem k tomu, že se většina dopravy odehrává pod zemí, ohrozilo by to zanedbatelný počet jedinců a na to je opravdu škoda energie.

Admirál jen bezmocně soptil vztekem.

Nikomu na Emurechó neuškodí!

Nejenže přijde o Druhou Flotilu, ale i o to náhradní, ušmudlané vítězství! Mohl se utěšovat jen tím, že nebude prvním, ale druhým, koho ta nebetyčná ostuda postihne. Přijít o celou Flotilu bez jediného výstřelu! Prvním už navěky bude nešťastný velitel Šesté kosmické flotily admirál Fidcha, který se pod tíhou té hanby alespoň čestně zastřelil.

Upřímně řečeno, jiné možnosti na výběr asi neměl. Je sice pravda, že se střední doba života vojáka v kosmické bitvě statisticky počítá jen na půlhodiny, ale to je tím, že se ztráty počítají na desetitisíce. Ti, kdo přežijí, mají před sebou další roky života, neboť vítězové stejně jako poražení musí k další kosmické bitvě shromáždit dostatek prostředků. Výsledkem vítězství je pak obvykle zisk nějaké planetární soustavy, kterou dokáže obsadit i zdecimovaná vítězná armáda.

Výjimkou jsou velitelé poražených loďstev. Pokud přežijí zkázu své flotily, žijí zpravidla jen do vynesení rozsudku. Válečnému soudu se dá čestně uniknout jen vlastní kulkou v hlavě.

Smrt v boji je proti tomu více než tisíckrát lepší. Ačkoliv není příjemné uhořet v rozpadající se kosmické lodi, alespoň se může každý v takové chvíli utěšovat, jakou škodu nepříteli způsobil. Velitelé, kteří čestně padnou na palubách svých lodí, jsou pak zapsáni do síně slávy a chrabrosti, zatímco zbabělci jsou pečlivě vyškrtáni nejen ze seznamů vojenských škol, ale i z matrik a pokud se jejich jména vůbec zachovají, pak jen v opovržlivém ústním podání.

Ne, takovou hanbu žádný velitel nepřežije! Ale co se dá proti tomu dělat?

Válečný soud by samozřejmě trval na tom, že velitel Flotily si musí vědět rady i tam, kde si milion jeho podřízených rady neví. Proto se mezi vojenské soudce nikdy nedostane žádný aktivní důstojník, nebo aspoň expert, který by dokázal situaci souzených pochopit. Tak je to ale správné. Během tažení vynášejí rozsudky nejčastěji přímí nadřízení. Ani tam nerozhoduje, zda byl či nebyl nesplněný rozkaz proveditelný, ale jen jaké ohrožení to přineslo. Sakra, napadlo admirála, měl bych ještě popravit majora Muňu. Popravami odborníků ten pitomec nic nevyřeší, naopak situaci ještě zhorší a stejně se mu nepodaří chod svěřené bitevní lodi Zuvau obnovit. Stejně by měl dát popravit včechny stráže včetně čipovaných, kterým vetřelci přímo před očima pronikli až k ostře střeženým reaktorům. Ale na to je pořád dost času.

Tak – a další křižník je v čudu! Sakra, copak tam všichni spí?

„Okamžitě sdělte plukovníku Krvežovi, že jeho křižník Fašabhyd je na řadě a v nejbližších vteřinách bude napaden!“ obořil se na radisty.

Ti ale jen pokrčili rameny. Varování ohroženým lodím poskytovali včas, ale bez výsledku. Na lodích měli jistě přinejmenším stejný přehled, přesto přicházelo každých pár minut hlášení o vyřazení další lodě. O záchraně Flotily už nikdo nemluvil, všude se vedly jen poraženecké řeči o tom, kdy padne poslední loď a co bude potom. Při dosavadním kurzu se nejspíš stanou dalšími oběžnicemi vlastní hvězdy, bezmocnými jako kamenné asteroidy.

Podle všeho byl teď na řadě křižník Fašabhyd velitele plukovníka Krveži. Pak asi padne Yolila plukovníka Dalouvdiho a další, už poslední v Zimním křídle, je sama admirálova vlajková bitevní loď Ichdysea! Z celé Druhé Flotily tak zůstanou jen torpédoborce a pár lehkých křižníků. Tak chabé síle by se vysmála i nejslabší flotila Aliance, kdyby se tu znenadání objevila. Silnější bývá často i ozbrojený doprovod lodí Císařských exekutorů!

„Nejvyšší pohotovost na lodi!“ zavelel admirál, ale hlas mu špatně utajovaným vzrušením přeskočil jako kadetovi, který na malém nádvoříčku pozemních kasáren prvně velí četě.

Bylo to zbytečné. Hlídka čipovaných stála za ním a ostražitě se rozhlížela kolem. Lasery a eldyfy zalícené, mířidla přímo před očima, neunikla by jim ani myš. Stejně jsou v pohotovosti na všech klíčových místech lodi, především u reaktorů, ale i tam, kde se vetřelci dosud neobjevili, například ve velínech věží. Čipovaných bylo na každé lodi dost, aby mohli hlídat ve dne v noci.

Tak tomu ale bylo i na ostatních lodích a přece…

„Zpráva od plukovníka Krveži!“ vykřikl náhle radista mnohem nadšenějším, dalo by se říci veselejším tónem, než jakým jeho kolegové oznamovali další špatné zprávy. Všichni se proto po něm bezděčně ohlédli.

„Křižník Fašabhyd má vyřazené dva reaktory, ale zůstává bojeschopný! U třetího reaktoru prý čipovaní nějaké vetřelce zastřelili!“

*****

Smůla

Mohli by tomu říkat smůla, šlo by to ale popsat i příslovím o džbánu s utrženým uchem.

Když Pepek zjistil, že mu vyřazování vesmírných plavidel od jde ruky sice dobře, ale příliš pomalu, uvažoval, jak to urychlit. Ačkoliv se mu Icy s pomocí sám nabídl, nebyl mu nic platný, vždyť byl na Pepkovi zcela závislý. Především neměl vlastní kokon a i když Pepek dávno zjistil, že vzduch v duchovité hmotě sahá dál od planet než v běžné hmotě, což by odpovídalo nižšímu působení gravitace na imaginární hmotu, tak daleko od planety už vzduch prostě nebyl. Icy mohl vystoupit z kokonu jedině skrz hmotové zrcadlo do normální hmoty, kde mohl dýchat vzduch uvnitř kosmických lodí, případně by tak mohl přestoupit i z jednoho kokonu do druhého. Pepek by mu mohl hiblagem vytvořit jeho vlastní, ale největší problém byl, že Icy neuměl ovládat ani antigravitaci, natož kokon. Po lodích se mohl bez Pepka pohybovat jen v normální hmotě, ale to by zase podstupoval příliš velké riziko.

Icy a Pepek byli zkrátka k sobě připoutaní lépe než dva zločinci pouty.

Jinak je třeba přiznat, že Icy Pepkovi nepřekážel. Naopak. Když byl Pepek plně zaměstnán ukládáním inhibitorů kovové vodivosti do stínících vrstev reaktorů a nemohl mít oči všude, Icy mu ochotně nahrazoval oči vzadu a hlídal, aby je nikdo nepřekvapil. Často se spolu pohybovali v místech, kam se nikdo z posádek lodí normálně nedostane. S výhodou využívali technologické kanály vzduchotechniky, ale občas neměli jinou cestu než proletět chodbou plnou lidí, z nichž většina měla v pohotovosti zbraně, očividně na vetřelce čekala a u některých bylo znát, že se na boj vysloveně těší. Z mechanických pistolí si mohli dělat legraci, ale vojákům mezitím došlo, že těmi nic nesvedou a většina ozbrojenců již držela v rukou eldyfy, kterými by, jak už Pepek věděl, mohli i z duchů udělat mastnou skvrnu, rozprášenou po okolním vesmíru.

Pepek proto oba v takových chvílích zneviditelňoval úplně a dlouho mu to vycházelo. Jenže přísloví o džbánu s utrženým uchem mělo zřejmě dost času a bylo trpělivé.

A pak se to stalo.

Přecházeli spolu další chodbou, ani tu nebylo moc lidí. Někteří pobíhali, jako kdyby něco zmeškali, jiní stáli na místě se zbraněmi připravenými k výstřelu.

Zapištění, které Pepek ještě zaslechl, ho tentokrát včas nevarovalo.

Věděl, že se čipovaní navzájem domlouvají vyšší frekvencí zvuku, dokonce i ultrazvukem, ale právě ho zaujal nenadálý pohyb na opačné straně chodby, takže to zapištění přeslechl. Nejspíš by ale tak jako tak reagovat nestačil. Čipovaní mají výhodu řádově rychlejších reakcí a pohyb člověka je pro ně srovnatelný s úprkem jihoamerického lenochoda.

Eldyf vyplivl tak silnou porci záření, že náraz Pepka i Icyho doslova prohodil skrz nejbližší stěnu do jakéhosi nepříliš velkého skladiště, či co to bylo.

Pepek telepaticky vyjekl strašlivou bolestí v levé ruce. Udiveně na ni mrkl, ale došlo mu, že ji má od lokte pryč. Vzápětí se mu před očima rozlilo jasně červené světlo spolu s nesnesitelným pocitem, že má oči plné ostrého písku. Také v uších mu zalehlo a bodavá bolest středního ucha se na něho obořila uvnitř hlavy. Jen hlas a telepatie mu zbývaly, ale když z plna hrdla zařval bolestí, neměl se najednou čeho nadechnout. Výkřik ho zbavil i posledního zbytku vzduchu v plících.

S upálenou rukou, zničenýma očima i ušima, oslepený a ohlušený, zůstal naštěstí aspoň na krátký okamžik při vědomí. V té kritické půlvteřině mu doskočilo, co se to vlastně stalo. Zničený kokon je přestal obalovat vzduchem. V okolním duchovitém vakuu by se rychle udusili, jenže by se dříve uvařili, neboť ve vakuu se voda tělních tekutin vaří klokotem již při teplotě lidského těla.

Ačkoliv měli být oba v několika vteřinách mrtví, Pepek v poslední vteřině udělal něco, zač se rozhodně nemusel stydět. Po paměti vytvořil hmotové zrcadlo a spolu s Icym se protlačil do normální hmoty. Nezastavil je ani proud vzduchu, který se proti nim vyřítil. Naštěstí má i vzduch nepatrnou setrvačnost a nestihl hmotovým zrcadlem do duchovitého vakua uniknout všechen, ačkoliv ve chvíli, kdy Pepek zrcadlo rušil, byl nesmírně řídký i v kamrlíku, kde se oba nacházeli.

Pak teprve Pepek ztratil vědomí. Bolestí z uťaté ruky, z očí, které mu vnitřním přetlakem ve vakuu explodovaly a nejspíš i z nedostatku vzduchu. Ještě se z posledních sil nadechl aspoň toho řídkého vzduchu kolem, ale pak, slepý a hluchý, zřítil se naznak na kovovou podlahu.

Náraz už ani nevnímal.

*****

Po chvilce mu ale cosi zabušilo v hlavě.

„Pepku! Pepku!“ ozývalo se mu v ní.

Podle rezonance poznal Ramiel. Možná si na něho vzpomněla, třeba mu chtěla něco sdělit, ale když se jí neozval, začala ho vzývat plnou silou.

„Pepku! Ozvi se! Vím, že nespíš!“

„Nespím,“ chtěl jí odpovědět, ale tentokrát ho zradila i telepatie. Místo výkřiku dostal ze sebe jen nezřetelný všesměrový vzlyk, dosahu tak na pár metrů.

„Až tě najdu!“ vyhrožoval mu její hlas v jeho hlavě.

„Vždyť víš, že mě nenajdeš!“ chtěl jí odpovědět, ale nesvedl ani telepatické kníknutí.

„Pepku! Slíbil jsi nám to!“ zabušila mu v hlavě úplně jiná rezonance. Tak rázná je jenom Yazatap, poznal ji Pepek a měl dětinskou radost z toho, že ji vůbec poznal, i když se na odpověď nezmohl ani teď.

„Pepku, nespi!“ nařídila mu Yazatap s veškerou svou myslitelnou přísností.

Tak si na něho nedovolila od dob, kdy v něm viděla podčlověka, kterého může beztrestně zabít, protože si na ni dovolil… co vlastně? Nabídl jí tenkrát přece naději…

„Nespí!“ oponovala jí Ramiel. „Něco mu v tom brání.“

Pepkovi došlo, že jsou jeho ženy spojené do telepatického diskusního klubu. Díky spojení sil se zřejmě dobouchaly až do jeho hlavy, když on sám nebyl ve stavu, aby jim to nějak ulehčil. Ale hučelo mu v hlavě tak, že neměl chuť na žádné telepatické spojení.

V té chvíli ho zaujalo nesnesitelné mravenčení v levé ruce. Při pádu na zem si na ni nechtíc lehl, zkroutil si ji pod sebou a teď se přihlásila nepříjemnými pocity. Aniž by si to uvědomoval, ten pád mu přidal několik minut života. Sevřel si totiž pod zády ruku s otevřenými žilami a jen díky tomu dosud nevykrvácel. Mravenčení ho nutkalo vytrhnout ji zpod těla, ale naštěstí mu k tomu chyběly síly.

„Pepku!“ dožadovala se opět Ramiel. „Tohle nám nedělej!“

„Hned se ozvi!“ pokračovala rezolutně Yazatap.

„Nemůže!“ zastala se ho Ramiel. „Jako tenkrát… v té jeskyni smrti…“

Ta zmínka ho vytrhla z pozvolného usínání, které se začalo nebezpečně podobat umírání. Jeskyně smrti… jenže tam měl v sobě drogy, kterými ho předávkovaly ďáblice… drogy, ty přece v sobě nemá, anebo ano?

Z otupělosti ho to ale trochu vytrhlo. Levou ruku měl dál pod vlastními zády, ale pravačkou se pokoušel nahmatat, co je kolem něho. Poněkud ho zmátlo, že kolem sebe nenahmatal kokon. Kokon je přece tak daleko od planet nezbytností, nebo ne? Jak to, že může bez něj dýchat?

Pak vedle sebe nahmatal drsnou uniformu Icyho. To je v pořádku, jsou spolu. Ale kamarád se vůbec nehýbal, působil vedle něho jako nehybná figurína. Proč je vlastně Icy tak ztuhlý?

Icy byl teď jeho jediný pevný bod. Zachytil se ho a snažil se rozpoznat, jak je otočený. A co je to za roztřepenou, mazlavě kluzkou díru, kterou nahmatal v Icyho novém obleku, darem Císaře světa Emurechó?

V té chvíli mu to ale došlo. Ta díra příšerné velikosti zeje přímo v Icyho prsou.

Vešla by se tam celá pěst, takže by měl být Icy dávno mrtvý. A není nakonec mrtvý?

Pokusil se přítelem zatřást, ale mrtvolně ztuhlé tělo působilo dojmem dřevěné sochy. Je to marné, došlo mu, ale košile je bližší než kabát a Icym se bude zabývat, až vyřeší své problémy. A že jich měl taky požehnaně!

Oči měl pořád plné písku, ale ještě si uvědomil, že větším nebezpečím bude pro něho ruka. Vzpomněl si na poslední pohled, který jí věnoval, ještě než mu oči definitivně zavřel ten protivný písek. Odstřelená ruka! Vytrhl ji zpod sebe, ale přitom mu došlo, že si tím jen otevřel přiskřípnuté žíly. Tohle by nemuselo dopadnout dobře!

Bandáž!

Hiblag naštěstí na telepatický příkaz zareagoval a Pepek přímo na prsou nahmatal předmět podobný rukávové pásce. Poslepu si jej navlékl na pahýl ruky a telepatickým příkazem aktivoval. Náramek se nafoukl a stiskl mu pevně ruku, až krev přestala téci. Dobrý, pochválil se sám, to už tady přece bylo. Není to tak dávno, co přišel při záchraně Adélky o nohu v kotníku, když přímo pod nimi vybuchla nastražená past plná úmyslně unikajícího plynu. Tenkrát mu nohu odsekl kraj hvězdné brány, teď to byl eldyf nějakého mariňáka, ale postup při nápravě je stejný. Zaškrtit, aby člověk nevykrvácel, převoz k doktorům, pořádná dávka léčivé kosmické síly a půl roku klidu, než noha či ruka naroste.

Rychle a zběžně se prohmatal, kde to šlo. Zjistil přitom, že má obličej jednu krvavou ránu – no jistě, vakuum! Nechráněné ruce na tom nebyly lépe, kůže ho všude pálila jako kdyby spadl do kopřiv, ale to bylo riziko od začátku, mohlo to dopadnout ještě hůř. Jak se zdá, mise u Emurechó pro něho skončila, teď ho budou všichni aspoň rok považovat za invalidu. Samozřejmě pokud se odsud dostane. Což pořád nebylo jisté.

Poručil si endorfiny proti bolesti. Hiblag ho ihned zásobil několika tabletkami, které Pepek jen tak nasucho spolykal. Řezavá bolest v ruce ustoupila, také písek v očích ztratil na své ostrosti, ale otevřít oči se Pepkovi nepodařilo. Oči to teda odnesly, pomyslel si, ale pod vlivem tabletek proti bolesti si to myslel skoro spokojeně. Nějak brzo si zvykl na klídek, kdy ani zničené oči nejsou těžkým problémem. Ještě že je Icy mrtvý, ten by jinak šílel!

Tak dál! Co teď a co potom? Ozvat se ženským, jistě mají o něho strach a mohly by právě z toho strachu vyvést nějakou ztřeštěnost.

„Ramiel!“ oslovil tu, která se na něho nejdřív a nejvíc dovolávala. Pořád měla nejcitlivější telepatii a byla na Pepka nejlépe naladěná.

„No konečně!“ odvětila okamžitě. „Co je s tebou? Proč jsi neodpovídal? Kde jsi a co právě děláš? Jak si to vlastně představuješ, takhle nás trápit? A kde vlastně jsi? Tady je těch hvězdných lodí stovky, ve které tě máme hledat?“

„Snad mě nehledáte?“ zarazil se. To by byla přesně ta ztřeštěnost, které se obával!

„Už jsme na dohled! Toho hvězdného válečného svazu!“ ujišťovala ho Ramiel.

„To nebyl dobrý nápad! Aspoň trochu kličkujte! Nespoléhejte se na neviditelnost, oni nás vidí a určitě po vás budou střílet!“ varoval je, ale víc pro ně dělat nemohl.

„Byl to dobrý nápad!“ odporovala mu místo Ramiel Yazatap. „Řval jsi bolestí, muselo to být slyšet až na Zem. Co se ti vlastně stalo?“

„Trošku mě trefili,“ přiznal Pepek. „Icyho ještě víc, ale toho si oživím sám, jako duch na to nepotřebuji žádnou asistenci. Kličkujete aspoň trochu? Kdyby vás zasáhli naplno kanónem, bude z vás šmouha rozmáznutá na pěti světelných vteřinách! Opakuji vám ještě jednou, vidí nás!“

„Díky za varování!“ odvětila vážně Yazatap. „Nebereme je na lehkou váhu.“

„Stejně musíme změnit kurs, letíme k největší lodi a řekla bych, že jsi určitě v jedné z těch menších!“ přidala se Ramiel.

„Tak to letíte správně!“ opravil ji Pepek. „Když už jste tady, musíte k té největší lodi! Je na ní šílenec, co chce v nejbližších minutách spálit město Scheja i s Císařem!“

„Seš si tím jistej?“ zarazila se trochu Ramiel.

„Jo,“ přitakal Pepek. „A zamiřte do poslední třetiny lodi, tam někde je velitelský můstek.“

„To snad počká, až tě najdeme,“ zavrčela Yazatap.

„Poslyš, Yazi, musím ti dvakrát opakovat, že se ten blázen chystá spálit celé město plné lidí i s naším kamarádem Císařem?“

„Neříkej, že jsi v pořádku a vůbec nic nepotřebuješ!“ opáčila místo ní Xapho.

„V pořádku nejsem,“ přiznal Pepek. „Ale žiju a když už jste tady, měly byste to dokončit. Já to chvilku vydržím, nemějte obavy, byl jsem už v horší mele. Vzpomeňte si na Árj-Cheeb! Tam jsem přece přežil i oheň atomového výbuchu!“

„Dobře,“ ozvala se i Salgiel, byly tu zřejmě všechny. „Máš pravdu. Jdeme to vyjednat s tím šílencem. Po kom se máme shánět?“

„Po jejich nejvyšším admirálovi, jméno jsem zatím nezjistil. Ale pozor, všechny lodě jsou v pohotovosti a všude je plno ozbrojených chlapů! Někteří jsou neuvěřitelně rychlí, dorozumívají se ultrazvukem a mohli by vás nepříjemně překvapit!“ varoval je ještě Pepek.

„Díky za každé varování, dáme si pozor!“ odvětila Yazatap. „Chybami se učí každý, ale je lépe, když ty chyby za nás udělá někdo jiný.“

„To máš teda pravdu!“ ujistil ji Pepek, ale dával si pozor, aby v jeho hlase nebyla znát ani pomalu sílící bolest, neboť znecitlivující endorfiny už vyprchávaly, ani jeho sebeironie, že chybu udělal zrovna on.

„Dobře, tak se drž!“ popřála mu za všechny Ramiel.

„Budu se snažit,“ odvětil optimisticky.

„A třeba se vás ještě dočkám…“ pomyslel si už jen pro sebe.

*****

Aby tomu optimistickému tvrzení nějak napomohl, měl by se především seznámit se svým novým okolím. Pro nenadále oslepeného a hluchého to ale nebyla lehká věc. Prakticky mu zbyl jen hmat, proto se nejprve pokoušel kolem sebe hmatat. Přesvědčil se ještě jednou, že Icy nežije, ale důvěřoval svým schopnostem a věřil, že ani s ním není všechno ztraceno.

Horší bylo, že nevěděl, kde jsou protivníci. Hmatem zjistil, že je s Icym v nevelké kabince, odkud vede jakýsi uzavřený průlez, který nemá z jejich strany žádné otevírání. Očividně bylo jen z opačné strany. Nemohli se zde zavřít, naopak, každým okamžikem na ně mohl vtrhnout někdo z posádky. A to by byl rychlý konec, hmotná těla jsou oproti duchovitým zranitelnější. Mohli mluvit o štěstí, že je sem náraz prohodil skrz silnou stěnu a ne skrz dveře. Hledat by je teď museli s plánem lodi v rukou, a kdoví, jestli už je tak nehledají!

Pepek ale nebyl poprvé v situaci, kdy se musel před nepřáteli zabarikádovat. Nejlépe se na to hodilo xeri! Pepek se doplazil k průlezu, změkčil si pomocí xeri materiál poklopu i zárubní a pak pouhými prsty vytvořil na okrajích poklopu několik zprohýbaných oblastí. Materiál se tím spojil a poklop byl prakticky jako zavařený.

Malé zdržení – taky zdržení! brumlal si pro sebe, ale samotnému mu bylo jasné, že není ani zdaleka v bezpečí. Neprůchozí dveře zdrží jejich nepřátele sotva o pár vteřin. Až si uvědomí, co se asi za nimi skrývá, propálí je eldyfem, vyrazí náloží, a nejspíš vezmou nálož tak velkou, aby z obou nadělala sekanou. Nesměl se s tím spokojit, musel přemýšlet, co dál.

Kokon.

Byl sice prostřelený, ale díra v kokonu není totéž, co díra ve svetru. Kokon není hmotný, je spíš něco mezi hmotou a vlnovým polem. Dalo se čekat, že se po sbalení do pohotovostní placky a opětovném vyvolání obnoví podle původního vzoru a bude v pořádku. Kokon potřeboval, aby mohl být duchem. Duchem potřeboval být, aby pomohl Icymu, když už ne sobě. Nejen protože byl Icy v této chvíli jediný, kdo mohl pomoci jemu. Pepek samozřejmě předpokládal, že Icyho oživí a budou opět dva. Icyho smrt byla pro něho možná výhodou, při úplném vzkříšení se aspoň přeskočí zdlouhavá fáze léčení. Škoda, že mu to Icy nemohl oplatit.

Nesměl při tom zapomenout, že se nachází v nepřátelské hvězdné lodi, kde po něm pátrají stovky tefirů. Měl by usilovat o návrat do duchovité podoby, hmotný byl obzvlášť zranitelný. Byl si toho ale vědom a nemínil jen trpně čekat. Zejména když svoji ženskou družinu poslal dokončit, co sám nestihl.

Kokon se naštěstí ukázal v pořádku. Pepek se jím obalil a rychle vlétl hmotovým zrcadlem do duchovitého stavu. Pak se otočil a zpaměti poslal co největší porci kosmické energie po Icym. Na tak krátkou vzdálenost se ve stísněném prostoru nemohl minout. Zářící oblak sice neviděl, ale i jako duch ucítil jeho sálavé teplo. Neuvědomoval si ani, že tentokrát nestojí dost daleko a navíc nevidí, ucukl tedy až když ucítil na zkrvavené, opuchlé tváři bolestivé pálení sálavého tepla, jaké vždycky provází vzkříšení.

Spálenina až do živého masa? Co je to proti zničeným očím? Ta mě už vůbec nerozhází, pomyslel si odevzdaně.

Musel teď včas navázat kontakt se vzkříšeným Icym, aby něco neprozřetelného nevyvedl. Nebylo by divu, kdyby byl z vlastní smrti trochu hysterický, ale nebylo by dobré, aby se leknutím rozkřičel, císařští by to mohli zaslechnout.

„Icy!“ soustředil se plně a směrovaně na jeho rezonanci.

„Pepku!“ zaslechl náhle Icyho výkřik. „Pepku, co se to děje?“

Ani si neuvědomil, že ještě před chvílí neslyšel a nenadálý návrat sluchu patří vlastně mezi zázraky. Těm se ale nedivil, vždyť ten zázrak nejspíš vyvolal. Část kosmické síly jde přes toho, kdo ji poskytuje jiným, zachránilo ho to i po tragédii v Árj-Cheeb. Obnovení ušního bubínku by možná zvládla i regenerace Xijtranů, kterou Učedníci tak úspěšně šířili po Oáze, kdo ví? Buď jak buď, znovunabytí jednoho ztraceného smyslu bylo v této chvíli důležité, ačkoliv by se mu zrak hodil víc. Jenže oči jsou příliš jemné, než aby znovu narostly za den.

„Icy, slyším tě jen slabě, ale prosím tě, neřvi tolik,“ snažil se, aby jeho telepatie vyzněla co možná nejklidněji. „Nechceš snad, aby nás teď objevili!“

„Pepku!“ ztlumil hlas Icy, až ho Pepek sotva slyšel.

„Ničemu se nediv, prosím tě!“ uklidňoval kamaráda, ačkoli si uměl představit, jak na něho působí. Chodící zombie, hlava, ruce a hlavně oči jedna krvavá rána, slabší povahy mohou na něco takového reagovat jedině hystericky.

„Stala se nám nehoda,“ informoval ho raději věcně a pokud možno klidně.

„To vidím!“ odvětil rychle Icy. „Vypadáš opravdu příšerně, co se ti to vlastně stalo?“

„Když ti řeknu, že jsi byl na tom hůř, nebudeš mi to věřit,“ zavrčel telepaticky Pepek.

„To jistě ne!“ ohradil se Icy. „Vždyť ty jsi snad dokonce přišel i o oči!“

„Zřejmě vidíš dobře,“ přikývl mu Pepek. „Takže už jsem ti spravil všechno, oči jsi měl asi jako já. Jenže ty mi nepomůžeš a já sám sobě taky ne. Můžeš mi pomoci jen trochu.“

„Rád bych, ale jak?“

„Budeš mi nahrazovat oči svými,“ navrhl mu Pepek. „Já teď nevidím, ty ano. Povedeš mě, dokud to bude nutné?“

„Ale to víš, že ano!“ nabízel se rychle Icy.

„Budeme se muset přesunout jinam,“ řekl Pepek. „Tady v té části lodi nás usilovně hledají vojáci. A podle toho, co jsme viděli, je můžeme odhadovat spíš na stovky.“

„Zatím je tu ale klid,“ přispíšil si Icy.

„Ten nebude trvat dlouho,“ mátl rukou Pepek. „Pojď ke mně do kokonu, uvidíme, co dál.“

Vytvořil přímo uprostřed kokonu hmotové zrcadlo. Kokon před okrajem brány sám uhýbal, takže se to dalo udělat i po paměti. Icy k Pepkovi nastoupil, ale bylo znát, že se od něho odtahuje.

„Není na mě pěkný pohled, co?“ zašklebil se na něho přátelsky Pepek.

„Jsi příšerně zřízený!“ omlouval se Icy. „Obličej máš zkrvavený, kůže z tebe odpadává po kusech jako z malomocného a místo očí máš krvavé díry. Vážně obdivuji tvůj optimismus, jestli i teď věříš, že ještě někdy budeš vidět…“

„Byli jsme ve vakuu oba, nemohl jsi vypadat jinak,“ ujišťoval ho Pepek. „Opakuji ti znovu, tohle zvládneme, ale ne hned a tady, to snad uznáš. Teď hned se musíme postarat, aby nás císařští nerozprášili na mastný mrak.“

„Jistě, ale co chceš proti tomu dělat?“

„Přesuneme se někam, kde nás nebudou hledat.“

„To ale vážně nevím, kam. Hledají nás jistě po celé lodi!“

„Všude ne,“ odvětil Pepek. „I na lodi jsou místa, kam se za námi nedostanou.“

„O tom bych si dovolil pochybovat,“ zavrčel Icy.

„Na tvém místě bych nebyl pořád tak skeptický,“ pokáral ho Pepek. „Což takhle schovat se jim – třeba do reaktorů?“

„Blázníš?“ vyhrkl Icy.

„Ani moc ne,“ usmál se rozbitými ústy Pepek. „Kolem každého reaktoru je stínění schopné zadržet záření při plném výkonu, jenže reaktory teď nejsou v chodu a jen tak je nikdo nespustí. Je sice pravda, že tam je zbytková radioaktivita, ale ta se dá snést. Stačí nám přesunout se do jedné ze stínících vrstev. Nezkusíme to?“

„Říká ti něco pojem vědecké kacířství?“

„Jistě,“ přikývl Pepek. „Omezenci, neschopní pochopit, že na světě může být i jiná pravda než ta jejich, nejsou jen tady. Nejjednodušší je o pravdě, včetně vědecké, hlasovat. Dokazovat ji nebo ji naopak vyvracet je příliš pracné a zdlouhavé. Nejvíc se o pravdách hlasuje v politice, ale nevyhýbá se to ani špičkovým vědcům. Z mnoha světů to dodnes nezmizelo.“

„Ale nepopravujete za to, nebo ano?“

„Nepopravujeme,“ zamračil se Pepek. „Ale když Jedině Správný Názor prosazují politici, nebývá jeho odpůrcům veselo. Vědci se nemusí popravovat fyzicky, často stačí znemožňovat je, pohrdat jimi a umlčovat je. A to, bohužel, kvete i na Zemi.“

„Takže je to všude,“ povzdychl si Icy. „To‘s mě teda nepotěšil.“

„Všude to není,“ nesouhlasil s ním Pepek. „Znám světy, kde se nehlasuje ani o politice, ani o vědeckých pravdách, i když jsem zatím poznal víc těch omezených. Podívej se ale nezaujatě na můj návrh. Jako duchové můžeme spát i ve skále. Není to kacířství, ale skutečnost, mám s tím zkušenosti. Stínění reaktoru je spočítané na plný výkon, to jsme ale zablokovali. Zbytkové záření bychom možná snesli i jako hmotní, natož jako duchové, kdy nám bude vadit ještě méně.“

„No, když to říkáš ty…“

„Mám proti tobě víc zkušeností,“ opakoval Pepek. „Ve skále jsem už jako duch pár měsíců spal, to je snad dost dlouho. Ale hlavně, koho by nás tam napadlo hledat?“

„To je pravda,“ připustil Icy. „Každý by to považoval za kacířství. Takže si to zamíříme rovnou k nejbližšímu reaktoru?“

„Tam jsme měli zamířeno tak jako tak,“ potvrdil mu Pepek.

„Jenže nejbližší kotel jistě jede naplno, takže tam bude naplno i radioaktivita,“ vzpomněl si Icy. „Neměli bychom se spíš vrátit k nějakému vyřazenému?“

„Tak nejdřív vyřadíme ty zbývající,“ pokrčil rameny Pepek. „Beztak jsme na téhle lodi ani zdaleka nezneškodnili všechny.“

„S tvýma očima jich už moc nezneškodníme,“ mínil Icy.

„Slíbil jsi mi snad pomoc, ne?“

„Pomoc ano,“ přikývl Icy. „Jen nejsem sám dost přesvědčenej o hrozícím úspěchu.“

„Ty považuješ možný úspěch za hrozící?“ usmál se Pepek.

„Jistě,“ odvětil Icy. „Dovedu si představit, jak kolem nás všichni jásají, že se nás konečně zbavili! A my jim teď dokážeme, že nás mají hledat ještě usilovněji.“

„Nejsme tady od toho, abychom jim dělali radost, že se nás zbavili!“ zavrčel Pepek.

„Stejně se obávám, že těch reaktorů už moc vyřadit nestihneme,“ sýčkoval dál Icy. „Mrzel ses předtím, že nám to nešlo dost rychle, teď to bude ještě pomalejší.“

„Ono už to neleží jen na nás,“ ujistil ho Pepek. „Teď se toho chopily naše ženské a jestli se nemýlím, čekají zdejší velitele ještě horší chvilky, než s námi.“

„Tys na to pozval i ženské?“ zavrčel teď pro změnu Icy.

„Nechtěl jsem je do toho tahat, ale přiletěly samy,“ odtušil Pepek. „Aspoň tuhle loď si ještě vyřadíme my dva, ne?“

„To bysme teda měli,“ pokýval hlavou Icy. „Není hezké nechat ženské tahat za nás kaštany z ohně, to jistě ne.“

„No, my to tak nebereme,“ pokrčil rameny Pepek. „Yazatap se dívala smrti do očí nejmíň tisíckrát a Ramiel taky měla nejmíň jednou namále. Kdybys před nimi začal vykládat, že bychom je měli šetřit a netahat je do toho, urazily by se. Ostatně, ani na Emurechó by nebyly bezpečnější, neslyšel jsi, že má být terčem prvního ostřelování zrovna Scheja?“

„No dobře,“ ustoupil Icy. „Takže k nejbližšímu reaktoru… Hele, Pepku, tady hned za tebou začala nějak divně žhnout stěna! Nezačali se na nás dobývat autogenem?“

Ačkoliv Pepek neviděl, automaticky se tam ohlédl a musel dát Icymu za pravdu. Obličejem, zjitřeným ranami od vakua, pocítil nepříjemné horko. Ať použili autogen, nebo něco jiného, jisté bylo, že zavařené dveře žhnuly.

Malé zdržení, taky zdržení, blesklo mu hlavou. Nebýt toho okamžitého nápadu, už by je měli na mušce oba. A můžeme to ještě prodloužit.

Poručil si telepaticky inhibitor kovové vodivosti, zapnul jej a zasadil přímo do stěny. Jestli ti za dveřmi používají něco elektrického, pak právě totálně utřeli. Autogen by to sice nevyřadilo, ale i zhaslá světla v okruhu deseti metrů mohou udělat své.

„Tohle je na chvilku zdrží a navíc jim to poskytne námět na delší přemýšlení,“ usmál se na Icyho svým znetvořeným obličejem. „Ale mohli by to vzít i primitivní výbušninou, radši bych se odklidil jinam.“

„Výbušnina na nás účinkuje?“ zeptal se opatrně Icy.

„Ta zrovna ne,“ ušklíbl se Pepek. „Jenže by jistě roztrhla celou stěnu a pak by mohli použít eldyfy. Účinkují na nás sice slaběji než na hmotné objekty, ale stačily by.“

„Doufejme, že jich sem ta záhada přiláká co nejvíc,“ přál si Icy. „Raději bych spěchal za těmi reaktory! Když nás oba i s tou bublinou otočíš doleva, můžeš to pak vzít rovně dopředu.“

„Dobře, veď mě!“

*****

Smršť

Admirál Hazaróchun se připravoval na své okázalé velení v další vítězné bitvě. Vzbouřené město Scheja již nebylo pod obzorem. Teď je kryla jen silná vrstva šikmé atmosféry, ale ta by jeho obyvatele nezachránila. Nicméně by se na ní část energie neškodně rozptýlila nebo odrazila, takže se pro vyšší účinek vyplatilo pár minut počkat. Až se Emurechó pootočí, poskytne Flotile výhodnější podmínky a teprve pak dá admirál povel ke zdrcujícímu úderu. Na vzbouřence, kteří se vzepřeli Hlavnímu štábu Císařství, je třeba použít tvrdost nejvyššího druhu. Město srovnané se zemí je vždycky dobrým odstrašujícím příkladem i pro spojence, natož pro nepřátele, i když to jsou jen rebelové.

Tohle poslední čekání ale stálo admirála přemáhání! Nechybělo mnoho, aby dal výjimečně povel k palbě již ve chvíli, kdy se nad obzorem objevily vrcholky nejvyšších staveb Scheji. Úder by byl slabý, smetl by prakticky jen ty vrcholky, moment překvapení by byl také ten tam, ale ve chvíli, kdy mimozemšťané tak úspěšně decimovali admirálovu Flotilu, by to bylo aspoň něco.

Rozhodlo nakonec hlášení z křižníku Fašabhyd, ze kterého vyplývalo, že vetřelci konečně dostali, co jim patřilo. Dalším potvrzením hlášení byl fakt, že přestaly docházet zprávy o vyřazení dalších lodí. Průhlední mimozemšťané přestali Flotile škodit, díky tomu admirál nemusel spěchat a mohl si dovolit optimalizovat úder. I tak byla palebná síla pošramocené Flotily snížená. Nevadí, proti jednomu městu to musí stačit. Hlavně že jsou vetřelci zničeni! Škod nadělali i tak dost!

Nejhorší na tom ale bylo tvrzení očitých svědků, že vetřelci byli jen dva! Admirála polilo horko, když se nad tou zprávou zamyslel. Co je to za civilizaci, která se pokusila napadnout a zneškodnit kosmickou Flotilu Císařství pouhými dvěma svými členy? Dobrá, byli zničeni. Ale kdo by se nestyděl jásat nad tak ubohým vítězstvím? Zvlášť když se pouhým dvěma sabotérům podařilo úspěšně vyřadit osmdesát procent palebné síly Hazaróchunovy Flotily! A nebýt šťastné náhody, snad by se jim dílo zkázy podařilo! Být poražen zhruba srovnatelnou nepřátelskou silou je smůla, ale ne hanba. Ale být poražen dvěma sabotéry? Ostuda takového kalibru přitom nebyla vyloučená, jiné už postihla! Na jásání to rozhodně nebylo, ale na pořádné oddechnutí ano.

Admirál se opět, jako už po několikáté, sklonil k obrazovce dalekohledu. Scheja, nad níž už zřejmě vyšlo slunce naposledy, byla jasně viditelná. Admirál již dokonce rozeznával jednotlivé charakteristické obrysy. Starobylé náměstí Císařova klidu, rozsáhlý komplex Císařského paláce, budovy staré Admirality, vojenská škola Výchozího Bodu… tam to dobře znal, tam přece kdysi, před takovými pěti sty lety, jako novopečený kadet začínal! A v Císařském paláci nedávno dostal za vojenské zásluhy o Císařství řád! Nebude škoda zničit památky, po celá tisíciletí předchozími generacemi tak pečlivě udržované?

Ale fuj! Jak by mohl vyžadovat od podřízených správnou vojenskou tvrdost, kdyby sám podlehl nějakému sentimentu? Pravda, Scheja byla město blízké Císaři, ale ovládali je rebelové, které musí vyhubit jako jedovatý hmyz, byť přitom z města zůstane kouřící spáleniště!

Admirál se nadechl a obrátil ke svým pobočníkům.

„Všechny zbraně jsou zamířené a odjištěné?“ otázal se naposledy, už jen pro jistotu.

„Ano, admirále! Všechny bojeschopné zbraně Flotily jsou zamířené a odjištěné!“ opakoval po něm jako automat pobočník Dilyavod. Slavnostní chvíle byla znát i v jeho hlase.

„Tak tedy…“ zavelel admirál…

Nedořekl. Ve velínu znenadání zhasla všechna světla a místnost, dosud plná jasu, se rázem ponořila do tušově černé tmy. Nezhasla osvětlovací svítidla, ale všechno. Obrazovky jako kdyby naráz sfoukl, stejně jako nouzové lampičky nade dveřmi.

„A safra!“ ulétlo pobočníkovi Dilyavodovi. Chtěl použít jako nouzovou lampičku alespoň miniaturní obrazovku svého komunikátoru, ale zjistil jen to, že i ta je tmavá jako všechno.

„Bojový poplach! Nejvyšší stupeň!“ přeskočil hlas admirálovi. „Technici, spojaři! Nástup na odstraňování poruchy!“

V černočerné tmě nebylo znát, že by to někdo spěchal splnit. Někdo šťavnatě zaklel, jak se potmě o něco udeřil, ale jinak bylo disciplinované ticho. Alespoň na chvíli.

Náhle všechny objal pocit nesnesitelné lehkosti, neboť vysadila umělá gravitace. I admirál ztratil podlahu pod nohama.

„Technicíí!!!“ zařval bezmocně. „Sakra, kde všichni vězí? Holoto líná!“

„Nekřičte tak, nebo ochraptíte!“ napomenul ho kdosi.

Admirál zkoprněl nad tou drzostí, než mu došlo, že ten hlas ještě – nikdy v životě neslyšel.

„Kdo se to opovažuje?“ zařval.

„Jen klid, bude ještě hůř!“

Uprostřed velínu se náhle rozsvítilo světlo. Vycházelo ze zářícího obláčku, obalujícího ruku podivné bílé postavy, vznášející se ve vzduchu uprostřed velínu. Byla oblečená do nakadeřené bílé pěny, ale přitom tak přiléhavé, že nebylo pochyb, že je to žena. Pravda, ve velínu se vznášeli všichni, ale zatímco většina osazenstva velínu včetně admirála se jen křečovitě držela všeho, co měl kdo po ruce, bílá postava se ničeho nepřidržovala. Nejprve se klidně vznášela jako ryba ve vodě, ale pak se zvolna otočila a s jistotou zamířila k admirálovi. Neměla na zádech nemotorný autonomní batoh s antigravitačními motory, ale nejspíš něco jiného, podle všeho lepšího.

„Vy jste admirál Hazaróchun, že?“ usmála se na něho trochu smutně.

„Jsem!“ odvětil admirál. „A kdo jste vy? A co tady děláte?“

„Přišla jsem si pro vás, admirále!“ odvětila žena. „Zatýkám vás pro zločin, spáchaný před lety na národu Morzortů.“

„Zločin?“ opáčil udiveně admirál. „Jaký zločin? Co si to dovolujete, vy…“

„Zločin vyvraždění celého světa je nejtěžší zločin, jaký známe,“ přerušila ho žena. „Navíc jste se právě chystal k dalšímu takovému zločinu. Vaše zbraně jsou již zamířené a ke katastrofě nedošlo jen díky našemu zásahu. My ale chápeme zločin na poslední chvíli překažený stejně jako zločin dokonaný a jste tedy vinen i chystanou zkázou města Scheja.“

„Poslyšte, to už přesahuje všechno!“ vybuchl admirál. „To přece jsou nebo byly regulérní vojenské akce, žádné zločiny! A vy ani nemáte právo někoho zatýkat!“

„Právo zabránit zločinu má každý, škoda, že ho tady nikdo nevyužil,“ opáčila žena. „Ale to bych očekávala od vojáků příliš mnoho. Máte asi jiné názory i na oprávněnost našeho zásahu, ale to na věci nic nemění. Zkuste třeba chápat jako regulérní vojenskou akci i náš zásah, třeba vám to pomůže nést trest jako porážku.“

„Nevyhlásili jste nám válku!“ namítl admirál.

„A vy jste ji někdy někomu vyhlásili?“ vrtěla hlavou žena. „Morzorty jste vyhubili, ačkoliv to byli vaši spojenci a o zkáze Císařského města jste opomněl informovat i Hlavní štáb!“

„Ti by s tím ale určitě souhlasili!“ tvrdil admirál.

„Jenže ten souhlas od nich nemáte,“ odpálila ho. „Máte pravdu jen v tom, že byste jej od nich dostal. Jenže souhlas s takovou krutostí je stejným zločinem, jako jeho provedení.“

„Co vlastně od nás chcete?“ mračil se admirál jako deset čertů.

„Spravedlnost!“ opáčila sebevědomě žena. „Vaše rozhodnutí měla za následek smrt mnoha milionů. Za to teď ponesete odpovědnost.“

„Popravte mě tedy!“ vybuchl admirál. „Ať všichni vidí, jak dokáže umírat vojevůdce!“

„To by pro vás bylo příliš snadné!“ zavrtěla hlavou žena.

„Co můžete chtít víc, než moji popravu?“ vypjal se hrdě.

„Známe i jiné tresty,“ podotkla žena. „Pro darebáky vašeho ražení by mohl být přiměřený trest už to, že nikdy nedostanou příležitost rozhodovat. U vás to ale neplatí. Jste příliš nebezpečný zločinec a budete se zodpovídat z těch nejtěžších zločinů, jaké známe.“

„Aha!“ pochopil to admirál. „Potřebujete ještě monstrproces! Jak libo!“

„Jaký proces?“ zavrtěla hlavou žena. „Vaši vinu na zkáze Morzortů potvrdilo tolik svědků, že nám chybí už jen poslední důkaz – vaše vlastní vzpomínky. Nepředpokládám, že by nám řekly něco nového, ale když je získáme přímo od vás, kruh se uzavře. Vy sám přece nejlépe víte, jak to tenkrát doopravdy bylo, ne?“

„Nic ze mě nedostanete!“ vyhrkl admirál. „Ani na nejtěžším mučení!“

„Mučení? Soudíte nás podle sebe, že?“ usmála se smutně žena. „Od nás barbarské metody nečekejte! Ale nepočítejte s tím, že byste to před námi utajil. Vstoupíme do vašich nejtajnějších vzpomínek a všechno pak bude jasné, jako otevřená kniha na poledním slunci.“

„To byste…“ zbledl admirál, „…to byste byli nejhorší nepřátelé, jaké jsme kdy potkali!“

„Jistě,“ přikývla žena. „Být despotové vašeho typu, byli bychom absolutně ti nejhorší. Vaši lidé mohou mluvit o štěstí, že takoví nejsme. Ale pro vás a pár vám podobných jsme a budeme nejhoršími nepřáteli, jaké si dovedete představit. Ale teď už dost řečí, půjdete se mnou.“

„Holoto!“ rozkřikl se admirál a rozhlédl se po svých lidech. „Neschopní povaleči! Necháte svého admirála odvléci těmi vesmírnými bestiemi?“

Rozhlížel se po potemnělém velínu, ale pomoc nikde neviděl.

Většina příslušníků jeho štábu měla největší starost, jak se přidržet něčeho pevného a pokud možno se za něco přikrčit. Mladý, ale velice schopný pobočník Dilyavod, se sice zachytil křesla nohama a ve volných rukou držel eldyf, ale zápasil s ním marně, zbraň mu očividně nefungovala. Navíc byl jediný, koho napadlo zajímat se o zbraně. Ostatním působil beztížný stav v lodi takové problémy, že ani nebyli schopní myslet na nic víc.

„Nikdo vám nepomůže, admirále!“ zhodnotila to klidně žena. „Mechanické zbraně, jako pistole nebo nože, nás neohrozí. Eldyfy potřebují elektřinu a bez ní jsou to bezcenné kusy mrtvé hmoty. Zřejmě vám ještě nedošlo, že jste se setkali s civilizací odlišného typu, než s jakou byste mohli počítat. A nejde jen o zbraně, největší rozdíl je ve způsobu myšlení. Vím to dobře, sama jsem ještě nedávno patřila k civilizaci vašeho vlčího typu. Nepřestávám dnes děkovat osudu, že jsem se z té vlčí smečky dostala.“

„A stejně mě nedostanete!“ vykřikl admirál. Podařilo se mu nenápadně rozepnout pouzdro s pistolí, vytasil ji a bleskurychle si ji přiložil k hlavě.

„Ba ne, admirále!“ ušklíbla se žena. „Tak snadno nám nevyklouznete.“

Pistole admirálovi vypadla z bezvládné ruky a pomalu odplouvala beztížným stavem dál od zkoprnělého kandidáta na sebevraha. Chtěl po ní chňapnout druhou rukou, ale v beztížném stavu to není vůbec tak snadné, jak to vypadá a kromě toho, ani druhá ruka ho najednou neposlouchala.

Co se dělo potom, vypadalo tak trochu jako scéna z nějakého drastického filmu.

Vedle admirála se objevilo cosi podobného průhlednému nafukovacímu balónku, ovšem ve velikosti člověka. Co to bylo? Předmět nebo netvor? Podle toho, jak do sebe začal bezmocného admirála soukat, by mohl mít něco společného z obrovskými hady, ti také polykají kořist vcelku. Proč se ale admirál nebránil? Jen bezmocně třepal nohama, když ho to polykalo.

Pobočník Dilyavod mezitím vzdal svůj zápas s nefunkčním eldyfem a místo toho se prudce odrazil směrem k bíle oblečené ženě. Doufal snad, že ji holýma rukama zaškrtí? Odraz si spočítal dobře, ale s čím nepočítal, byla ta divná žena. Měl v úmyslu popadnout ji oběma rukama, ale ruce mu projely jejím tělem, jako kdyby tam nebyla a pobočník pokračoval nezmenšenou rychlostí směrem k protější stěně velínu.

„Ale, ale, chlapče!“ pokárala ho žena. „Už bys mohl mít rozum!“

Letící Dilyavod natáhl před sebe zoufale ruce, aby zmírnil náraz do protější kovové stěny. Předtím vložil do odrazu sílu svých nohou, počítal s tím, že ženu srazí, podělí se s ní o kinetickou energii a přibrzdí se o ni, ale teď ve zlomku vteřiny pochopil, že plnou silou nevrazí do měkkého ženského těla, ale do tvrdé kovové stěny, která neuhne. Ruce snad něco přibrzdí, než se přelomí, ale pak si parádně a přitom neodvratně rozbije obličej…

„Jako gesto to bylo pěkné!“ přikývla uznale žena. „Pěkné, ale zbytečné.“

Pokynula rukou a pobočník Dilyavod zpomalil, až se v prostoru v bezpečné vzdálenosti od stěny zastavil. Jenže visel bezmocně jako moucha na neviditelné mucholapce a ať sebou mrskal jak chtěl, nemohl se pohnout z místa.

„Pak si ho sundejte,“ poradila žena ostatním.

Pokynem ruky si k sobě přitáhla průhledného netvora, který právě před očima všech spolkl jejich admirála, a společně s ním – prolnula kovovým stropem velínu.

Spolu s ní ale zmizelo i její světélko, které do této chvíle spoře, ale aspoň trochu rozsáhlou místnost osvětlovalo.

Velín opět zaplavila černočerná tma…

*****

Schovávaná v reaktoru

Pepek, vedený Icym, postupně navštívili zbývající reaktory hvězdného křižníku Fašabhyd, kam postupně umístili inhibitory kovové vodivosti a změnili tím tento obávaný postrach vesmíru v bezmocnou skořápku, plnou vyděšené posádky. Těžko říci, zda byli vystrašenější technici, kteří brzy pochopili, do jakého průšvihu se dostali, nebo mariňáci s nejasnými představami o hrozícím nebezpečí, které na ně tím více dýchlo neznámem ve své syrově čisté podobě.

Se zastavením reaktorů vzala za své i vítězná euforie, které všichni propadli, když mariňáci ohlásili úspěch v boji proti vetřelcům. Korunu tomu nasadily zprávy z náhle ochromené vlajkové bitevní lodi, odkud vesmírní vetřelci unesli samotného admirála. Velení se ihned ujali admirálovi zástupci, ale než je napadlo vyhlásit informační embargo a zmizení admirála označit za přísně tajné, radisté si to stihli mezi sebou sdělit a nápad již nebyl proveditelný. Přišel zkrátka pozdě, utajit už se to nedalo.

Velitel křižníku Fašabhyd plukovník Krveža, zřejmě i pod vidinou hrozby vlastní popravy, vyhlásil proti vetřelcům rozsáhlá mimořádná opatření. Slíbil i nejvyšší vojenský řád tomu, kdo uvede do chodu stávkující reaktory a obnoví bojeschopnost lodi.

Vidina vojenského řádu dělá často divy a změní i průměrné vojáčky v hrdiny, ale tady jistě zapůsobilo i vědomí, že na neovladatelné lodi hrozí zkáza všem. Pozornost posádky se zákonitě soustředila na reaktorové techniky a ti se pochopitelně činili, ostatně, hrozící zkáza lodi by se jich týkala stejně jako ostatních. Všichni se předháněli ve snaze pomoci. Někteří ani nebrali ohled na nebezpečí a podobni hrdinům z Černobylu, také se obětavě nevyhýbali místům s vysokou úrovní radiace. Dva vlezli přímo do jednoho stávkujícího reaktoru. Jak se dalo čekat, dostali tam smrtící dávku, ale příčinu poruchy se jim nepodařilo objevit ani přímo na místě.

Pro Pepka s Icym to ale znamenalo, že neměli ve své skrýši klid. Zvuky k nim nepronikaly, ale neustálý frmol kolem nich je nutil být ve střehu.

Naštěstí se nemuseli starat o nebezpečné radioaktivní záření. Pro většinu lidí i tefirů je svou neviditelností zákeřné, ale Pepkův šestý smysl, získaný od Alexijeva, je vnímal jako oheň a tím mu umožňoval ze zamořených míst včas vycouvat. Tak nějak vycouvala kdysi dávno na Zemi ze sousední radioaktivní Gehenny Bísíája, když si do ní před Oldou otevřela hvězdnou bránu.

Na vnitřní straně masivní vrstvy stínění reaktoru, obrácené k jeho jádru, byla i v době klidu úroveň nebezpečného záření vysoká, ale na vnější straně byla již tak slabá, že neohrožovala ani lidi, natož duchy, částečně chráněné již svou průhledností. Stačilo tedy pohybovat se výhradně ve vnější metrové vrstvě. Snadno se to řekne, ale Pepek si včas vzpomněl, jak se kdysi na Zemi jako duch často probouzel jinde, než kde usínal, neboť se ve spaní všelijak převaloval. Což o to, sám by se zvýšenou radioaktivitou probudil, horší to měl Icy.

Už se s ním chtěl dohodnout na držení hlídek, ani tak ne proti nepříteli, jako na vzájemném hlídání jeden druhého, když se mu ozvala Ramiel:

„Pepku! Ozvi se! Jak je to s tebou?“

„Zatím to jde,“ odvětil jí stejně směrovanou telepatií, jakou ona oslovila jeho.

„Nelži!“ pohrozila mu. „Už víme, že jsi dokončil ochromení křižníku Fašabhyd, takže to s tebou asi nevypadá na smrt, ale teď vážně: víme taky, že jsi zraněný. Nepotřebuješ pomoc? Icy ti přece nepomůže!“

„Icy mi pomáhá, jak umí,“ zastal se kamaráda Pepek.

„To ti naprosto věřím, jenže vím taky, co všechno Icy neumí. Určitě budeš potřebovat naše léčení, neříkej, že ne!“

„Neříkám, že ne,“ připustil Pepek. „Ale to počká, teď je nejvíc potřeba zastavit Flotilu.“

„Už ji máme skoro zpacifikovanou, teď půjde spíš o záchranu posádek,“ informovala ho.

„To jste udělaly dobře,“ pochválil je Pepek. „Ale dávejte si pozor na čipované mariňáky! Podcenil jsem je a malér byl na světě, jsou po čertech rychlí!“

„Pro nás už nejsou,“ ujistila ho Ramiel.

„Jak to?“ zamračil se Pepek.

„Jednoduše,“ odvětila Ramiel. „Salgiel totiž zjistila, jak je to s jejich rychlostí. Ti mariňáčtí kyborgové mají tělo doplněné urychlujícími nanočipy na bázi klasické polovodičové technologie. Jenže tam je spousta propojovacích vodičů a zóna kovové nevodivosti je spolehlivě vyřadí. Zóna elektrolytické nevodivosti, neboli naše přimražení, vyřadí i jejich biologické mozky, jenže pak je někdo musí oživit, sami se z toho nedostanou. V tom jsou na tom stejně jako ostatní.“

„To ale znamená mít kolem sebe pořád zónu kovové nevodivosti,“ uvažoval Pepek.

„Jistě, ale co nám v tom brání?“ opáčila Ramiel.

„Vlastně nic,“ připustil Pepek. „Jenom jim to prozradí, kde jste.“

„Co je jim to platné, když jim poblíž nás selhávají jediné zbraně, schopné nás ohrozit?“ odvětila. „Vadilo by nám to, kdyby jim to k něčemu bylo.“

Pepek se na okamžik odmlčel.

„Co je s tebou, Pepku?“ zeptala se ho po chvilce nejistě Salgiel.

„Nic,“ odtušil Pepek. „Nadávám si do pitomců, že jsem na to nepřišel sám.“

„A musíš na všechno přijít sám?“ opáčila Ramiel. „Nejradši bys nás sem ani nepustil, co? Přitom Yazatap je stará válečnice a v nových podmínkách už taky umí chodit.“

„No, víš…“ ošíval se Pepek, „byl bych strašně nerad, aby se vám válčení zalíbilo…“

„My víme, Pepku,“ zjihla Salgiel. „To se nám na tobě nejvíc líbí. I když jsi nedávno taky poslal jednoho důstojníka za jeho předky, jak tady říkají…“

„Neudržel jsem se,“ přiznal trochu zkroušeně Pepek. „Ale ten chlap… nejenže se podílel na vyvraždění světa Morzortů, ale on se tím dokonce chlubil! Jako kdovíjakým úspěchem!“

„Jsou tady takoví,“ připustila Ramiel. „A nejen tady, ale i jinde. Dokonce i na Zemi.“

„Vím,“ přikývl. „A dost mě štve, že se na světě nenajde pro takové hrdiny-zabijáky nějaká spravedlnost, i kdyby aspoň dodatečně.“

„V tom případě tě asi potěším,“ řekla mu spokojeně. „Zajali jsme admirála Hazaróchuna, hlavního organizátora zkázy světa Morzortů.“

„Vážně?“ ožil Pepek.

„Právě toho chlapa ta zvrácenost napadla a pak ji prosadil u Hlavního štábu,“ dodala. „Teď čeká na spravedlnost v císařském vězení ve Scheje. Yazatap ho tam osobně dopravila, i když se musela od nás odloučit. Ale měla pravdu, když tvrdila, jak tě to potěší!“

„To tedy měla,“ přikývl Pepek. „Doufám, že ho Císařský soud nepropustí na svobodu jako nevinného, to by nebyla žádná spravedlnost.“

„Co bys mu navrhoval ty?“ nadhodila Ramiel.

„Doživotní vyhnanství ve světě, horším než Sibérie!“ vyhrkl Pepek. „Máme dva takové, Arktis a Podsvětí.“

„To tě potěším dvojnásob,“ odvětila. „Císař sám, když se dozvěděl, jak to bylo s Morzorty, mu nejprve navrhl smrt, ale protože jsi s ním nedávno o tom hodně diskutoval, rozhodl se odložit rozsudek po rozhovoru s tebou. A podle mého pohledu bude zřejmě tvoje mínění respektovat, tak to koukej nezkazit.“

„Dám si pozor,“ slíbil Pepek. „Já trest smrti uznávám jen u extrémních případů, kdy hrozí nepotrestání velkých darebáctví, nebo dokonce jejich pokračování. Nelituji darebáka zastřeleného policajtem ve chvíli, kdy střílí do lidí. Ale nezdá se mi správný trest smrti pro lumpa prakticky už zneškodněného. To je jen zbytečná pomsta.“

„Admirál je ve vězení,“ podotkla Ramiel. „Toho už při střílení nezastřelíš.“

„Tím aspoň padá nebezpečí, že v tom bude pokračovat,“ připustil Pepek. „Ale shovívavost u tak obludně hromadné vraždy taky není na místě.“

„Císař řekl, že to může odčinit jedině smrt,“ podotkla Ramiel.

„A to já si tedy nemyslím,“ odvětil Pepek. „Jistě jsi nečetla knihu pozemského spisovatele Dumase: Hrabě Monte Christo, že?“

„Nečetla,“ přiznala Ramiel. „Ale až se vrátíme, František mi ji jistě z knihovny půjčí. Bylo tam snad něco o vyvraždění Morzortů?“

„O těch Dumas nemohl vědět ani náhodou,“ řekl Pepek. „Ale když jsem to kdysi dávno četl, zaujalo mě, jak řešil nejtěžší zločiny jeho hrdina hrabě. Ten tvrdil, že pro toho, kdo způsobí svým obětem příliš mnoho utrpení, je smrt příliš mírný trest. Strach z odplaty ani krátký okamžik bolesti při popravě to nemůže vyvážit. Tomu hraběti v té knize hodně ublížili a nezáleží na tom, jak. A on nechal viníky žít. Ale tak, aby sami litovali, že ještě žijí. Asi by to byl docela vhodný trest i pro zdejší Hlavní štáb a jestli máte hlavního viníka, měl by si toho vytrpět nejvíc.“

„U nás v Gehenně prý byly popravy velice bolestivé a dlouhé,“ podotkla Ramiel.

„Bolestivé, dlouhé a hlavně nespravedlivé,“ doplnil Pepek. „Nelidské popravy za nesplnění rozkazu, když tím rozkazem bylo vraždění dětí. Popravy podle zákonů, nelidských jako všechno v Gehenně, od vládců po profesionální vychovatelky kanonenfutru.“

„Yazatap říkala, že jsi přímo pověstný neúctou k zákonům!“ popíchla ho Ramiel.

„To tedy jsem, ale neúctou ke špatným zákonům, dodej,“ ohradil se Pepek. „Člověk může mít úctu ke spravedlivým zákonům i lidem a nemusí to být ani soudci, vezmi si třeba Alexijeva. Ale jakápak úcta k nespravedlivým zákonům nebo soudcům? Když se soudce slepě drží špatných zákonů a nerozpozná, jak jsou nespravedlivé, je stejný zločinec jako ti, kdo vadné zákony sepsali. Soudce nedělá soudcovský talár, ale rozsudky! Spravedlivé dělají spravedlivého, nespravedlivé darebáka, který zasluhuje trest více než jiní, protože měl nespravedlnostem bránit.“

„Tebe už přece taky soudili, a ne jednou,“ připomněla mu Ramiel.

„Ano,“ souhlasil. „Jenže mám štěstí na spravedlivé soudce. Zatím jsem všechny přesvědčil, že občas dělám hodně drsné věci, ale ne nespravedlivé. Nemám úctu k zákonům, jenže mezi nimi nejsou zákony spravedlivé. Zákony Oázy jsem nepřekračoval a ani Alexijev mi nemohl vyčíst, že bych dělal bezdůvodně zlo nevinným. Nevydržel jsem nečinně sedět, když se dělo bezpráví, ale to snad není chyba. Jen si vzpomeň, jak jsem se tě zastal, když tě chtěli popravovat! Od první chvíle bylo jasné, že jsi mě ani nikoho jiného zabít nechtěla, byla to pouhá klukovina, tragicky by mohla dopadnout jen díky neskutečně nepříznivé souhře náhod. Uznala jsi už tisíckrát, že trest, který jsem ti vymyslel, byl přiměřený té klukovině, nebo ne?“

„Vždyť bych tím ublížila i sobě, nemysli si.“

„Však jsi za těch pár dní vyspěla víc než předtím!“ ujistil ji. „Ne tělesně, ale uvnitř. Pak už jsi ani nebyla takový žabec jako předtím.“

„A co ty?“ namítla uraženě.

„Fyzicky jsme na tom byli zhruba stejně,“ připustil. „Ale jakýsi rozdíl ve zkušenostech mi snad přiznáš, ne? Poslyš, to si ještě povíme mockrát.“

„Přiznám,“ uznala.

„Tak vidíš!“ řekl. „Teď pokračujte v pacifikování kosmické flotily, ať to máme s krku.“

„Už toho moc nezbývá,“ ujistila ho. „To už jistě zvládneme. Taky si říkám, ať už to máme s krku a jsme zase volní… a už se zase těším na takový normální, pěkně divoký sex…“

„Dočkáš se,“ ujistil ji – a zrušil telepatické spojení…

Možná tě chuť přejde, až mě uvidíš, pomyslel si už jen pro sebe…

*****

Po ukončení rozhovoru s Ramiel se Pepek na chvíli zamyslel.

Proč se vlastně před vojáky schovávají? Protože mají eldyfy schopné zabít i ducha? Jenže v bezelektrické zóně jsou eldyfy neškodné a bezelektrickou zónu mají v moci duchové. Pepek na její vytvoření a udržení nepotřebuje ani inhibitor, dokáže to vlastním idarchonem. Pravda, trochu to vyčerpává, ale inhibitory zatím potřebovali jen pro trvalé vyřazení reaktorů, kde přece jen nemohou pořád sedět.

Co vlastně brání tomu, aby si lovci s lovnou zvěří vyměnili úlohy?

Pepek si maně vzpomněl na svůj neúspěch kdysi dávno v Praze. Tenkrát, když se na něho hnal duch s pekelným mečem. Pepek ho zkusil přimrazit, jenže zóna elektrolytické nevodivosti tehdy selhala a duch se na něho hnal dál, až Pepek ztratil hlavu a dal se před ním na útěk.

Ano, ale to bylo pod zemí. Pepek si to neuvědomoval, ale byli tenkrát hluboko pod úrovní hladiny podzemní vody, skála kolem nich byla vodou prosáklá, stačilo do ní vyvrtat díru a byla tu studna. Duch žádnou vlhkost necítí, ani když se prochází po dně Vltavy, jenže zóna elektrolytické nevodivosti nemá a vlastně ani nemůže mít ve vodě dosah větší než dva tři metry. Kdyby tenkrát neztratil hlavu, nevzal do zaječích a nechal svého protivníka přiblížit na dosah, byl by ho zhruba dva metry od sebe přimrazil. Ale – dělejte takové pokusy, když se na vás řítí pekelný samuraj s mečem, kterým by vás za jiných okolností rozporcoval na kusy!

Pepek později přišel na lepší způsob obrany proti duchům: házel je do sousedních pustých vesmírů, kde mu nemohli škodit a na přimrazování úplně zapomněl. Až tady se toho chopily jeho ženské – a úspěšně! No, dobře, že na to přišly, jistě jim to pomohlo urychlit pacifikaci flotily. Ale Pepkovi bylo jasné, že po tomhle zjištění nemá další schovávání smysl! Škoda, že na vlastní oči neuvidí ten tanec, až zdejší lovci zjistí, že jsou sami lovnou zvěří!

„Icy?“ obrátil se na svého společníka.

„Jsem vedle tebe,“ ujistil oslovený oslepeného kamaráda.

„Mám nápad,“ řekl Pepek. „Půjdeme přijmout do velínu kapitulaci Flotily.“

„Nechci moc rejpat, ale připadá mi to jako nápad vačnatých myší foňa jít zmlátit kočky,“ držel se zpátky Icy. „Abys tomu rozuměl, kočky jsou proti foňa strašliví zabijáci. Foňa zpanikaří, když se ozve mňoukot blíž než na půl míle a třeba až za řekou!“

„A utíkaly by foňa před kočkami, kdyby jim kočky nemohly nic udělat?“

Icy se krátce zamyslel.

„Určitě by utíkaly,“ odvětil opatrně. „Strach z koček je v nich příliš zažraný, než aby se ho jen tak zbavily. A taky nevím, jak bys jim vysvětloval, že se koček bát nemusí.“

„Telepatii rozumí i zvířata,“ ujistil ho Pepek. „Horší je, že jsme my dva zalezli jako šedivé foňa, když se odněkud za řekou ozvalo mňaučení.“

„Nedostali jsme my dva zrovna nedávno na kalhoty?“ namítl Icy.

„Dostali,“ přikývl Pepek. „Jenže naše ženy mezitím přišly na to, že kočky jsou neškodné, když na ně foňa včas vycení zuby.“

„Cože? Kdože na to přišel?“

„Naše ženy,“ opakoval Pepek. „Znáš je přece. Přišly na očividně lepší taktiku. Takže se my dva teď pěkně zvedneme a půjdeme zmlátit kočky, rozumíš?“

„Nemyslím, že by vycenění zubů na naše mariňáky platilo,“ nedůvěřoval tomu Icy. „Zuby mají také a obávám se, že větší!“

„Tak se o tom přesvědčíme,“ zarazil ho Pepek a vstal, aby ukončil debatu. „Zavedeš mě do hlavního velínu?“

„Kam si budeš přát,“ ujistil ho Icy. „Jen to nepovažuji za dobrý nápad. Pro někoho může být tahání tygra za ocas príma zábava, ale kdo někdy aspoň z dálky viděl, co tygr se svou kořistí dělá, ten už se k tomu tahání ocasu nehrne.“

„Když ty pořád považuješ kočky za tygry,“ vzdychl si Pepek. „Z myšího pohledu se kočky tygrům dost podobají, ale my přece nejsme malé myši foňa. A když, tak šavlozubé, jak s oblibou říká můj spolumanžel Olda. Víme, že nás mohou citelně zasáhnout jen eldyfy. Vyřadíme jim je a pak se ukáže. Uvidíš, jak před námi všechny kočky utečou!“

Pak Icyho krátce seznámil se svým telepatickým rozhovorem s Ramiel.

„Tak na to jsem sám děsně zvědavej!“ prohlásil Icy. „Říkáš, zablokovat jim eldyfy, aby si neškrtli? Fajn, vyzkoušet to můžeme. Když to dokážou ženské… ačkoliv, zrovna ty tvoje jsou víc od rány, než se zdají. Už jsem si toho všiml. Nevím, jak bych se tvářil, kdyby mě třeba taková Yazatap vyzvala na matč v boxu!“

„A musíš s ní boxovat?“ usmál se Pepek, ačkoliv ho při každé grimase nepříjemně píchaly rány v rozpukaném, krvavém obličeji. „Podle mě uděláš nejlépe, když ji nebudeš vyzývat. Neměj strach, ona tebe nevyzve, to ji ani nenapadne. Ale ne že by se tě bála! Abys věděl všechno, ona kdysi boxovala a měla v boxu vysokou třídu, musel bys být taky dobrý, abys měl proti ní šanci.“

„Vypadá na to,“ přikývl uznale Icy. „Skoro se divím, že si tě taková sportovkyně vzala za manžela, ty na zápasníka rozhodně nevypadáš.“

„Nevypadám,“ souhlasil Pepek. „Jenže zdání klame. S Yazatap jsme se poprvé setkali jako nepřátelé, takže se mě na uvítanou pokusila zabít. Dostala ode mě strašnou nakládačku a víckrát se o to už ani nepokusila.“

„Od tebe?“ vyhekl Icy. „To snad ne!“

„Víš, Icy, svaly nejsou všechno,“ usmál se opět Pepek znetvořeným obličejem. „Nemusí být nebezpečný, ani kdo jiného ohrožuje eldyfem. Yazatap naštěstí časem zjistila, že nechci být jejím nepřítelem a byla úspěšnější, když se mě pokusila svést. Vždycky je lepší spolu vycházet po dobrém, jen na to musí nejprve všichni přijít.“

„Jo, uznávám, že je lepší být tvým kamarádem než nepřítelem,“ přiznal Icy.

„Tak vidíš!“ usmál se opatrně Pepek. „Vezmi si tady tu plynovou svítilnu. Mně nepomůže, ale tobě přijde vhod. Budeme procházet tmavými chodbami a plyn svítí i v bezelektrické zóně. Spotřebuje sice víc kyslíku než my dva, ale to zařídím i bez očí.“

„To nás ale všichni uvidí!“ strachoval se Icy.

„Tak ať!“ řekl Pepek. „Jen ať všichni vidí, že se jich nebojíme! Schválně, kolik se jich nám postaví! Tak co, můžeme už jít?“

„Jdeme!“ řekl odhodlaně Icy.

*****

Zombie útočí

Pepek sice předpokládal, že se nová taktika osvědčí, ale účinek jejich nenadálého výstupu z ilegality byl drtivější, než sám doufal.

Ani se nenamáhal o zneviditelnění, naopak. Ubohé pistolky jim po vyřazení elektrických zbraní nemohly ublížit, ať tedy všichni vidí, že se jich nebojíme! A že budou coby neprůhlední působit dojmem hmotných? Tím lépe!

Měl pravdu, jenže zapomněl, jak on sám příšerně vypadá. A vlastně to ani nevěděl. Ani Icy nepůsobil přívětivým dojmem, ačkoliv byl díky vzkříšení v lepším stavu než Pepek. Dvorní šat od Císaře měl eldyfem propálený skrz naskrz velikou dírou se zuhelnatělými okraji, až mu byla zepředu vidět chlupatá hruď a zezadu záda. Díra skrz hruď těchto rozměrů měla být automaticky smrtelná, ale Icy neměl žádnou ránu a proti Pepkovi byl div ne idolem krásy.

První člen posádky, držící za beztížného stavu hlídku u vyřazeného reaktoru, který je spatřil vynořovat se ze stěny na dosah od sebe, upustil eldyf a omdlel jako špalek. Eldyf se vznášel vedle něho, ale chlap, oči v sloup, vůbec nic nevnímal.

Dva další se rozječeli hrůzou a dali se na zoufalý úprk ozlomkrk pryč. V beztížném stavu a bez světla to nebylo snadné, čím dál od Icyho svítilny byla větší tma, ale chlapi za pronikavého ječení ručkovali jako opice a nezastavili se ani v černé tmě za nejbližšími pancéřovými dveřmi.

Ostatní to zaujalo, ale dívali na ně se zprvu nechápavě. Až když se ohlédli, spatřili něco, co je rázem roztřídilo do tří skupin: první prostě omdleli, druzí se v panice dali na bezhlavý útěk, zbytek ztuhl v pozici mrtvého brouka a jen oněměle zíral, jak kolem nich Pepek s Icym nerušeně proplouvají. Nakrátko se tu sice zatřepetala ještě čtvrtá, nejodvážnější skupina, která se pokoušela na vetřelce střílet, ale každý hrdina to zkoušel jen do vyčerpání munice, případně do zjištění, že z elektrických zbraní nevykřeše ani jiskřičku. Pak se tato skupina podle jednotlivých nátur rychle rozpustila do prvních tří.

V Pepkově bezprostředním okolí byly mrtvé i komunikátory, ale když později spolu s Icym tato místa opustili a bezelektrická zóna se s nimi přesunula dál, světla na chodbách se rozsvěcela a ožily i komunikátory. Komunikační síť byla ve hvězdné lodi dostatečně hustá, aby vyřazení dvou-tří sousedících sekcí příliš nevadilo. Pepkovi naopak nevadilo, že je pověst o nich různými oklikami předběhla a postupně, jak se blížili k velínu, vítalo je víc a více vojáků, odhodlaných ke střelbě a navíc připravených na to, co uvidí. Zákonitě se zmenšoval podíl první skupiny, hrůzou omdlévajících, ale na konečném výsledku to moc neměnilo.

„Pepku, oni si stačili všimnout, že jim nic neuděláme, a pořád do nás střílejí!“ postěžoval si po chvilce Icy. „Ačkoliv všichni vidí, že střílet nemá smysl, každý se třese na to, aby si také na nás vystřelil, obvykle zblízka a rovnou do hlavy.“

„Vadí ti to snad?“ opáčil nevzrušeně Pepek. „Mně ne!“

„Vadí mi to!“ trval na svém Icy. „Kulky necítím, ale už nevidím, jak mě pálí oči. Ten oheň projde i pevně stisknutými víčky! Ať je mhouřím, jak chci, nepomáhá to. Na tebe střílejí taky, ale výjimečně může být výhoda i nemít oči.“

„No jo, to máš pravdu,“ uznal mu to Pepek. „Couvni si za mě, já jim ten elán osladím!“

Pak přestal směrovat telepatii na Icyho.

„Nikoho, kdo nás chce zabít, i když nás neohrozí, nebudu litovat!“ vykřikl všesměrově, aby mu rozuměli i mariňáci, kterými se to před nimi jen hemžilo.

Při Pepkově výstraze se mariňáci na okamžik zarazili, jako každý, kdo se poprvé v životě setká s telepatií. Telepatii nevytvářejí hlasivky, ale Pepek uměl telepaticky i zpívat a teď schválně nasadil co nejhlubší tón, jaký by hlasivkami ani nevyzpíval. Jeho velebnost by zarazila každého.

Tak nějak ohromovali Ogdurové naše předky při své poslední návštěvě Země…

Tohle ale nebyli pastýři ovcí, aby padli k zemi a báli se pozvednout zrak.

Mariňáci se vzpamatovali a zbytečná a marná střelba se obnovila víc než předtím.

Střílet v beztížném stavu z mechanických zbraní, jako jsou pistole, není jednoduché. Střelec se nemá oč opřít, po každém výstřelu odletí dozadu proti směru střelby a i když se volnou rukou něčeho přidržuje, má vždycky co dělat, aby si nárazem do kovové stěny neublížil. Někteří odlétli díky zákonu akce a reakce dozadu, ale za ně se ihned tlačili další a další.

„Nic si z toho nedělají,“ řekl zklamaně po chvilce váhání Icy.

„To bylo jen varování,“ zavrčel Pepek. „Nečekal bych, že je to zažene, ale kvůli svému svědomí jsem je musel varovat. Vždyť oni nevědí, do čeho se ženou!“

Pak ale na víc nečekal a rozprostřel před sebou zónu elektrolytické nevodivosti nejméně pět metrů v průměru. Těch, kdo krátce předtím odlétli dozadu a nestačili se vrátit, se ani nedotkla, ale dobrá dvacítka přimražených mariňáků náhle v chodbě ztuhla jako znenadání zastavený film.

„Paráda!“ komentoval to nadšeně Icy. „Jak dlouho takhle zůstanou?“

„Zůstanou tak, dokud je někdo neoživí, nebo dokud nezemřou,“ zavrčel Pepek všesměrově telepaticky, aby to slyšeli všichni, kdo ještě vnímají. „Oživovat umím, ale nemám na to čas ani chuť, takže do čtvrt hodiny zemřou. Nelituj je, o jejich úmyslech se nedá pochybovat. Nevinní se dávno rozprchli a vrahy jsem včas varoval.“

„Jsi si tím jistý, že zemřou?“ zarazil se nejvíc Icy.

„Je mi jich trochu líto, ale nemám na ně čas,“ ujistil Icyho i ostatní Pepek. „Doveď mě do hlavního velínu, než se nám velitelé rozprchnou do bezpečí!“

Nezdržovali se ani oblétáváním vznášejících se přimražených těl a propluli přímo skrz ně, ačkoliv to z pohledu zbylých mariňáků, krčících se u stěn, vypadalo příšerně. Znetvořený Pepek vzbuzoval hrůzu a hnus a jak tak proplouval ochromenými těly nepřátel, kdosi z přihlížejících s nevolí a děsem v hlase zaúpěl:

„Ta bestie je žere!“

Nebyla to pravda, ale Pepek to zaslechl a shovívavě se usmál. Ale i to na jeho znetvořeném obličeji vyznělo jako příšerný škleb, už proto, že ho při tom opět zabolely rány.

„Zachraň se, kdo můžeš!“ napadlo někoho z posádky.

V dané situaci to bylo tak sugestivní, že ani mariňáci nezareagovali okamžitým zastřelením kapitulanta, jak by jim měla velet vojenská čest. Namísto toho použili taktiku, které se na Zemi od doby Wehrmachtu říká přesun do předem připravených pozic. Vyklidili chodbu a stáhli se do bočních chodeb a výklenků, jiní alespoň zapadali do dveří a pevně je za sebou zabouchli.

Před Pepkem by je to nezachránilo, ale tomu vůbec nešlo o jejich kůži.

„A máme volnou cestu!“ komentoval to nadšeně Icy. „Nikdy v životě jsem neviděl císařské mariňáky tak utíkat! Mariňáci jsou přece vždycky největší fanatici! Naši i jejich!“

„Možná to jsou fanatici a nejspíš i vrahouni, ale úplně blbí přece jen nejsou,“ odvětil klidně Pepek. „Teď nás ale zajímají jen jejich velitelé. Jdeme!“

A rozletěl se s Icym do prázdné chodby.

*****

„Podívejte se, plukovníku,“ domlouval telepaticky Pepek bledému plukovníku Krvežovi, veliteli křižníku. „Vaše postavení není tak skvělé, abyste nám mohli vzdorovat.“

Velín byl plný lidí ve skvělých uniformách, ale nikdo se neodvážil pohnout. Osobní zbraně měli v rukou všichni, ale pancéřové dveře za Pepkem a Icym, poseté desítkami čerstvých dolíčků po kulkách, byly jednoznačným svědectvím, že si již všichni prakticky vyzkoušeli marnou snahu zastřelit ducha pistolí.

Tmu ve velínu nepříliš úspěšně zaháněla jen slabá Icyho lampička, snažící se změnit v šero alespoň nejbližší okolí vetřelců. Nejlépe ale osvětlovala příšerně vypadajícího Pepka, na kterého byl pohled vhodný jen pro hodně otrlé. Krev na ruce a obličeji mu stačila zaschnout, ale kdekoliv neměl kůži krytou kombinézou, měl ji jedinou ránu. Prázdné oční důlky hrůzný dojem podtrhly, vzbuzoval by odpor i na světle a tím více v pološeru. Chybějící ruku měl zavěšenou na pásce, ale zřejmě ji moc nepotřeboval.

Nikdo ale neprchal, jako většina posádky včetně mariňáků všude jinde v lodi.

Pepek s Icym totiž stáli přímo ve dveřích hlavního velínu a přehrazovali jedinou ústupovou cestu. Nebo to tak vypadalo. Ačkoliv by všichni mohli dvěma hrozivými postavami prostě projít, nikdo se toho neodvážil. O nebezpečnosti vetřelců totiž nikdo nepochyboval.

Icy Pepkovi částečně nahrazoval oči, ale mluvil jen Pepek a i to jen telepaticky. Schválně si zvolil hlubokou formu telepatie, nejvíc přispívala ke všeobecnému zděšení.

„Kolem Emurechó jen bezmocně proletíte, na brzdění nemáte sílu,“ pokračoval Pepek, aniž by pohnul rty. „Vaše dráha s hvězdou ani se žádnou planetou nekoliduje, ale být mrtvou oběžnicí slunce vám nikdo závidět nebude.“

„Jsme vojáci!“ vypjal se hrdě plukovník. „Nebezpečí je naším povoláním i ctí.“

„Bylo,“ odvětil Pepek. „Císař Gosur Chroep amnestoval zradu spojenou s neuposlechnutím jeho rozkazů, ale současně vás propouští z armády. Hodnosti vám nechá pod podmínkou splnění jeho posledního rozkazu. Máte si zvolit dobrovolný návrat mezi řádné občany Císařství a přistát s křižníkem na Emurechó v kosmickém přístavu Fuentero. Pokud rozkazu neuposlechnete, budete z vlastní vůle vzbouřenci. Následky si ovšem přičtěte sami.“

„Kdo jste, abyste nám dávali rozkazy jménem Císaře?“ vyštěkl plukovník. „Považujete nás za hlupáky? Vy přece patříte k Alianci! Vám nic takového věřit nemůžeme, ani nesmíme!“

„Chápu,“ přikývl Pepek. „Od přímého nadřízeného admirála Hazaróchuna jste dostávali opačné rozkazy. Asi to nevíte, ale admirál Hazaróchun není na své lodi. Byl zatčen pro vzpouru, dopraven k Císaři a teď čeká ve vězení na soud. Vám zbývajícím nabízí Císař poslední milost. Uzná vám za polehčující okolnost, že jste jeho rozkazy neuposlechli, protože jste je nedostali, ale počítejte s tím, že jeho milost skončí okamžikem, kdy další rozkazy vědomě odmítnete. Spojení s Císařem vám umožním, když mi nevěříte.“

„Žádný rozkaz přímo od Císaře nemám a neznám!“ odsekl plukovník. „Rozkazy přijímám výhradně od admirála, případně od Hlavního Štábu.“

„To bude těžká domluva,“ odvětil Pepek. „Hlavní štáb se odmítnutím Císařových rozkazů dopustil přímo ukázkového zločinu velezrady. Všichni teď čekají ve vězení na soud a žádné další rozkazy vám nevydají. Vaším jediným vrchním velitelem je dnes Císař. Doporučuji vám, spojte se s jeho dočasným štábem ve městě Scheja. Umožním vám to.“

„Město Scheja?“ trhl hlavou plukovník. „Tam přece vládnou vzbouřenci proti Císaři!“

„Vzbouřenci nevládnou,“ ujistil ho klidně Pepek. „Ti sedí ve vězení a městu Scheja vládne Císař. Záleží jen na vás, ke komu se přidáte. K Císaři – nebo k vězňům. Třetí možností je nevrátit se na Emurechó a zůstat ve svých lodích, ale to bych vám opravdu nedoporučoval.“

„Císaře jste zřejmě zajali, vy vesmířané!“ odsekl plukovník. „Jenže rozkazy vynucené na něm silou, už z principu neplatí. I kdybyste stejným způsobem vyřadili Hlavní štáb, my kosmičtí vojáci svým povinnostem i v tak těžké situaci se ctí dostojíme! Žádné kosmické příšery nám v tom nemohou zabránit a nezabrání!“

Obhlédl své lidi ve velínu, zda všichni stojí za ním. V tomto směru mohl být spokojený, na útěk se nedal nikdo. Útěk ovšem nevypadal reálně, dokud Pepek s Icym blokovali jediný východ z velínu. Snad proto se dosud nikdo ani nepohnul.

„Zabráníme,“ ujistil ho Pepek. „Vlastně už se to stalo. Admirálův rozkaz ke zničujícímu útoku na město Scheja a na Císaře by způsobil katastrofu, jakou jsme nemohli dopustit. Zabránili jsme jí. Vaše zbraně jsou neškodné, vaše ochromená a nebojeschopná Flotila není schopná ani vlastního pohybu. Proti Emurechó už nevystřelíte. Mohli bychom vás ponechat osudu, ale jde nám teď o vás. Nemusíte nám věřit, ale pak si všechno ověřte přímo u Císaře. Jestliže se k němu ale odmítnete vrátit, opustíme vás.“

„Ponechte nás osudu, ale hlavně zmizte!“ vyzval ho plukovník hrdě.

„Mám vám líčit, jaký ten osud bude?“ ušklíbl se Pepek. „Jako zkušený kosmický velitel to jistě víte, nebo byste to měl vědět. Jen si to nechcete připustit. Neovladatelné lodi budou kroužit vesmírem tisíce let, než je rozežere kosmická eroze, ale vy zemřete dřív. I kdybyste měli zásoby jídla, vody a vzduchu na desítky let, bez energie se neudržíte naživu ani rok.“

„Neznáte izolační schopnosti plášťů našich lodí!“ odsekl plukovník. „Odolají i zásahům těžkých mikrovlnných kanónů! Taková izolace udrží teplo hodně dlouho!“

„Nedělejte si iluze,“ ušklíbl se Pepek. „Určitě dobře víte, že bez energie bude teplota uvnitř lodí nezadržitelně klesat. Izolace to může jen zpomalit, ale nic nezastaví. Kvalita izolace nebude hrát žádnou roli. Vás ale nezabije kosmický mráz. Zemřete mnohem dřív – a hůř.“

„Jste si tím jistý?“ oplatil mu plukovník úšklebek. „Nemůžete vědět, co vydržíme!“

„Fyzikální zákony platí pro mě i pro vás,“ nedal se Pepek. „Začne to nejspíš nepozorovaně, studeným jídlem a zamrznutím okrajových částí lodí, ale to bude jen začátek. Bez energie vysadí i takové maličkosti jako odsávání záchodů. Zpočátku to asi zkusíte vyřešit přímým vypouštěním odpadů do okolního vesmíru, ale až potrubí zamrzne, nezprůchodníte je. Obětujete asi pár kajut na nouzové latríny, jenže při teplotách jakž takž snesitelných pro lidi se odtud začne šířit strašlivý zápach. Zprvu nepříjemný, později nesnesitelný a nakonec vražedný. Umíte si představit život ve čpavku, sirovodíku, merkaptanech a jiných chuťovkách? Čističky vzduchu budou bez energie k ničemu, chemické pohlcovače jsou spočítané jen na vydýchaný vzduch, ale ne na čpavek, natož na ještě jedovatější sloučeniny, skafandry nejsou stavěné na dlouhé měsíce pobytu, takže konec oddálí jen krátce a nezachrání vás. Ano, pane plukovníku. Nezemřete hladem, žízní, nedostatkem vzduchu, ani mrazem, o smrti v boji už vůbec nemluvě. Váš osud se jmenuje – smrt v hovnech.“

„Myslíte?“ zbledl ještě víc plukovník. Při Pepkově líčení ve velínu postupně bledli všichni, normální barvu neměl už nikdo. Vzadu dokonce kdosi zvracel a nemuselo to být kvůli beztíží.

„Bude to krásná smrt pro válečníky!“ deptal je dál Pepek. „Ale zvolíte si ji sami, ačkoliv pochybuji, že jednomyslně. Ale tak už to u armád chodí! Za vojáky rozhodnou velitelé, mají na to pravomoc. Do dějin se ale dostanou podle výsledku a vy budete mít hodně kuriózní odstavec v historii: Posádka vzbouřeného křižníku Fašabhyd pod velením plukovníka Krveži nevyužila milosti nabízené Císařem, setrvala ve vzpouře a zvolila si raději odpornou, krutou a nedůstojnou smrt – pomalým otrávením a zadušením ve vlastních lejnech.“

„My to vyřešíme!“ odsekl rychle plukovník, ale hlas se mu chvěl, nedalo se poznat, zda víc vztekem nebo hrůzou.

„To byste byli první,“ pokrčil rameny Pepek. „Je to složitější než se zdá a před vámi se to ještě nikomu nepodařilo.“

„Nevím, že by to už někdo před námi řešil,“ namítl spatra plukovník.

„Ale víte,“ odvětil Pepek. „Postihlo to už dvě kosmické flotily u Alyaku. Císařská nouzově přistála, byla odzbrojena a rozpuštěna. Alianční flotila skončila přesně stejně, jen o týden později. Z alianční flotily přistály na Alyaku dvě bezbranné výsadkové bárky, přeplněné posádkami. Na boj neměly ani pomyšlení a okamžitě po přistání se vzdaly.“

„To by přece znamenalo – naše vítězství!“ ožil trochu plukovník.

„Vaše ne,“ zchladil ho Pepek. „Bylo to vítězství Alyaku, který mezitím vyhlásil nezávislost na Císařství i na Alianci. Zajatce vrátí domů, až se v Alianci i v Císařství urovnají poměry. Obě velké kosmické velmoci jsou teď… tak trochu ve zmatku.“

„Existují snad i jiné kosmické velmoci než my a Aliance?“

„V této chvíli je to například Alyak,“ podotkl Pepek. „Odolal Císařské i Alianční Flotile, je samostatným světem. A samostatný už zůstane, můžete mi věřit.“

„A není to nakonec vaše dílo?“

„Je,“ přiznal klidně Pepek.

„Jak se vůbec opovažujete mezi nás míchat? Co je vám do nás?“

„Nemáme rádi války. Té vaší jsme zabránili, to snad vysvětluje všechno.“

„Válku snad vyhlásila Aliance, ne? Tak co se navážíte do nás?“

„Ano, válku začala už zase Aliance,“ pokrčil rameny Pepek. „Jenže když nedávno napadla svět Morzortů, vaše Císařská flotila Morzorty úmyslně zničila. Není úplně jedno, kdo útočí, když se obránci chovají k vlastním obyvatelům hůř než nepřítel?“

„Co vy o tom můžete soudit? Vůbec nic neznáte!“ vyhrkl plukovník.

„My jsme válce zabránili,“ ujistil ho Pepek. „Za minimálních obětí. Nejvíce se to dotklo Flotil, ale snažíme se omezit počty obětí i u vás. Není náš zájem zbytečně zabíjet, ale u Flotil to závisí i na rozhodnutích vás velitelů. Můžete přistoupit na naše podmínky, ukončit válečné akce, nouzově přistát na nejbližším kosmickém letišti a v pořádku opustit nejprve lodě a pak armádu. Tím si zachováte vlastní životy i životy svých vojáků. Císař vám to ulehčuje přímým rozkazem. Měli byste jej přijmout, jinak zůstanete vzbouřenci se všemi následky.“

„Ty příšero, víš ty vůbec, co nám to navrhuješ?“ vybuchl plukovník. „Odjakživa se tomu říká zbabělá kapitulace před nepřítelem a kdo na něco takového přistoupí, je pak do konce života bezectným zbabělcem!“

„Už jsem slyšel, že někteří z vás jste takoví,“ pokrčil Pepek lhostejně rameny. „Ve vesmíru to není ojedinělý jev, na některých světech takovým fanatikům říkají kamikaze. Někteří je dávají za vzor jiným, ale ve vyspělých světech sklízejí kamikaze jen útrpný úsměv, nepovažujeme to za inteligentní. Odvaha se přece dá prokázat i jinak.“

„Náš svět zřejmě patří k těm, kde se tyto vlastnosti obdivují!“ ušklíbl se plukovník.

„To už jsem pochopil,“ přikývl Pepek. „U nás říkáme, dejme každému co mu patří a kdo chce kam, pomozme mu tam.“

„Tak proč se do nás navážíte?“

„Protože vám Císař nabízí milost a to podle nás není špatné rozhodnutí. Zato vaše úmysly škodit až do konce nepovažujeme za správné a vraždění nebudeme podporovat.“

„Nenabízíte nám náhodou mnohem horší smrt než smrt v boji?“

„Tu si zvolíte sami,“ pokrčil rameny Pepek. „Vyřazením vašich energetických zdrojů jsme vám jen zabránili střílet. To bylo nutné a jistě uznáte, že to bylo mírnější než vás prostě pozabíjet. Umíte si představit, jak snadné by pro nás bylo odpálit atomová torpéda ve vašich skladištích? Stačilo by odpálit jedno, ostatní by se k té prskavce přidaly.“

„A vy nám budete říkat kamikaze!“ vyprskl plukovník.

„Nám by se nic nestalo,“ usadil ho Pepek. „Mohu vás ujistit, že jsem přežil už jeden veliký atomový výbuch. Okamžik před explozí vašich atomových torpéd bychom zmizeli v sousedním vesmíru – umíme to snadněji než vy s vašimi nemotornými mimoprostorovými choboty.“

„Máme k dispozici záznam, kdy naši mariňáci dva vaše muže zastřelili!“ vytáhl plukovník svůj největší trumf. „Na tom záznamu to pro ně moc hezky nevypadalo.“

„Myslíte nás dva?“ ušklíbl se Pepek. „Pravda, i mistr tesař se utne, člověk může odpalovat atomové nálože a přitom naletět na pitomý eldyf. Umíme se ale poučit, už se nám to nestane. Jak sám vidíte, kamarád je, až na díru v obleku, v naprostém pořádku, já si musím počkat, až mě dají do pořádku, protože Icy léčit neumí. Mrtvoly ale vypadají přece jen hůř!“

„Neříkejte, že jste to byli vy dva!“ zarazil se plukovník.

„Nevypadám dost hrozně?“ ušklíbl se Pepek.

„Co my víme? Třeba je to vaše normální podoba!“ odsekl plukovník.

„Normálně vypadáme jako vy,“ ujistil ho Pepek klidně. „Vaši vojáci mířili dobře, zaskočili nás. Jenže jsme naživu a bojeschopní. Můžete mít pochybnosti, ale uděláte lépe, když nás budete brát vážně. Ve spojení s Císařovou amnestií vám pořád ještě nabízíme život.“

„Život beze cti? Jaký je to život?“

„O čest přijdete už tím, že se chystáte vzbouřit proti svému Císaři!“ upozornil ho Pepek.

„Císař nám už více než sto let nevydal jediný rozkaz!“ namítl plukovník. „Rozkazy pro nás vydává zásadně náš Hlavní štáb. I kdyby byl ve Scheji skutečný Císař, je teď pod vaším vlivem. Navíc nám nikdo nezaručí, že je to pravý Císař a ne nějaký samozvanec!“

„Císařovu totožnost ověřil biočip,“ pokrčil rameny Pepek. „Ještě nikdo nepřišel na způsob, jak takové ověření zfalšovat. Císař je tedy pravý.“

„Kdo ví, jaké možnosti máte?“ vybuchl plukovník. „Pocházíte z jiného světa, může být pro vás maličkost nasadit nám do Císařství nějakou příšeru!“

„Nemáme na tom žádný zájem,“ ušklíbl se příšerným úsměvem Pepek.

„To teď tvrdíte vy! Kdo za vás může ručit?“

„Nikdo,“ souhlasil Pepek. „Je to jen nabídka. Bude to jen věc vašeho rozhodnutí. Uvažujte trochu, prosím! Smrt v hovnech je vám milejší?“

„Nedáváte nám zrovna přijatelné podmínky!“ namítl ještě.

„Lepší si nezasloužíte!“ odsekl Pepek. „I po vyřazení hlavních reaktorů jsou vaše kanóny namířené na Emurechó! My považujeme i pouhý úmysl vraždit, doprovázený prokazatelnými přípravami, za stejný zločin jako vražda již spáchaná. Podle našich zákonů byste v této chvíli stáli před soudem. Budeme ale postupovat podle vašich zákonů, které umožňují obžalování až když se zločinu dopustíte. Jenže to u vás může být i zločin velezrady, nemusíme čekat až na vraždy.“

„U vás není velezrada zločinem?“

„U nás nemáme Císaře,“ podotkl Pepek. „Ani něco na způsob Velké rady Aliance.“

„Co jste to za příšerný svět?“ zaúpěl plukovník. „Kdo vám vlastně vládne?“

„Podívejte se, plukovníku,“ změkčil tón Pepek. „Nepřišli jsme vám vnucovat naši nadvládu ani náš způsob vládnutí. Něco jiného by bylo, kdyby se vám náš způsob zalíbil a rozhodli byste se pro něj sami, ale to teď nepřichází v úvahu. Chceme vám ponechat Císaře, ale chceme po něm, aby naopak on nic nevnucoval jiným světům.“

„Chcete Emurechó ukrást všechny kolonie? To byste nás úplně ožebračili!“

„My vám je nesebereme,“ ujistil ho Pepek. „Rozhodně je nebudeme ždímat místo vás, ale přestanete je odírat i vy. Budou si vládnout samy, možná budou s vámi i obchodovat, ale zásadně na rovnoprávném principu.“

„To je ale pro Císařství absolutně nepřijatelné!“

„Proč?“ pokrčil rameny Pepek. „Už jsme vašeho Císaře přesvědčili, že vás to vyjde levněji než neustále válčit. Svět Emurechó byl bohatý jen díky beztrestnému okrádání kolonií, ale ani to mu nepřinášelo bohatství, všechno spolykaly válečné Flotily. Až je zrušíme, bude všeho dost.“

„To je ale strašlivá anarchie! Na to přece nemohl Císař přistoupit!“

„Říkáte anarchie každému světu, kde nevládne armáda?“

„Jistě!“ trval na svém plukovník. „Každému světu, kde nemá vláda tvrdou ruku! Bez ní to prostě nemůže fungovat! To jsme poznali na Alianci! Taky zpočátku hlásali svobodu, demokracii a rovnost příležitostí a podívejte se, kam to dotáhli! Nejvíc se tam špicluje, vězení mají nejhorší v celém známém vesmíru, mají nejvíc vězňů na počet obyvatel a lidi jsou tam míň než dobytek! Takovou svobodu nám chcete zavádět?“

„V tom má ale pravdu,“ přidal se k němu Icy. „Do nás celou dobu hučeli, jakou nádhernou a demokratickou společnost díky Alianci máme, ale naše vězení jsou pověstná! Můžeš mi věřit!“

„Neberu vám špatné zkušenosti s Aliancí,“ připustil Pepek. „Aliance je špatný vzor, ale na rozdíl od vás vím o sto tisíci světech, kde se lidem vede bez armád a vlády tvrdé ruky lépe než na Emurechó.“

„Zrušení armád! Takový nesmysl! Svět, který tak šílenou pitomost provede, nepřežije ani půl roku! A sto tisíc světů? Tolik jich ve vesmíru ani není!“

„Je jich mnohem víc,“ odvětil suše Pepek. „Ale o tom se nebudeme dohadovat, teď máme jednodušší problém. Jestli poslechnete rozkaz vašeho Císaře, umožním vám bezpečné přistání na Emurechó. Budete-li trvat na odporu, opustím vás, jak jste mě před chvílí rezolutně žádal. Bude v tom ale jeden maličký rozdíl. Opět se rozhodnete sami, ale tentokrát se znalostí věcí. Znalosti jsou někdy velice důležité! Když tak nad vámi uvažuji, mohli byste tak dlouho falešně doufat, že to vyřešíte, až byste krutou pravdu zjistili příliš pozdě.“

„Žádný rozkaz od Císaře jsem neobdržel,“ odvětil plukovník. „A ani nemohu, když mi tady nic pořádně nefunguje.“

„Slíbil jsem přece, že vám to umožním,“ řekl Pepek. „Přestanu vám blokovat elektřinu, bez ní tu máte tmu a nic vám nefunguje. Spojte se s Císařem, snad víte, jak. Musím vás ale varovat. Neřeknu vám nic nového, když přiznám, že na nás mají ničivé účinky eldyfy. Je to ostatně na nás vidět. Příměří tedy musí být oboustranné. Kdyby se někdo v této místnosti rozhodl střílet, použiji proti němu v sebeobraně něco silnějšího a na místě ho ztrestám smrtí. Berte to jako varování pro vaše případné hrdiny.“

„Pochybujete snad o naší vojenské cti?“ vypjal se hrdě plukovník.

„Pochybuji,“ odvětil klidně Pepek. „Po zkušenostech s Morzorty vás považuji za schopné porušit nejen příměří, ale i spojenectví. Asi vám nedošlo, že jste s Morzorty pohřbili vlastní čest, pokud jste nějakou vůbec kdy předtím měli. Ale ujišťuji vás, počítám s tím.“

Plukovník jen naprázdno polkl, aby tu urážku snesl.

„Nikdo tady střílet nebude!“ vybuchl.

„Nebude,“ souhlasil Pepek. „Kdo se o to pokusí, zemře dřív než stiskne spoušť. Umím být rychlejší než vaši čipovaní supermani, jenže některé mé prostředky nejsou dost adresné a mohlo by se stát, že to kolem jednoho darebáka odnesou i nevinní.“

„Nikdo tady střílet nebude!“ opakoval umíněně plukovník. „Necháte nás teď poradit se bez vaší přítomnosti?“

„Nenechám,“ odmítl to Pepek. „Řekli jsme si k tomu všechno, klidně se poraďte, ale přede mnou. Nebudu vás ovlivňovat, rozhodněte se jak chcete, ale nedám vám příležitost domluvit si na mě nějakou křivárnu!“

„Taková porada nemá smysl!“ odsekl plukovník. „Nakonec – mám pravomoc rozhodnout to sám. Umožněte nám tedy spojení s vaším císařem!“

„To není náš císař, ale váš,“ opravil ho jemně Pepek. „Doufám aspoň, že máte mezi svými lidmi kázeň.“

Současně se ale směrovaně, pro ostatní neslyšně, obrátil na Icyho.

„Poslyš, Icy, pozoruj za mě ty pány a kdyby kdokoliv z nich udělal nápadně rychlý pohyb, kopni mě nebo vykřikni, ať stačím reagovat. Rozumíš?“

„Rozumím,“ polkl v rozrušení naprázdno Icy. „Opravdu umíš být rychlejší než čipovaní?“

„Tím si moc jistý nejsem,“ povzdychl si Pepek, ale tak, aby to vnímal jen Icy. „Uvědom si, mohu reagovat až po tobě a spolu budeme mít dvojnásobnou reakční dobu, ve výhodě by byl spíš střelec. Ale počítám s tím, že tady žádné čipované nemají a tihle nejsou zvyklí střílet.“

„To asi bude pravda,“ potvrdil to Icy. „Do velínů nemají čipovaní přístup, aby tu z hluboké vnitřní potřeby všechno nerozmlátili.“

„Tím lépe pro nás,“ odtušil Pepek. „Tak je dobře hlídej, rozsvítím jim tady.“

V příštím okamžiku museli všichni mimo oslepeného Pepka přimhouřit oči. Velín zaplnilo jasné světlo, po předchozí tmě až oslňující.

„Zkuste se spojit s Císařem!“ pobídl Pepek plukovníka. „Máte možnost!“

Plukovník Krveža vydal stručné rozkazy a obsluha urychleně zapínala řídící pulty. Některé naskočily hned, jiné nabíhaly pomaleji. Icy mezitím ostražitě sledoval přítomné a tiše se nadýmal pýchou, jak je Pepkovi užitečný.

Konečně se jeden z radistů přihlásil s odpovědí. Plukovník mu nařídil přečíst text nahlas.

„Císař nám nařizuje okamžitě přistát, ale ne v přístavu Fuentero, tam prý bude plno. Máme místo toho zamířit do přístavu Zukudiu.“

„Císařská pečeť souhlasí?“ zeptal se pro jistotu plukovník.

„Souhlasí!“ potvrdil radista. „Je platná a dneškem datovaná.“

„Vyhráli jste,“ zavrčel plukovník směrem k Pepkovi. „Poslechneme Císaře.“

„Dobrá, odblokuji vám jeden reaktor na zádi. Stačí to k bezpečnému přistání, ale nesnažte se o žádnou léčku! Neumíte si představit, co by vás čekalo! Proti tomu by i smrt v lejnech byla skvělá, hrdinská a ve všech směrech rytířská!“

„Myslíte, že jsou i horší druhy smrti?“ ušklíbl se plukovník.

„Jistě,“ potvrdil mu to Pepek. „V Alianci prý znají obzvlášť rafinované způsoby mučení!“

„Tak jste přece jen spřaženi s Aliancí!“ vykřikl plukovník.

„Tak bych to nenazýval,“ ušklíbl se Pepek. „Na Alianční důstojníky stejně platila pohrůžka císařskými mučírnami. Nejspíš to bude prašť jako uhoď, ale účinkovalo to.“

„Ale co náš admirál?“ zajímal se plukovník. „Také ho vydáte Alianci?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Ten má štěstí, čeká ho jen císařský soud.“

„Vy v tom vidíte nějaké štěstí?“

„Proti jakýmkoliv mučírnám je to štěstí,“ přikývl Pepek. „Císař náhodou vypadá rozumně a spravedlivě. Dokazuje to i jeho amnestie. Místo monstrprocesů chystá reformy, aby Císařství postavil na nohy.“

„Myslíte tím chystaný rozvrat armády?“

„Myslím tím i rozvrat armády,“ přikývl vážně Pepek. „Armáda už dlouho není spolehlivá. Když se postavila proti svému Císaři, už to jen prokázala. Takovou armádu je lépe rozpustit.“

„To je taky z vaší hlavy?“

„To je tak logický závěr, že proti němu jen těžko postavíte nějaký rozumný argument,“ řekl Pepek. „Nechte to na Císaři. Mimochodem, má s vámi jakési plány a není v nich ani mučírna, ani vězení. Umíte přece organizovat. Myslím, že armády nebudete litovat.“

„Uvidíme!“ zavrčel plukovník.

Pepek a Icy zamířili k zádi křižníku, aby umožnili spuštění aspoň jednoho reaktoru. Loď by pak mohla alespoň nouzově manévrovat a ani přistání by nebylo příliš riskantní. Pepek se spolehl na slovo plukovníka Krveži, že střílet nebude, ale jak se zdálo, nebyl prvním, kdo se rozhodl pro poslušnost Císaři.

„Poletíme teď na Emurechó,“ rozhodl Pepek, když s Icym opouštěli rozbíhající se reaktor křižníku. „Beztak jsme poslední, většina Flotily už se vrací.“

„Že by náš plukovník přesvědčil ty ostatní?“ divil se Icy.

„Ovšemže ne,“ usmál se Pepek. „Na ostatních kosmických plavidlech se činily moje rázné manželky. Nemají můj handicap, takže byly rychlejší. Dohodl jsem se s nimi, že nám nechají na starost křižník Fašabhyd, když už jsme si ho napůl upekli.“

„To tedy sebou hodily,“ uznale komentoval Icy. „Jen nevím, co řeknou, až tě uvidí. Budou z tebe nejspíš hodně zaražené.“

„Proč?“ opáčil Pepek. „Co by mi říkaly? Předají mi kosmickou energii, abych se uzdravil, a budeme pokračovat. Co by mohly dělat jiného?“

„Vážně věříš, že ještě někdy budeš vidět?“ nedůvěřoval Icy.

„Něco ti ukážu,“ řekl Pepek. „Pojď trochu na světlo a podívej se mi do očí. Já už totiž zase začínám vidět. Zatím jen trochu rozeznávám světlo od tmy, ale lepší se to.“

„To není možné!“ vyhrkl Icy.

„Podívej se mi do očí, tady je přece světla dost!“

„No jo – toho se měl dožít Libalt! Jenže on tenkrát nemohl tušit, že se dají spravit i oči!“

„Tak na co tady čekáme?“ pobídl kamaráda Pepek.

*****

Věrolomnost

„Nechám vám postavit obrovský vítězný pomník!“ sliboval Císař.

Ve veliké audienční síni Císařského paláce bylo poloprázdno, lidí tu byla jen hrstka. Kromě Císaře a Pepkovy party tu byl tucet styčných důstojníků, dva komorníci a dvacet zvaných hostů. Jiné ženy než Pepkovy manželky tu nebyly. Císař sice vydal dekrety o změně starodávné dvorní etikety, kterými na svých audiencích povoloval i přítomnost významných žen, ale mimo Pepkovy party se toho ještě nikdo neodvážil využít.

Většina přítomných důstojníků vstoje obsluhovala přenosné komunikační pulty, hosty Císař na znamení své přízně usadil v pohodlných fotelích, jen Císař, Pepkova parta a komorníci stáli.

Pepek přímo svítil zlatem, které i v tomto světě díky svým vlastnostem zaujímalo nejvyšší příčku drahých kovů. Přání Císaře, aby se kvůli slavnostnímu duchu audience oblékl vznešeněji, vyhověl tím, že si přebarvil kombinézu, ale protože si zvolil vzor zlatý lesk, vypadal vznešeněji než Císař ve své parádní uniformě. Samotnému mu ale zlato svými odlesky vadilo. Sice už viděl, ale oči úplně v pořádku neměl a byl přecitlivělý na silnější světlo. Mžoural jako kočka na slunci a vyhýbal se jasným svítidlům. V obličeji byl rudý jako rozparáděný krocan, ale nepůsobil aspoň dojmem zombie, jako na křižníku. Ani chybějící ruka ho, jak se zdálo, z míry příliš nevyváděla, však mu časem doroste.

Ani Icy již na sobě neměl prostřílený šat. Z Císařovy nabídky si opět vybral ještě skvělejší dvořanský oblek, pošitý zlatými provázky. I ženská část Pepkovy party se na audienci slavnostně vybarvila. Přítomnost žen v blízkosti Císaře, ještě nedávno nemožná, dnes Císaři zvedala náladu. Změny dvorské etikety nelitoval, i když si ji vynutila skutečnost, že by z Pepkovy party zbyli jen Pepek s Icym. Pepkovy manželky byly oblečené v kombinézách, ale každá si ji výtvarně pojala jinak. Ramiel měla na sobě vzor kožichu místní šelmy, takže působila dojmem blonďaté tygřice, Salgiel se zdála oblečená do různobarevného podzimního listí a nikdo by neřekl, že je starší než Císař. Xapho měla na sobě kovový našedlý lesk oceli, ve kterém působila až nebezpečně.

Ženy zářily nad úspěšně splněným úkolem, o kterém zdejší zasvěcenci dlouho pochybovali.

Na večerní audienci chyběla jen Yazatap. Fanatiků bylo na Emurechó rozhodně víc než by bylo zdrávo, někdo musel pořád v duchovité podobě strážit bezpečí Císaře i ostatních a Yazatap si na dnešek vylosovala hlídku.

„Pomníky odložte na příští tisíciletí,“ odmítl Pepek. „Jak pokračují reformy?“

„Katastrofa,“ přiznal odevzdaně císař. „Je to tisíckrát horší, než jsem si představoval ještě před měsícem. A to už jsem začínal ztrácet iluze!“

„Vy jste ještě nějaké měl?“ zakuckal se smíchy Pepek.

„Doufal jsem, že to nebude v háji,“ řekl Císař. „Musel jsem doufat, bez špetky optimismu by neměl ve světě nikdo šanci, ale ideální stav přece jen vypadá jinak.“

Na člověka, zavřeného desítky let ve sklepě, má optimismu víc než špetku, pomyslel si pro sebe Pepek, ale nahlas pokračoval v jiném duchu.

„Poslyšte, císaři, je vám jasné, že tenhle svět už nikdy nebude jako dřív?“

„Je mi to jasné,“ připustil Císař. „Ale co s tím? Lidi se úplně odnaučili dělat!“

„To není správný postřeh,“ namítl Pepek. „Zdejší společnost je v současné době poměrně stabilizovaná. Lidé nic nedělají, protože mají peněz, že neví co s nimi, dělat nepotřebují a zvykli si na to. Jenže zdejší průmysl je tak automatizovaný, že lidi nepotřebuje a když, tak konstruktéry, schopné změnit výrobu podle okamžité potřeby. Dnes vyrábějí zbraně, zítra mohou vyrábět něco jiného, potřebnějšího. Tady žádný problém nevidím.“

„Já také ne,“ souhlasil Císař. „Nemáme problém s průmyslem, ale se zemědělstvím.“

„A to je ono!“ potvrdil Pepek. „Málokterá vyspělá společnost je tak zoufale nesoběstačná! Příliš jste si zvykli na dovoz. Vyspělé zemědělství zabezpečí společnost jídlem jen s nepatrným zlomkem lidí, který se tomu věnuje.“

„Ano, jenže na Emurechó zemědělství prakticky neexistuje!“

„Asi je nejvyšší čas s tím začít,“ řekl Pepek. „Náhodou máme s sebou odborníka – farmáře, ten vám pomůže, viď, Icy?“

„Počkej!“ zarazil se Icy. „Tak jsme si to nesjednali! Sliboval jsi mi malou farmu, kde bych mohl v klidu vegetovat!“

„Tu dostaneš až u nás,“ uklidňoval ho Pepek. „Určitě jsme si říkali, že se vrátíme, až zdejší společnost trochu ustabilizujeme. Tady přece nebudeš farmařit, ale co bys řekl funkci ministra zemědělství?“

„Já abych dělal nějakého bařtipána?“ vyhrkl nesouhlasně Icy.

„Bařtipána?“ podíval se na něho Pepek pobaveně. „U vás byl ministrem nějaký bařtipán?“

„Nikdo mu neřekl jinak,“ mračil se Icy. „Pořád nás ujišťovali, jak se o nás otcovsky stará, ale skutek utek. Bařtipán se staral akorát abysme platili daně a eště si vymýšlel nové. Farmáři od něho byli dycinky biti, to po mně fakt nechtěj!“

„Ale ty určitě nebudeš dělat bařtipána,“ ujišťoval ho Pepek.

„Nebudu,“ přikývl Icy. „Takovou funkci dobrovolně nevezmu!“

„Ale vezmeš,“ nedal se umluvit Pepek. „Jako ministr zemědělství se nebudeš starat o daně, ale aby se farmářům snesitelně žilo. Daně budou to poslední, co je bude zajímat. Nejhorší je, že se na Emurechó už pět set let zemědělstvím, až na pár sadařů, nikdo nezabývá. Místo polí jsou tu samé parky a nikdo už ani farmařit neumí.“

„Tím hůř!“ opáčil Icy.

„Tvůj úkol bude proto najít bývalé farmáře, pamětníky a zájemce, co by se tím znovu chtěli zabývat. Založíš pár vzorových farem a rozjedeš to.“

„A když nikoho neseženu?“

„Když žádné neseženeš, Císař vyhlásí zemědělství za přednostní obor a práci v zemědělství za záslužnou pro Císařství. Císařství farmáře potřebuje, takže to udělá tak jako tak. Dobrovolníky dostaneš a naučíš je farmařit.“

„No potěš! Koho tak asi seženete? Tisíc městských povalečů?“ sýčkoval pořád Icy.

„Ti se asi dobrovolně hlásit nebudou. Nebudeš učit tisíce, jen první desítky. Ti to pak naučí další. Císař se postará, aby byl farmář v této oblasti vesmíru vážený jako nikdy předtím.“

„To nebude záležet na žádných deklaracích, ale jedině na cenách, daních a hypotékách.“

„Řekl jsem, že daně budou to poslední, co bude farmáře znepokojovat. A co se týče půjček, ani ty nebudou problémem.“

„No, o tom by se dalo uvažovat,“ ustoupil trochu Icy. „Kdyby byly hypoteční úroky menší než… řekněme dvacet procent ročně, daly by se vydržet.“

„Pětiprocentní ročně bys tedy bral?“

„Pětiprocentní?“ vytřeštil Icy oči. „Ročně? To myslíš vážně? No jo, ale kdo nám je dá?“

„Císař!“ ujistil ho Pepek.

„Opravdu?“ nevěřil Icy.

„Udělá to tady sám Císař,“ opakoval Pepek.

„Jen nevím jak,“ podotkl Císař tišeji. „Nepatří mi přece žádná banka!“

„Nepatří?“ usmál se Pepek. „Ramiel! Komu patří Císařská banka?“

„To není banka v pravém slova smyslu,“ namítl rychle Císař. „Úkolem Císařské banky je vydávat emise dobře zabezpečených peněz. Takových, co se nedají falšovat.“

„No právě!“ usmál se Pepek. „Co myslíte, dá hodně práce změnit od základu styl peněz?“

„Myslíš – vzhled?“ nadhodil Císař.

„Nejen vzhled,“ upřesnil to Pepek. „Především změnit ochranné prvky, aby přestaly být zaměnitelné se starými.“

Důstojníci budili dojem, že je rozhovor Císaře s divnými Cizinci nezajímá, ale ostatní hosty to zřejmě zajímalo víc než dost. Všichni natahovali uši, aby jim ani slovo neuniklo. Jen zapojit se do debaty se nikdo neodvážil.

„To by musely být předělané všechny peněžní automaty na celé Emurechó! Umíš si vůbec představit, co s tím bude práce?“ připomínal Císař Pepkovi. „A co potom se starými penězi? Aby mohly platit spolu s novými, vyžadovalo by to úplně jiné peněžní automaty.“

„Bude s tím práce, ale bude to nutné,“ trval na svém Pepek. „A se starými penízi nevidím žádný problém. Přestanou platit. Císařská banka je jedna ku jedné vymění za nové a bude to.“

„K čemu to tedy bude?“ nechápal Císař a jak se zdálo, nikdo z hostů nevypadal chytřeji.

„Nahradíte-li staré peníze novými, získáte přehled, kolik jich na Emurechó je,“ řekl Pepek.

„Na to stačí podívat se do nejčerstvějšího přehledu,“ podotkl Císař.

„Nestačí,“ vložila se do debaty Ramiel. „Pravých, hmatatelných peněz je na Emurechó jen nepatrně. Většina peněz je v elektronické podobě, banky si tím po staletí usnadňovaly činnost.“

Nikoho ani nenapadlo pozastavit se nad tím, že se žena účastní i debaty. Blonďatá tygřice Ramiel patřila k Cizincům, těm bylo jistě dovoleno víc než místním.

„Právě,“ přikývl Pepek. „Lidé se budou muset na nějakou dobu vrátit k placení penězi, ale když skutečné peníze vyměníte za nové, budete přesně vědět, kolik jich je.“

„Banky převedou staré elektronické peníze na nové ještě snadněji,“ namítl Císař.

„Nepřevedou,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Elektronické peníze přestanou platit úplně.“

Mezi hosty to zašumělo údivem, ale ani teď se nikdo neodvážil ozvat.

„To by ale byla finanční katastrofa, jakou Emurechó nepamatuje!“ namítal Císař. „Vy snad chcete, aby miliony lidí přišly ze dne na den o své úspory? Vždyť z nich budou žebráci!“

„Proč?“ ušklíbl se Pepek. „Banky jim úspory spořádaně vyplatí v nových penězích nebo ve starých, které si každý snadno vymění za nové.“

„Banky nebudou mít dost hotových peněz!“ věštil Císař. „Ani starých! Zbankrotují!“

„Nevadí,“ nedal se Pepek. „V tom případě banka pečlivě sepíše pohledávky klientů a předá je Císařské bance. Ta je převezme a klienty vyplatí novými penězi. Většina klientů na tom bude prakticky stejně jako dřív.“

„Tím se ovšem nic nezmění!“ namítal Císař.

„Změní!“ trval na svém Pepek. „Císařská banka uzná jen peníze oprávněných klientů, ale i oprávněné pohledávky bude vyplácet jen do té výšky, aby nikdo neutrpěl nouzi. Naopak dluhy bude vymáhat jen do výšky původní částky, bez lichvářských úroků. Císař vydá výnos, kterým se dlužníkům umožní přenést bez poplatků z jedné banky do jiné i dluhy. Komu se bude zdát úrok Císařské banky přijatelnější, přejde k ní i s dluhem.“

„Takže spousta lidí přece jen o mnoho přijde.“

„To bude záležet na horní hranici. Někteří možná o něco přijdou,“ připustil Pepek. „Když Císař stanoví jako horní mez řekněme dvacet milionů, většina klientů dostane všechno. Podniky musí dostat vyplacené pohledávky za zboží, to také ve většině případů postačí. Ztráty utrpí jen lichváři, neboť přijdou o možnost další lichvy. Také ti, kdo nemohou prokázat, jak k penězům přišli. Získají naopak ti, kdo dnes pro vysoké úroky nestíhají splácet hypotéky.“

„To bych bral,“ reagoval hned živěji Icy.

„Mě by spíš zajímalo, jestli to aspoň nějaké banky přežijí,“ hučel si Císař. „To přece musí zamávat s celým peněžním sektorem!“

„Zamává,“ usmál se Pepek. „Banky to ale přežijí, zbude jim dost prostředků, i když přijdou o všechny nekryté peníze – a na Emurechó jsou kryté peníze spíš výjimkou.“

„A jak to tedy bude s hypotékami pro farmáře?“ zajímalo Icyho.

„Hypotéky bude dávat Císařská banka,“ řekl Pepek. „Na úrok, který nebude likvidační. Pět procent ročně se mi zdá až dost. Stejně bude financovat podniky. Ty to také nebudou mít snadné! Budou muset přejít z vojenské výroby na civilní a nebylo by správné dusit je i finančně.“

„Ale ostatní banky budou mít úroky vysoké jako dosud?“ nevěřil Icy.

„To bude záležet na nich,“ pokrčil rameny Pepek. „Sníží nebo ponechají, jejich věc.“

„Když nesníží, všichni od nich rychle utečou,“ mínil Icy. „Kdo by platil zbytečně vysoký úrok, když bude mít lepší možnost?“

„Vidíš!“ usmál se Pepek. „Takže ostatní banky buď také sníží lichvářské úroky, nebo to bez klientů brzy zabalí. Žádná škoda!“

„Za takových podmínek bych to jako farmář bral,“ vzdychl si Icy.

„A úřad ministra nevezmeš?“ usmál se Pepek. „Nebo by ti vadilo radit těm začínajícím, jak mají farmařit? Uvaž, budeš jeden z mála, kdo něco takového umí!“

„Hele, já nebyl nic oslňujícího,“ couval raději Icy. „Jak víš, zkrachoval jsem.“

„Dopadl bys tak špatně, kdybys nemusel splácet lichvářské úroky na hypotéku a mohl by sis dovolit pojistit úrodu?“

„Pojistit úrodu?“ opakoval nevěřícně Icy. „Na to jsem nikdy neměl.“

„Císařská banka bude farmářům pojišťovat úrodu i proti pohromám,“ řekl Pepek. „Dá se to spočítat, aby to bylo únosné pro obě strany. A navíc dostanete plodiny, vyšlechtěné na jiných světech. Budou výhodnější než ty, co znáte.“

„A bude se jim dařit i tady?“ staral se Icy.

„Bude,“ ujistil ho Pepek. „Ještě nikde s nimi nebyly problémy.“

„Poslyš, za takových podmínek by mě bavilo i farmaření.“

„V tom ti nikdo nebude bránit,“ usmál se Pepek.

„Proč mám tedy dělat bařtipána?“

„Zvládneš oboje,“ ujistil ho Pepek. „Jako bařtipán založíš školní farmu, kde budeš novým farmářům ukazovat, jak se to má dělat. O daně ani o hypotéky se starat nebudete. Hypotéky vám poskytne Císař a ani daněmi vás dusit nebude. Farmářům se musí vést tak dobře, aby se Císařství za ně nemuselo stydět. Vaším úkolem bude uživit všechny lidi Emurechó, protože dovoz nejspíš na dlouhou dobu ustane.“

Mezi hosty to opět zašumělo, zejména při Pepkově zmínce o ukončení dovozu.

„Opravdu si myslíš, že dovoz ustane?“ staral se i Císař.

„Opravdu si to myslím,“ odvětil vážně Pepek. „Dovoz si budete moci dovolit až když bude mít Emurechó co vyvážet. Znamená to naučit se vyrábět něco, o co budou mít na jiných světech zájem. S loupením v koloniích je konec, stejně jako s nakupováním za nekryté peníze. Buď tam budou vaše zboží kupovat, nebo ne, ale dovážet budete poctivě jen to, nač si vyděláte prodejem. Obchod musí být poctivý na obě strany.“

Pepkova slova uváděla všechny do nelíčeného údivu. Pochopili, že se mluví o nejzásadnější reformě za poslední tisíciletí. Vztah ke koloniím měli donedávna majetnický, jako kdyby kolonie měly povinnost mateřský svět Emurechó živit. A to si ten Cizinec dovolil zpochybnit? Oponoval mu ale jen Císař, ostatní se do toho neodvážili mluvit.

„A když nám nikdo nebude chtít nic prodat?“ sýčkoval Císař dál.

„Tak nebudete dovážet,“ odsekl Pepek. „Proto musí být Emurechó soběstačný svět. Kdyby vesmírný obchod uvázl, vydržíte i bez něho.“

„Nebyl bych proti,“ ustupoval opatrně Císař. „Nemám iluze, že by kolonie byly pořád to co dřív. Když dokážete, aby to šlo bez nich, nebudu vaším dlužníkem jen já, ale celá Emurechó.“

„Uvidíme,“ usmál se Pepek. „Myslím si ale, že to půjde.“

V té chvíli se pod nimi otřásla podlaha, v Císařském paláci zhasla světla, zvenčí zaburácela hromová rána a venku se rozlila rudá záře požáru. Vzápětí se okny dovnitř přiřítila tlaková vlna. Všemi zacloumala a rozprskla skleněné střepy vyražených oken po celé audienční síni.

Hosté zděšením vyskočili, ale nikdo si nevěděl rady. I důstojníci u komunikačních strojů bezradně ztuhli. Také jejich stroje zmrtvěly, když zhasla světla.

„Je to shora!“ pocítil Pepek telepatické sdělení Yazatap. „Někdo na nás střílí, letím tam!“

„Kterej vůl!“ vzdychl si bezmocně Pepek.

*****

Pepek měl cukání odpoutat se od Císaře, změnit se v ducha a vyrazit za Yazatap vzhůru, ale když jí to navrhl, zarazila ho.

„Vy dole se starejte o Císaře!“ mínila. „Mažte do krytů! Mě beztak nedohoníš, zvládnu to, dřív než bys ke mně dorazil.“

„Co se to vlastně děje?“ vzpamatoval se až teď Císař.

Důstojníci bez svých komunikačních přístrojů vypadali pořád bezradně, ale Pepek díky své ženě jako jediný věděl, co se děje.

„Jedna Císařská bitevní loď po nás střílí z oběžné dráhy!“ informoval všechny, když viděl, že se nikdo nemá k vysvětlování.

„Naštěstí jen jedna,“ pokračoval rychle. „Yazatap už s ní vyrovnává rychlost, za okamžik je u ní a žádnou další nevidí. Měli bychom raději odejít do krytů, palác není bezpečný!“

„Do krytů?“ zaúpěl Císař. „Slibovali jste mi, že nikdo střílet nebude!“

„Udělali jsme proti tomu všechno,“ pokrčil rameny Pepek. „Něco nám asi nevyšlo a někdo si přece jen vystřelil.“

„Budeme tedy muset do krytů,“ souhlasil Císař. „Vyhlaste ve městě protiletecký poplach!“ obrátil se na důstojníky.

To už nebylo třeba, zvenčí sem z města doléhalo hlasité varovné kvílení sirén.

„Tudy, můj Císaři!“ vzpamatoval se nejbližší důstojník.

Bez mrtvých komunikátorů byl, co se týkalo nepřítele, bezradný jako všichni, ale znal palác a věděl, kde jsou úkryty. V této chvíli to bylo nejdůležitější.

„Neslyšeli jste? Všichni do krytů!“ obrátil se náhle Císař, když viděl, že důstojníci i hosté stojí dál na svých místech a nehýbají se.

„Do palácových krytů nesmí podle etikety nikdo cizí!“ připomněl mu důstojník omluvně.

„K čertu s etiketou!“ vykřikl Císař. „Měním ji! Všichni se mnou a koho potkáme cestou, ať se k nám připojí!“

Ukázalo se ale, že cesta do Císařova krytu začíná malým pneumatickým výtahem, kam se vešlo sotva pět lidí, což hromadný útěk nijak neulehčovalo. Pepek dovnitř přes Císařovy protesty vstrčil jako prvního Císaře, tři hosty a důstojníka, který se dole vyznal. Výtah odjel a Pepek se obrátil k ostatním.

„Všichni se popadněte za ruce a vytvořte řetěz!“ nařídil. „Pevně se držte, nikdo se nesmí pustit, rozumíte? Držte se všichni jako klíšťata! Kdo se pustí, může být potrestán smrtí! Jestli se další náboj z věží křižníku strefí zrovna sem, zbude tu jen hořící kráter!“

Pepkovy manželky i Icy naštěstí ihned pochopili co zamýšlí a ostatní je poslechli, aniž by si dokázali představit, k čemu to může být dobré.

„A teď všichni za mnou!“ poručil Pepek. Jako jednoruký byl na konci dlouhého lidského řetězu, ale jedna ruka mu stačila, více jich nepotřeboval.

Vytvořil hmotové zrcadlo a vstoupil do něho. Táhl přitom za sebou jednoho hosta a nedbal jeho neochotného zdráhání, když současně ze zrcadla vystoupil a prošel sám skrz sebe.

Naštěstí se nikdo nepustil a celý lidský řetěz se tak rychle provlékl hmotovým zrcadlem.

„A teď dolů za Císařem!“ zavelel Pepek a zrušil hmotové zrcadlo.

Jen on a jeho ženy uměli využít antigravitace, aby se v duchovité podobě propadli podlahou do podzemí. Kdyby se lidský řetěz roztrhl, Ramiel, Salgiel i Xapho by si s utrženou částí nejspíš poradily, ale řetěz vedl Pepek a strhl za sebou i ostatní. Zamířil do šachty pneumatického výtahu, právě když jeho kabinka přijížděla nahoru. Nevšímal si jí ale a stáhl celý lidský řetěz do hluboké, temné šachty, kam by se nejspíš vešla celá Eiffelova věž.

Byl to strašlivý pád do tmy a duchovitým vzduchem se rozlehl mnohohlasý zděšený křik.

„Klid, nebojte se, víme, co děláme! Nejsme hmotní a nic se nám nemůže stát!“ uklidňoval Pepek vyděšené lidi telepaticky.

Dole se všichni setrvačností propadli hluboko do skály, ale v té tmě to málokdo pochopil. Naštěstí se opravdu nikomu nic nestalo a Pepek je ze tmy vytáhl vzhůru do úzké, slabě osvětlené chodby, na jejímž konci právě Císař se svými průvodci vstupovali do pancéřových dveří krytu.

„Za nimi!“ vyzval Pepek ostatní a táhl je dál. V osvětlené chodbě mu nikdo nekladl odpor, ale málokdo si všiml, že běžná chůze najednou vypadá… trochu nezvykle.

Císařova skupinka za sebou zanechala otevřené pancéřové dveře, ale ani zavřené by Pepka nezastavily. Vtáhl všechny do prostorné prázdné předsíně. Ti před nimi již stačili projít dalšími dveřmi, ale Pepek do nich nevstoupil. Nezastavil se, ale vytvořil druhé hmotové zrcadlo a opět jím provlékl celý lidský řetěz, aby všichni získali normální hmotu. Napadlo ho přitom, že se to podobá karavaně velbloudů, procházejících uchem obří jehly, ale nedal na sobě znát úsměv.

„To není všechno!“ varoval ostatní. „Musíme projít ještě dvěma takovými branami!“

Jeho samozřejmost zapůsobila, stejně jako klid jeho žen i Icyho, kteří znali pravidla, jimiž se museli řídit, aby získali zpět nejen normální hmotu, ale i pravolevou orientaci.

Teprve když byla i tato procedura u konce, zavedl Pepek lidský řetěz do prostorné centrální místnosti privátního Císařova krytu.

Ti před nimi už na ně čekali, ale nečekali je tak brzy a hlavně ne všechny najednou.

K vysvětlování tu ale byly přednější věci.

*****

„Jak je to možné?“ obrátil se Císař naléhavě na Pepka, jakmile Pepek vstoupil.

Pepek nejprve uvolnil ruku Císařova hosta, kterou dosud pevně svíral. Ostatní pochopili, že se mají pustit a lidský řetěz se rychle rozpadl. Audience mohla pokračovat, jen na jiném místě.

„Ponechali jsme velení lodí Flotily jejím velitelům pod slibem, že ukončí let a přistanou,“ vysvětloval Pepek všem, nejen Císaři. „Museli jsme jim ponechat energii pro bezpečné přistání a jak se zdá, jeden z velitelů se rozhodl daný slib porušit. Útočila totiž jen jedna loď, takže jde jen o jednoho jediného velitele.“

„Snad jste nedali na jejich sliby?“ zaúpěl Císař. „Porušení slibu, daného nepříteli, se přece odjakživa chápe jako záslužná válečná lest!“

„My chápeme porušení slibu jako ztrátu cti,“ nesouhlasil nahněvaně Pepek. „Slíbili nám to všichni a většina slib dodržela, vždyť to ani nebyl slib nepříteli, ale vlastnímu Císaři! Nemáte to náhodou uvedené někde ve vašich zákonech jako velezradu?“

„Máme,“ souhlasil Císař. „Jenže ten velitel může tvrdit, že slib nedával mně, ale vám. Vás by jako nepřítele chápat mohl!“

„Přijali váš rozkaz potvrzený pečetí a její pravost uznali,“ mračil se Pepek. „My jsme tam byli od té chvíle jen jako svědci. Podle vašich zákonů je to velezrada, podle našich i vašich je to navíc neomluvitelné hromadné vraždění. Pachatel je u mě prostě hromadný vrah!“

„Máš asi pravdu,“ přikývl po krátkém uvažování Císař. „Soud bude muset všechny členy vzbouřené posádky odsoudit na smrt, už pro výstrahu ostatním.“

„Všechny ne,“ opovážil se nesouhlasit Pepek. „Všichni o vašem rozkaze nevěděli. Vsadím se oč chcete, že většina vojáků dostala rozkazy bez nejmenší zmínky o vaší pravé vůli. Věděli o tom jen ti ve velínu.“

Císař opět nakrátko zaváhal.

„I teď máš pravdu!“ ustoupil rychle. „Nebylo by spravedlivé trestat nevinné. I tak to bude největší masová poprava za posledních tisíc let!“

„Opět musím protestovat!“ neustupoval Pepek. „Spravedlnost si představuji jinak!“

„Tak to povídej!“ vyzval ho Císař. „Míváš zajímavý pohled na věc a přesvědčil jsi mě už víckrát, ačkoliv teď nevím, o co ti jde. O zločinu těch vojáků se pochybovat nedá a pokud stříleli na obydlené město, hodně bych pochyboval, že by to bylo bez obětí! Jsou tedy i vrahy!“

„O zločinu pochybovat nebudu, jen o trestu,“ řekl Pepek.

„Když nepochybuješ o zločinu, těžko můžeš pochybovat o výši trestu! Trest přece určuje zákon, starší než ty i než já. Dohodli jsme se snad na tom…“

„Nepřesvědčil jsem vás nedávno o změně trestu pro knížete Pačdoga?“ přerušil ho Pepek, ačkoliv se některým přítomným dělaly z takové opovážlivosti mžitky před očima.

„Přesvědčil,“ přemýšlel Císař, jaký je v tom chyták. „Pačdog byl arcidarebák, ale jen mě věznil, ačkoliv mě měl v moci a mohl mě snadno i zabít!“

„Zabít vás nemohl,“ mračil se Pepek. „Potřeboval vaši ruku, přesněji váš biočip, aby mohl vaším jménem vydávat vlastní příkazy. Vládl tak místo vás a pod jeho vládou se děly příšerné věci. Na Emurechó snad ne, ale ve vesmíru! Nakonec vaší rukou potvrdil i vyhlazení Morzortů. Sám to sice nevymyslel, ale lví podíl na tom má. Zabití jednoho člověka, byť Císaře, vychází z toho srovnání jen jako zanedbatelná drobnost.“

„To snad ne!“ vykřikl nesouhlasně jeden z hostů. „Císař je přece…“

„Nechte ho!“ okřikl hosta Císař. „Má pravdu a ta je nad etiketu! Ale obávám se, že dnes bude také příliš mnoho obětí, než aby se to dalo zlehčovat.“

„Já nic nezlehčuji!“ zavrtěl hlavou Pepek. „Víte dobře, že se nerozmýšlím zabít darebáka, když hrozí nebezpečí, že bude pokračovat ve zločinech a odnesou to další oběti. Ale nejsem pro zbytečné tresty smrti. Kníže Pačdog ani plukovník Krveža nikomu škodit nebudou, takže nejde o jejich okamžité zneškodnění! Jde jen o spravedlivý soud a přísný trest za jejich nepochybné viny. Nezlobte se na mě, ale za to, co provedli, je trest smrti příliš mírný!“

„Nechat je žít je přece mnohem mírnější!“ neudržel se další z hostů. „Aby vrah přežil své oběti a klidně si pak někde lebedil, to je přece neúcta k těm obětem!“

„Není,“ odvětil vážně Pepek. „Jsem pro to, nechat je žít, ale tak, aby sami litovali, že ještě žijí! V Podsvětí si rozhodně lebedit nebudou.“

„To je přece nesmysl! Nebo je něco takového možné?“ protestoval jeden z hostů.

„Je,“ přidal se k Pepkovi ke všeobecnému údivu Císař. „Podsvětí je strašnější než krátká, byť sebevíce bolestivá smrt. Jakže jsi tomu říkal?“

„Tantalova muka,“ odvětil Pepek. „Neustálý hlad, žízeň a strach o život bez naděje na jiné vysvobození, než smrtí vlastní rukou. Ta bývá horší než smrt z rukou kata.“

„Pak bych skoro litoval katy, kteří budou muset odsouzence tak krutě mučit!“

„Nikdo je mučit nebude,“ zavrtěl hlavou Císař. „Podsvětí je příšerný svět nedaleko od nás. Upřímně řečeno, život je tam snad možný, ale rozhodně ne k závidění. Spíš k zbláznění. Stačilo mi krátce se tam podívat. Neustálé přítmí od mračen sopečného popele, který se sype shora, země se pod nohama chvěje, až se člověk neudrží na nohou, občas tam tečou ohnivé řeky… rostlin je tam žalostně málo a ke všemu ten příšerný vzduch! Dýchat se dá jen s odporem, je v něm spousta síry, která dráždí sliznice… Mimochodem, Pepku, jak vlastně víš, že jde o plukovníka Krvežu? Nemohl by to být někdo jiný? Ještě před chvílí…“

„Byl to Krveža,“ řekl Pepek. „Před půlminutou jsem to ještě nevěděl, ale teď už je to jisté. Před okamžikem ho totiž Yazatap zneškodnila.“

„Ach, zase ta vaše telepatie!“ vzdychl si Císař. „Co se tam vlastně děje?“

„Yazatap ho sbalila do kokonu, aby nepřekážel,“ líčil všem Pepek, co se odehrávalo kdesi nad jejich hlavami na oběžné dráze kolem Emurechó. „Ostatním důstojníkům na můstku povolila vydat rozkazy, aby křižník Fašabhyd přece jen navedli na přistání do přístavu Zukudiu. Naštěstí měli jen jeden reaktor, takže stříleli jen jednou věží a než stihli nabít kondenzátory k další salvě, Yazatap byla u nich a zatrhla jim to. Chcete-li, můžeme se bez obav vrátit do audienčního sálu.“

„Co když ten slib zase někdo poruší?“ strachoval se Císař.

„Neporuší!“ usmál se trochu trpce Pepek. „Ostatní lodě Flotily už přistály, Fašabhyd byl poslední. Krveža je teď v kokonu a Yazatap ostatním nevěří, pohlídá je, dokud nepřistanou. Bylo by dobré upozornit velení přístavu Zukudiu, aby ihned po přistání celé velitelství křižníku zatkli – kromě plukovníka Krveži.“

„To zařídíme,“ odvětil Císař rychle. „Proč ale bez toho hlavního?“

„Protože toho sem za chvíli přitáhne sama Yazatap,“ ujistil ho Pepek. „Nebudeme riskovat, aby mu nějaký zkorumpovaný strážce umožnil útěk.“

„Strážce – a zkorumpovaný?“ obrátil Císař nešťastně oči vzhůru.

„Je to na Emurechó horší, než si myslíte, že?“ politoval ho Pepek.

„To tedy ano!“ vydechl Císař. „Důstojníci nemají čest, strážci jsou zkorumpovaní, soudci straní zločincům, to jsme to dopadli! Stačí, abych pár let nevládl, a je tady úplný bordel!“

„A co čestné slovo šlechtice knížete Pačdoga?“ rýpnul si Pepek. „Nebylo to ještě za vaší vlády? Nakonec, kdyby kníže tvrdil, že jste byl jeho nepřítelem, byla by to také jen válečná lest!“

Císař se na něho podíval hodně zle.

„Máš pravdu, ale už mě to opravdu štve!“ vyhrkl. „Ne protože máš už zase pravdu, to je spíš tvoje přednost. Ale štve mě, jak hluboko Císařství kleslo!“

„Tím víc vás bude těšit, až se podaří aspoň něco z toho napravit a uvést do pořádku, ne?“

„Neutěšuj mě!“ usmál se smutně Císař. „Do pořádku? Tisíc let je na takový bordel málo!“

„Tolik času na to nemáme,“ zavrtěl hlavou Pepek. „My se tu tak dlouho nezdržíme.“

„Nedivím se ti! Ale mám z toho obavy!“

„Musí to jít rychleji!“ tvrdil Pepek. „Z našeho světa jsem zvyklý na rychlejší jednání. Než odejdeme, musí to tu být úplně jiné!“

„Obdivuji tvůj optimismus,“ nevěřil mu Císař.

„Uvidíme!“

*****

Dohodli se raději, že se do honosné audienční síně nevrátí. V podzemním bunkru je místa habaděj a Císař na okázalosti bazírovat nemínil, pobyt ve vězení mu, jak se zdálo, aspoň v tomto směru hodně prospěl. K čertu s etiketou, u jednání je důležitější jeho smysl!

Do audienční síně nakonec vyslal jen důstojníka a pověřil ho úkolem zabezpečit spojení se svými kolegy. Chtěl, aby ho informovali o všem co se děje, především o záchranných akcích ve městě, i když se ukázalo, že při nenadálém ostřelování nevěděli víc než ostatní.

Xapho se nabídla, že zastoupí Yazatap v ochraně před zdejšími teroristy. Změnila se hbitě v ducha a odletěla stropem, zůstaly jen Ramiel a Salgiel. Do jednání nevstupovaly, nechaly jednat Pepka a audience mohla pokračovat.

Na programu byla přestavba válečného průmyslu na mírový. Polovina hostů byla z podniků změnou postižených, zbytek vyráběl pro civilní sektor již dříve a teď se cítil na koni. Donedávna tomu bylo naopak, válečná výroba měla přednost a mohla si dovolit vyrábět nestydatě předražené výrobky. Když teď Pepek chtěl, aby civilové postiženým pomáhali, moc se jim do toho nechtělo.

„Vždycky se měli líp než my,“ vypočítával staleté ústrky výrobce civilních letadel. „Jeden materiálově srovnatelný výsadkový člun stál jako tisíc osobních letadel. Měli k dispozici zadarmo všechny patenty, nestydatě rejžovali a teď je máme podporovat?“

„Vyráběli jste přece také,“ uklidňoval ho Pepek. „A nehladověli jste u toho. Teď to budou vaši kolegové, až budou s vámi vyrábět letadla.“

„Tím hůř! Máme snad podporovat konkurenci?“

„Proto chci, abyste se spojili,“ trval na svém Pepek. „Když říkám spojit se, chci aby to bylo pro obě strany spravedlivé!“

„Spojit se? Myslíte fúzi? Fúze nikdy nemůže být spravedlivá!“ nedal se civil. „Pravomoci se dělí podle vloženého kapitálu a ten mají podstatně větší! Neumíte si ani představit, co úsilí nás stálo, aby nás nespolkli! Stovky let jsme se tomu bránili! Měli jsme jedinou výhodu, že náš sektor nebyl tak lukrativní, aby o nás stáli!“

„Proč by vás měli spolknout?“ namítal Pepek. „Měnovou reformou se kapitál vyrovná. Už nepůjde o to, který sektor je lukrativnější. Jestli vám jde o výrobu letadel, neměli byste odmítat kapacity ani patenty, které vám přinesou. Nebylo by spojení pro obě strany výhodnější?“

„A vy myslíte, že nám něco přinesou, aby nám pomohli vyrábět? Ti spíš očekávají, že jim pokorně odevzdáme naše podniky, když jim teď vyschnou zlaté prameny! Podívejte se, náš obor je dost specifický. Umíte si představit složitost takového obyčejného osobního letadla?“

„Náhodou umím,“ usmál se Pepek. „V našem světě jsem je projektoval.“

„Osobní letadla?“ vytřeštil na něho oči továrník a chvíli civěl, jako kdyby nevěřil ani svým očím. „Pokud vím, vy je přece nepotřebujete! Létáte si kam chcete i bez letadel!“

„Létáme,“ připustil Pepek. „Moje žena Yazatap před chvílí vyletěla vstříc vašemu křižníku vyřadit jeho posádku. Na to letadlo nepotřebujeme. Ale tady Icy může potvrdit, že nic není tak snadné, jak to vypadá. Z jeho hlediska to bylo nepohodlné, museli jsme čas od času využívat i nechtěnou pohostinnost vašich lodí. V našem kokonu není pohodlí pro pasažéry, nemůžeme ani přepravovat větší náklady. Na to jsou letadla výhodnější. Nepoužíváme je v takové míře, ale občas se nám i nějaké to letadlo hodí.“

„Vy že jste projektoval letadla?“ nevěřil továrník. „To přece není záležitost jednotlivce! Kolik vás v takovém týmu bylo?“

„V Andělském světě jsme byli v týmu dva, já s Víťou,“ připustil Pepek. „Bulise nepočítám, ten si jen trochu upravoval sedadla. Víťa byl hlavní, já jsem se tam spíš učil, ale v Oáze už jsem na to byl sám.“

„Snad se nepletu, když předpokládám, že vaše letadla byla lepší,“ lichotil Pepkovi továrník. „A co kdybyste nám přispěl i vašimi znalostmi?“

„Letadla tady dělat nebudu,“ podotkl Pepek jemně. „Vrátím se do našeho světa, budete si je muset dělat sami!“

„No, ale kdybyste nám třeba nabídl své projekty…“

„Kdybych sem chtěl přinést své projekty, přinesl bych je i s okifeiskou výrobní technologií, ale pak bych nepotřeboval ani vás,“ řekl Pepek. „Takovou nepředloženost neudělám.“

„Myslíte si, že bychom ji nezvládli?“ snažil se ho provokovat továrník.

„Okifeiská výrobní technologie by váš svět rozvrátila,“ ujistil ho Pepek. „Stěžujete si tady na konkurenci a nechce se vám spolupracovat. Co byste řekli na konkurenci, která pracuje skoro bez výrobních nákladů a může si dovolit nabízet lepší zboží za tisícinu vaší ceny? Věřte mi, že by s vámi za pár dní dokonale zametla.“

„Donedávna jsme vyráběli za tisícinu ceny našich konkurentů, ale bylo nám to málo platné, oni měli smlouvy, my ne,“ stěžoval si továrník.

Představitel armádních výrobců se ale také cítil uražený.

„Za jakou cenu byste vyráběl vojenská letadla?“ navrhl Pepkovi. „Vyráběl byste je levně? Museli jsme vyrábět především spolehlivě, naše výrobky prověřoval vždycky kosmos a to není žádná procházka parkem! Proto jsme museli mít tak výhodné smlouvy!“

„Vojenská letadla jsem nikdy nevyráběl, ani nebudu,“ odrazil ho Pepek. „Nevšimli jste si, že patříme do úplně jiné civilizace? Nepřišli jsme vám pomáhat s vojenskou výrobou!“

„Proč ale tak trváte na těch civilních?“ zeptal se ho jiný podmračený podnikatel.

„Protože nechceme, abyste dopadli jako Morzortové,“ odvětil mu Pepek.

„Morzortové?“ nechápal podnikatel. „Co s nimi máme společného? Slyšel jsem o nich, že byli zaostalí, nic víc.“

„Měli jste nebezpečně blízko k jejich smutnému konci,“ tvrdil Pepek. „Někteří vaši lidé mají prsty v jejich zkáze. Nechtěl bych být v jejich kůži, až je dopadneme.“

„Ve válce je možné všechno,“ přiznal podnikatel. „Kdo prohraje, trpí.“

„A vítěz páchá zločiny beztrestně,“ doplnil Pepek. „To vaše úsloví známe, ale nehodláme se s tím smířit. V žádném světě, nejen u vás. Podle nás i zločiny vítězů dostihne spravedlnost.“

„Vysvětlete to hlavně Alianci!“ namítl prudce podnikatel.

„O Alianci se nestarejte, slízne si své,“ ujistil ho Pepek. „Přišla o Flotilu u Alyaku, ale tím to neskončí. V současné době po ní ve vesmírech pátrá více týmů, jako je náš. Až ji objevíme, věnujeme se jí naplno.“

„Proč se nezeptáte našich navigátorů?“ zavrčel podnikatel. „O Alianci by vám určitě řekli všechno co chcete – a rádi.“

Mezitím požádal o dovolení vstoupit jeden z důstojníků. Přinesl přenosný komunikační stroj, zapnul jej a Císaři na jeho obrazovce předvedl krátký sestřih videodokumentů, pořízených mezitím hlídkami venku ve městě.

Útok křižníku Fašabhyd naštěstí nejdůležitější objekty ve městě Scheja minul. Odnesla to jediná velká budova – vojenská škola Výchozího Bodu. Naštěstí byla skoro prázdná, Císař totiž nedávno udělil zaměstnancům mimořádnou dovolenou a kadetům prázdniny. Kadetům tím udělal radost, ale zaměstnanci odcházeli se smíšenými pocity, šuškali si – a ne bez důvodu – že je to jen předzvěst vyhazovu a rozpuštění školy jako takové. Jen někteří důstojníci měli byty v objektu, takže tam zůstali. Udělali by ale lépe, kdyby odešli spolu s ostatními.

Na místě vojenské školy zůstal obrovský kouřící se kráter, ale ztráty na životech byly podle hlášení minimální, což byla příznivá zpráva a Císař si mohl oddychnout. Litoval zničené školy, ačkoliv věděl, že se ji tak jako tak chystal zavřít a rozpustit. Litoval i oběti, vydal příkazy veliteli záchranářů a povolal si velitele nové Císařské Gardy, která nahradila jeho nespolehlivou, zrádnou Ochranku.

Nezdržoval se tím ale dlouho a Pepek mohl pokračovat v diskuzi.

„Vaše navigační informace jsou pro nás bezcenné,“ usmál se. „Vesmírem cestujeme jinak než vy a vaše cesty mimoprostorovými choboty nejsou pro nás použitelné.“

„Bez nich by bylo cestování příliš zdlouhavé, od hvězdy ke hvězdě je příliš daleko! Teprve choboty to prakticky umožňují!“

„Pro vás,“ připustil Pepek. „Náš způsob je rychlejší, to vám potvrdí i Císař. Vaše předpisy mu nedovolovaly cestovat mezi světy s odůvodněním, že by mu tam nikdo nezajistil bezpečnost. S námi byl na více světech. Některé jsou dokonce lidem nebezpečné, ale snadnost jejich opuštění nám snižuje riziko na přijatelnou míru.“

„Má pravdu,“ potvrdil mu sám Císař. „Viděl jsem s ním i světy, kde by člověk nepřežil ani den, kdyby z nich nemohl včas zmizet. Jenže oni přecházejí ze světa do světa tak lehce, jako my překročíme práh z jedné místnosti do druhé! Jediným krokem!“

„Co má znamenat, že po Alianci pátráte? Rozmístění světů Aliance je odedávna známé, nač to zbytečné pátrání?“

„Náš způsob cestování vesmírem používá jiné cesty,“ opakoval Pepek. „Do stejného cíle se dostaneme jinudy. Paralelní vesmír je zkroucený úplně jinak, než jak se zdá v tom třírozměrném, který znáte. Naše sousední světy bývají ve třírozměrném vesmíru vzdálené celé tisíce světelných let. A naopak od světů, které ve vašem vesmíru sousedí, nás odděluje až několik set křižovatek.“

„To není zrovna výhodné!“ mínil podnikatel.

„Jak se to vezme,“ podotkl Pepek. „Váš způsob cestování vám umožňuje navštívit jen pár světů, sousedících v třírozměrném vesmíru. Lety trvají obrovským kosmickým lodím i s využitím mimoprostorových chobotů měsíce, bez nich i celé roky. My lodě nepotřebujeme vůbec, cesta na nejbližší světy je otázkou vteřin a blízkých světů máme na výběr více než sto tisíc. Bohužel mezi nimi nejsou zrovna ty vaše, ale to je jen otázkou času. Určitě se na vaše světy dostaneme i naším způsobem, ale může se stát, že budeme muset prozkoumat několik tisíc jiných světů. Jenže až tu cestu najdeme, bude časově stejně krátká, jako je dnes cesta od nás na Alyak.“

„Jak dlouho vám vlastně trvala cesta z vašeho světa na Alyak?“ zajímal se Císař.

„Od chvíle, kdy jsme vyrazili, to trvalo pár dnů,“ přiznal Pepek.

„Úžasná rychlost!“ podotkl Císař.

„Cestou nás ale zdrželo několik neznámých světů, na které jsme narazili a museli jsme je aspoň zběžně prozkoumat. Strávili jsme na nich více času než vlastním cestováním. Z Alyaku domů to bude rychlejší, odhadl bych to na pár minut. Jsme přece jen příliš daleko, než aby to byla otázka pouhých vteřin.“

„Pár minut! To naše lodi potřebují, aby se dostaly na nejnižší oběžnou dráhu!“

„Máme zkrátka jiné technologie,“ pokrčil rameny Pepek. „U kosmických letů i na našich světech. Ale teď vám navrhnu přerušit debatu, čeká nás důležitější jednání. Za malou chvíli sem dorazí Yazatap se zajatým plukovníkem Krvežou.“

„To bude opravdu závažnější téma,“ přikývl Císař. „Kde je tvá žena Yazatap? Já vím, že se vzájemně vycítíte, ale přece jen…“

„Právě sem vchází,“ odvětil Pepek.

*****

Yazatap vstoupila do Císařova krytu poněkud netradiční cestou, totiž stropem. Vynořila se i se svým živým zavazadlem v náručí skrz veliké svítidlo, ale zřejmě jí to nevadilo. Při přistání se zabořila po kolena do podlahy a trochu zavrávorala, ale rychle z ní vystoupila, zbavila se kokonu, rutinně prošla třemi hmotovými zrcadly a zastavila se přímo před Císařem.

„Tady máte viníka té zkázy!“ řekla a zrušila druhý kokon, věznící jejího zajatce.

Kokon se prostě rozplynul, takže se plukovník náhle ocitl na vlastních nohou. Ty ho ovšem po dlouhém pobytu v beztíží zradily a rozplácl se na podlaze před Císařem jako kajícník, skoro to vypadalo jako úmyslné. Yazatap se předtím na nohou udržela, ale pro ni to tak nezvyklé nebylo.

„Vstaň, darebáku!“ zahřměl na ležícího plukovníka Císař.

„Nech ho ležet,“ poradil mu Pepek. „Nohy ho ještě neudrží.“

„Jen ať se snaží!“ nemilosrdně požadoval Císař.

„To je snad jedno,“ mírnil ho Pepek. „Vysvětlovat může i vleže. Zajímalo by mě ale, proč nedodržel slovo a porušil váš rozkaz.“

„Slyšel jsi? Odpověz!“ poručil plukovníkovi Císař. „Víš, co jsi vůbec provedl?“

„Jaké rozkazy může vydávat někdo, kdo je v moci nepřátel?“ odvětil hrdě plukovník. „To se přece rozumí samo sebou, že falešné! Povinností nás kosmických vojáků je v takovém případě falešné rozkazy neposlouchat a řídit se čistě vlastním úsudkem.“

„Vlastním úsudkem!“ vybuchl Císař. „Srovnal jsi se zemí naši starodávnou válečnou školu Výchozího Bodu i s výkvětem vojenských vychovatelů Císařství! Co to mělo znamenat?“

„Byl to pokus o zničení mimozemšťanů, kteří ovládli Scheju!“ trval na svém Krveža. „Nad Schejou bylo kouřmo, takže šlo o pouhý navigační omyl! Je mi to opravdu líto.“

„Úspěšnějším zásahem bys zabil svého Císaře. Byl to atentát na mě, uvědomuješ si to?“

„To posoudí až dějiny,“ odvětil lhostejně plukovník.

„Rozkaz zněl jasně!“ trval na svém Císař. „Ukončit akci, přistát. Zajímalo by mě, proč jste se už dřív nezajímali, zda neplníte falešné rozkazy?“

„Předtím byly vždycky pečetě pravé!“ bránil se plukovník.

Pokoušel se zvednout, ale jeho tělo si během pobytu v beztíží odvyklo gravitaci a s vypětím všech sil se mu podařilo jen obrátit se na všechny čtyři.

„I teď byly pečetě pravé, uznali jste je!“ nesouhlasil Císař. „Přitom to byly po dlouhé době první rozkazy, které jste dostali ode mě osobně.“

„Jenže s vědomím, že jste v zajetí nepřátel!“

„To jste nemohli posoudit,“ odmítl to Císař. „V zajetí jsem byl, když za mě vydával falešné rozkazy podle vlastního úsudku Hlavní štáb. To jste péči o jejich pravost neměl!“

„Byly přece v naprostém souladu s předchozí Císařskou linií!“

„S mou předchozí linií!“ vybuchl Císař. „Vždycky mi šlo o spravedlnost! Nevadilo vám, jak byly rozkazy z poslední doby spravedlnosti na hony vzdálené?“

„Nám důstojníkům nepřísluší posuzovat spravedlnost!“ upjal se plukovník a aspoň částečně se vztyčil, i když pořád ještě klečel na kolenou. „Ta byla odjakživa věcí soudců!“

„Soudců!“ vzdychl si Císař. „Udělal jsem si pěkný obrázek o jejich spravedlnosti! Budu asi muset vyházet z právnických fakult učitele i profesory! Jak mohou vychovat spravedlivé soudce, když se sami nechávají uplácet již při přijímacích řízeních?“

„Spravedlnost se nás vojáků netýká!“ trval na svém plukovník.

„A to se na to podívám!“ vypěnil Císař. „Spravedlnost že se vás netýká? Spravedlnost že je na vás krátká? Tak poslouchejte! Spravedlnost teď dopadne přímo na vás! A protože nemám po ruce jediného spravedlivého soudce, chopím se toho výjimečně sám!“

„Důstojníka kosmického loďstva smí soudit jen Nejvyšší vojenský soud Hlavního štábu!“ opáčil plukovník hrdě. „Znám dobře svoje práva!“

„Zřejmě nečtete zákony,“ ušklíbl se Císař. „Nebo čtete jen co se vám hodí. Jako nejvyšší autorita mám v neodkladných případech právo zastoupit soud kterékoliv úrovně! Kterékoliv, tedy i vojenské. Ale to není všechno! Vaši hodnost jsem slíbil zachovat jedině pokud splníte rozkazy. Rozkazy jste nesplnil, degraduji vás proto na vojína! A teď, bez privilegií důstojníka, podléháte libovolnému soudu. Stráž! Ke mně!“

Čtyři muži v uniformách nové Císařské Gardy již čekali na Císařův povel v předsíni. Teď vběhli do místnosti a obstoupili nemohoucího plukovníka Krvežu.

„Strhněte z něho uniformu, která mu nepřísluší!“ poručil Císař.

„To snad ne! Jsem důstojník Císařské Flotily a tady… tady jsou dokonce ženy!“

„Čest i hodnost důstojníka jste prohrál vzpourou, vojíne Krvežo! A od této chvíle nejste ani vojínem. Na tomto místě vás navěky odepisuji z řad armády!“ řekl slavnostně Císař.

Pepkovi se to příliš nezamlouvalo, ale když viděl vyděšený, nenávistný výraz plukovníkova obličeje, nezbylo mu než souhlasit s rozsudkem. Jistě, bylo to promyšlené pošlapání důstojnosti člověka, jenže ten před necelou půlhodinou vraždil – a vrahy Pepek nikdy nelitoval.

Gardisté strhali s plukovníka uniformu. Plukovník se s nimi z posledních sil rval, ale proti čtyřem, sám a zesláblý, nic nezachránil. Povalili ho naznak a zbavili ho nejprve uniformy, kterou mu přitom roztrhli, pak i důstojnických bot.

„Oblečte si tohle!“ hodil Pepek k potupenému Krvežovi nevelký balík.

Byla v něm kombinéza pískové barvy z velice pevné látky a pár pevných mokasín.

„A dělejte, budete to už brzy potřebovat!“ dodal rychle Císař.

Bývalý důstojník se zahanbeně oblékal. Z očí mu koukala vražda, jenže byl zesláblý, sám a beze zbraně. Pro tuto chvíli si musel dát zajít chuť na pomstu, ale bylo vidět, že už teď spřádá plány na odplatu. Jen ještě netušil, co ho čeká.

„Ten oblek hodně vydrží,“ dával mu Pepek suše instrukce. „Po kapsách najdete posledních pár darů od Císaře. Za vaši zradu je jich až příliš, ale budete je potřebovat. V batohu máte pro začátek nějaké zásoby. Moc jich není, ale víc si jich také nezasloužíte.“

„Co vy, vetřelci, do toho ještě mluvíte?“ obořil se Krveža na Pepka nepřátelsky.

„Pomáháme Císaři se spravedlností,“ odvětil Pepek. „Nemáme ale zájem litovat hromadné vrahy, pro které je čest totéž co lest. To jste si měl rozmyslet na svém křižníku. Spravedlnost má být pro každého.“

„Tohle je náš svět! A vy sem vůbec nepatříte!“ vztekle odvětil Krveža.

„Nepatříme,“ přikývl Pepek. „Ale vy už také ne! Yazatap, Ramiel – hoďte ho tam!“

Bývalý plukovník se náhle vznesl. Nepříliš vysoko, sotva deset centimetrů nad podlahu, ale nechápavě a poplašeně se rozhlížel, co se to děje.

Za ním se objevila bílá elipsa větší než člověk, plná bílých chomáčů. Vzápětí se propadla do modře orámované eliptické brány. Za ní byl jiný svět, ale nevypadal vábně. Tmavý a šedivý, s ostře štiplavým zápachem hořící síry. Po šedé planině se válely kotouče dýmu, hnané vichrem. Kromě vichru tam burácel i jakýsi neznámý hukot, připomínající nějaké obrovské zvíře.

„V Podsvětí se neříká Vítejte, ale Zanechte vší naděje!“ řekl telepaticky Pepek.

Jen telepatie mohla překřičet spojený řev blízkého vulkánu a bouře.

Bývalý plukovník Krveža proletěl modrou branou a dopadl na šedivou pláň do sopečného popela. Ani teď ho nohy neunesly, rozplácl se po dopadu jako žába, ale okamžitě vyskočil hrůzou a děs ho dokonce udržel na nohou.

Půda pod ním byla horká a třásla se.

„Chcete mě tady nechat?“ křičel hrůzou.

„To je přece pravé místo pro vrahy!“ odpověděl mu Císař. Také on musel křičet.

„To je… to je nelidské!“ zavyl strachem Krveža.

„Podle zákonů můžete čekat jedině smrt. Tohle je …o maličko lepší!“ odvětil Pepek.

„Ale jen o málo,“ dodal Císař.

„Proklínám vás! Všechny!“ ječel Krveža, ale modravá elipsa se už zavírala.

Křik odsouzence pohltila bouře.

Ve velké místnosti Císařského krytu se naopak rozhostilo ticho a chvíli zůstalo neporušené. Všichni si ještě v hlavách přerovnávali, co před okamžikem viděli.

Proto všichni dobře slyšeli, co řekl Pepek tak potichu, jako kdyby se bál, že tím něco zkazí. Stejná slova řekl hrdina románu Alexandra Dumase Edmond Dantés, zvaný hrabě Monte Christo, když před ním zemřel proradný bídák, hostinský Caderousse.

„To byl první!“

*****

Svádění

Císařovi hosté, přítomní odsouzení plukovníka Krveži i jeho uvržení do Podsvětí, si tu zkušenost pochopitelně nenechali pro sebe, zejména když Císař naznačil, že nejde o tajnou státní záležitost. Rozšířilo se to velmi rychle, nejprve po městě, pak i mimo ně.

„Měl by vlastně nárok na řádný soud, ale dnes jsou spravedlivé soudy vzácné,“ řekl krátce po exekuci Císař. „Proto jsem použil svého prastarého práva a odsoudil ho. Až bude soudnictví v pořádku, vrátím ho před řádný proces.“

„Pokud se ho Krveža dožije,“ pokrčil rameny Pepek. „Podsvětí není dětská školka.“

„Tvrdili jste, že se tam dá přežít,“ podíval se na něho Císař pátravě.

„Za jistých okolností ano,“ objasňoval to Pepek. „Jsou tam jedlé rostliny – ale je jich málo a musí se hledat. Většina vodních zdrojů obsahuje stopy kyselin, najít pitnou vodu je problém, ale při troše štěstí se i voda najde. Naopak je snadné při větší smůle zahynout, ale to se v sopečných oblastech stává i na klidnějších světech. Je to věc štěstí a náhody. Nakonec lidé žijí v sopečných oblastech odedávna i na Emurechó. Podsvětí se liší jen tím, že když člověk nechce riskovat, nemá kam by se odstěhoval.“

„Čeká to i někoho jiného?“ zajímal se jeden podnikatel, který prve Pepka přesvědčoval, jak byl dříve civilní sektor utiskovaný.

„Setkali jsme se tu s nejtěžším zločinem ve známém vesmíru, s úplným vyvražděním světa Morzortů,“ odvětil Pepek vážně. „Něco tak příšerného prostě nemůže zůstat bez trestu, a to bez trestu odstrašujícího. Časem se v Podsvětí sejdou všichni velitelé i členové Hlavního štábu, kteří veleli v době zkázy Morzortů, pokud jsou ještě naživu.“

„My je najdeme,“ dodala Yazatap. „S plukovníkem Krvežou jsme udělaly chybu, neměly jsme ho nechávat Pepkovi. Chápu, že v jeho stavu, zejména bez očí, nemohl vstoupit do jeho mysli a zjistit jeho faleš včas. Na ostatních lodích jsme to dělaly, ale právě proto jsme mu měly pomoci. Nechtěly jsme se ho dotknout, ale ve vesmíru se sentimenty nevyplácejí.“

„Vy umíte vstoupit člověku do jeho mysli?“ ucouvl před ní zděšeně nejbližší z hostů.

„Ano, umíme,“ odvětila přísně Yazatap. „Tak jsme zjistily, že mezi generalitu, která o tom tenkrát rozhodovala, patřil i admirál Hazaróchun. Komu vstoupíme do mysli, nezatají před námi vůbec nic, čteme si v něm jako v knize.“

„To je přece – příšerná vlastnost!“ zděsil se podnikatel.

„Je,“ připustila Yazatap. „Zejména pro darebáky, kterým hrozí prozrazení. Chápeme to, ale přestat s tím nemíníme, dokud to tady nevyjasníme.“

„Ale nebojíte se, že někdo jiný… vstoupí do vědomí i vám?“

„My si do vědomí navzájem vstupujeme už dlouho,“ usmála se Yazatap. „Zvykli jsme si na to, chce to jen jedno – nemít co tajit.“

„Nemít co tajit?“ obracel oči v sloup další z podnikatelů. „Jak potom můžete podnikat?“

„Vážně si myslíte, že se nedá podnikat bez podrazů?“ usmála se na něho Salgiel. „Jestli je to tak, měl byste se honem sám nad sebou zamyslet. Ono to totiž jde. Čestné jednání znamená ve všech směrech spolehlivost a jistotu, tedy i v podnikání.“

„Možná to jde, ale… víte, mezi námi, pro podnikatele je čest spíš přítěží…“

„Kdo nečestně podráží své partnery, bude brzy bez nich a nikdo na světě mu už neuvěří,“ namítla Salgiel. „Se spolehlivými partnery je naopak radost podnikat!“

„To by museli být čestní všichni a obávám se, že je tomu spíš naopak.“

„To se časem otočí,“ usmála se na ně mile Salgiel. „Lidi si zvyknou, že čest se vyplácí. Pak si snad dají říci i ti, kdo si to dnes ještě nemyslí.“

„Umíte si představit, kolika lidem byste museli vstoupit do hlavy, než se něco otočí? Před chvílí jste říkali, že se chystáte co nejdřív vrátit do svého světa!“ vynesl svůj trumf další.

„Jistě,“ přikývla Salgiel. „Ale než se vrátíme, pár desítek lidí to tady naučíme.“

I trumf se dá přebít větším trumfem…

*****

Císař neměl čas sledovat všechny novinky a zprávy, tak jako Pepkova parta, ale měl na to lidi. V hlavním městě měl dokonce celé mediální oddělení. Zdálo by se, že to donedávna musela být dobře placená bezpracná zašívárna, ale skutečnost byla jiná. Mediální oddělení nepracovalo pro nepřítomného Císaře, ale pro Hlavní štáb. Maršálové nepotřebovali informace jen o nepříteli, ale také o náladách mezi obyvateli. Mediální oddělení proto doplňovalo tajnou policii. Jenže to se teď mělo rázně změnit.

Císař požádal Pepka, aby mu prověřil všechny členy, aby se na ně mohl spolehnout. Pepek se sice trochu zdráhal, ale když to probral v rodinném kruhu, nechal se přesvědčit Yazatap, která chtěla Císaři vyhovět.

„Nebudeme přece nikomu škodit,“ naléhala na ostatní. „Císař nám slíbil, že nechá na svých místech všechny. Chce jen vědět, komu smí věřit.“

„Byla bych pro větší přísnost!“ nesouhlasila Ramiel. „Na to, že všichni donášeli Hlavnímu štábu a vlastně i tajné policii, je na ně příliš mírný!“

„Jestli všichni, to je otázka,“ přidal se Pepek k Yazatap. „Císař má pravdu, spolupracovat s nespolehlivými nemůže. Císařství by se mělo více podobat Oáze než Zemi.“

„Zatím má k Oáze hodně daleko!“ odfrkla si Ramiel.

„Jen klid, zlepšuje se to,“ utěšovala ji Yazatap. „Xapho si to taky myslí.“

Xapho procházela jako duch tichým palácem a hlídala. Atentátníků ubývalo, ale občas se tu mohl objevit další osamělý vlk. Bez Hlavního štábu nebyly atentáty koordinované, ale úplný klid také ještě nebyl.

Hovory s mediálním oddělení probíhaly hladce. Jako bažiňačka neměla Ramiel konkurenci, čtení myšlenek jí šlo nejlépe, potřebovala splnit jen pár podmínek, především aby obě hlavy byly v klidu. Salgiel upoutávala pozornost vyslýchaných a Ramiel zatím jako tichá vichřice vymetala nejtajnější zákoutí jejich mysli, Yazatap to ve vedlejší místnosti zapisovala. Po technické stránce problémy neměly, horší to bylo s tím, co se dozvídaly.

„Zapiš,“ požádala Ramiel Yazatap. „Polonai Apovo, udavačka. Nejprve udala svou sokyni, pak se jí to zalíbilo. Při donášení se cítí vládkyní nad životy…“

„Solog Asozo, udává z čiré škodolibosti…“

„Tailta Pideog, nejčastěji mívá výčitky svědomí, ale vždycky splní povinnou aktivitu…“

„Vulak Vebibé, křivě udal i vlastního bratra… i ostatní udavači se mu vyhýbají…“

„Poslyš, Yazi, mě už zajímá jen jedno. Jestli v téhle žumpě objevíme aspoň jednu čestnou výjimku. To snad ani nemůže být pravda!“

„Nebreč, Ramiel!“ konejšila ji Yazatap. „Řekla bych, že mezi udavači čestnou výjimku nenajdeš. Všimla sis, že po nich vyžadovali povinnou aktivitu. To znamená, že měli udávání jako povinnost. Kdo to nedokázal, dlouho mezi nimi nevydržel, až se mezi tu sebranku zkoncentroval výkvět udavačů z celého města. Má to pro nás jednu výhodu.“

„Jakou, prosím tě?“ vybuchla Ramiel.

„Máme je tady pěkně soustředěné,“ řekla Yazatap.

„Co ale řekneme císaři?“

„Pravdu, co jiného?“ opáčila Yazatap. „Přece mu nebudeme lhát! Vydrž ještě chvilku, moc už jich nezbývá.“

„Dobře, ale co s nimi uděláme?“

„To, co navrhuje Pepek. Zpracujeme na ně pravdivé hodnocení a každému věnujeme jeho. Ať si to každý vyřídí se svým svědomím.“

„Svědomím?“ nesouhlasila Ramiel. „Cožpak tihle nějaké mají?“

„To nevím,“ přiznala Yazatap. „Ale i svědomí se může probudit. Třeba když dotyčný zjistí, že jeho nejtajnější tajemství zná tolik lidí, že se mezi nimi nemůže hanbou ani ukázat.“

„Sami to o sobě dosud hrdě roztrubovali!“

„Ano, ale to se udávání nazývalo vznešeně – služba vlasti,“ namítla Yazatap. „Teď se bude nazývat pravým jménem a lidé z okolí, kteří se jich dosud báli, jimi budou otevřeně pohrdat, až se i oni sami začnou za sebe stydět. No, nezáviděla bych jim!“

„Asi jako se ty sama stydíš za své mládí na Zemi?“ rýpla si Salgiel.

„Asi tak!“ podívala se na ni Yazatap mírně. „Nic nezapírám, byla jsem mrcha k pohledání, ale udávání mi ani ty vyčítat nemůžeš. To patří ještě o dvě úrovně níž.“

„Myslíš, že tenhle lidský odpad může Císaři dělat platnou službu?“ starala se Ramiel.

„To by byli čistí mediální experti!“ vzdychla si Salgiel. „Doufám, že Císař své plány s nimi důkladně přehodnotí.“

„Už se to děje,“ ujistil je Pepek, kterému se v Císařově pracovně dařilo poznatky svých žen zapojit do debaty s Císařem. „Vypadá to spíš na likvidaci celého mediálního oddělení.“

„Co je čeká potom?“ zajímala se Salgiel.

„Císařská penze,“ ujistil je trpně Pepek.

„Cože?“ vybuchla Ramiel. „Aby dostali za všechnu tu špínu ještě penzi?“

„Jo,“ přikývl Pepek. „Abys tomu rozuměla, Císařská penze není vyznamenání za zásluhy! Dostane ji každý občan Emurechó, děti i dospělí, právě o tom spolu diskutujeme. Bude to životní minimum, aby nikdo nezemřel hlady, žádný přepych. Kdo bude mít zaměstnání, bude mít k penzi plat a bude se mít lépe, ale když tihle udavači práci neseženou, budou mít jen to minimum.“

„Kde na to Císař vezme peníze?“ zajímala se věcněji Salgiel.

„Pochopitelně z daní,“ ujistil ji Pepek. „Když nebude vydržovat armádu, zbudou peníze na penze, neboli životní minimum pro všechny.“

„A co když to někomu postačí a nebude pak vůbec nic dělat?“

„Tak ať nedělá!“ řekl Pepek. „Kdo si s minimem vystačí, ať si klidně lenoší!“

„A nebudou mít právě lenoši nejvíc volného času na zlodějnu?“ rýpla si Ramiel.

Ze všech žen se nejčastěji brouzdala Pepkovými vzpomínkami ze Země, takže o ní měla lepší představy než Yazatap, ačkoliv i ona viděla svět převážně Pepkovýma očima.

„O tom se právě bavíme,“ ujistil ji Pepek. „Císař tvrdí, že pro soudce bude výhodné, když se nikdo nebude vymlouvat na hlad. Chce pro darebáky zavést opravdu drakonické tresty.“

„To snad ne!“ zarazila se Ramiel.

„Hele, probereme si to večer u sexu,“ usadil ji Pepek. „Náhodou s Císařem souhlasím. Jako duch jsem kdysi trestal darebáky smrtí. Každý dostal nejprve varování a kdo nepřestal, s tím jsem se nepáral, jinou možnost trestu než smrt jsem neměl. Zdejší soudci mají možností víc, nebude to tak kruté. Tresty budou dávat zpočátku mírné, drakonické se z nich stanou až opakováním. Mírný trest bude jen jako přátelské varování. Komu to nepomůže, dostane příště trest těžší. A kdo si ani pak nedá pokoj, dočká se opravdu drakonických. Nejtěžší budou vyhrazeny pro vrahy, zejména vícenásobné. Podsvětí představuje opravdu drsný trest, ale pro vrahy je tak akorát.“

„Tak bych to brala taky,“ přidala se k Pepkovi Yazatap. „Ale zkusila bych sem propašovat náš zákoník z Oázy.“

„O tom se právě s Císařem bavíme,“ ujistil ji Pepek. „Císař by byl pro, já si náš zákoník do písmene pamatuji, jenže tam chybí pár odstavců. Jak víš, v Oáze se nekrade, takže zákoník neřeší majetkové přečiny. Tady ale musíme počítat i se zloději a zlodějíčky.“

„Nepozveme sem doktora Ježka?“ navrhla Salgiel.

„Právníků je tu dost, ať si lámou hlavičky!“ odmítl Pepek.

„Právníků je tu přebytek, ale geniální Ježek tu není žádný!“ odfrkla si Yazatap.

„To bych neřekl,“ nesouhlasil Pepek. „Ježek se chtěl právničiny nadobro zbavit, proto nám vymyslel zákoník tak jednoduchý, že v Oáze od té doby žádné právníky nepotřebujeme.“

„No právě!“ řekla Yazatap. „Jenže právníci, kterým jejich praxe vynáší, nebudou vymýšlet jednoduché zákony, aby nikdo právníky nepotřeboval. Kapři si rybník nevypustí, jak sám říkáš.“

„Jistě,“ připustil Pepek. „To je otázka motivace. Říká se, že doktoři placení za léčení jsou nejhorší. Léčí pacienty co nejdéle, až je uléčí k smrti. Slyšel jsem, že kdesi v Číně naopak platili doktory za zdravé pacienty a doktoři se starali, aby nemocné rychle a trvale vyléčili. Potřebujeme jen najít podobnou motivaci i pro právníky.“

„Bylo by to zapotřebí,“ připustila Yazatap.

„Na Emurechó máme jednu obrovskou výhodu,“ pokračoval Pepek. „Císař je pro většinu lidí nezpochybnitelná autorita a nikdo si nedovolí proti němu otevřeně vystupovat. Bez něho by to tu šlo rozhodně mnohem pomaleji. On prostě něco nařídí a je to.“

„Všichni ho ale neuznávají, někteří mu naopak usilují o život,“ připomněla Ramiel.

„Ano, ale najímají si na to vrahy. Být to zvolený prezident, nebo premiér vlády, zbrojařská lobby by dávno nahnala do ulic statisíce demonstrantů, požadujících jeho svržení.“

„Myslíš, že by na takovou demonstraci někdo přišel?“

„A ty myslíš, že ne?“ usmál se trpce Pepek. „Sesypali by se na něho jako sršni. Sebral vám práci, zradil národ, chce vás zničit, je to určitě agent nepřátel… proti právoplatnému císaři přece jen tolik lidí nepoštvou, ani se o to nepokoušejí. Nanejvýš potají intrikují.“

„I s tím máme plno práce!“ podotkla Xapho, obcházející jako duch palác a okolí. Hlídka jí nebránila účastnit se diskuse spolu s ostatními, jako kdyby byla mezi nimi.

„Proto jsme tady,“ odtušil Pepek.

„Měli bychom do toho víc zapojovat místní,“ řekla zamyšleně Salgiel. „Poslyš, Pepku, co kdybych ti upravila Icyho? Známe ho nejlépe, je možná trochu vulgární, ale určitě to není žádný podrazák. Řekla bych, že mu to do hlavy nestoupne a nezklame nás.“

„Nehledě na to, že mu tím přidáme inteligenci, rozhled a znalosti,“ podotkla Ramiel.

„S někým začít musíme,“ připojila se Yazatap. „Nabídli jsme mu v našem plánu důležitou roli, měli bychom ho chránit a bude jednodušší dát mu naše možnosti, aby se chránil sám.“

„Máme v tom směru jen jedno omezení,“ uvažoval Pepek. „Nesmíme dát naše prostředky lidem, kteří by je zneužili. Ale Icy opravdu není tak zkažený, abych se toho obával.“

„Tak nač čekáme?“

„Máš pravdu, jdeme na to!“

*****

Icy se ale k Pepkově nabídce postavil od počátku odmítavě.

„Poslyš, Pepku,“ namítal. „S urychlovacím čipem jsem odmítl vojenskou kariéru. Slibovali nám kariérní postup, respekt normálních lidí a tvrdili, že nebudeme mít problémy s penězi. Každý věděl, že nelžou. Mariňáci neobracejí v ruce každou lóvre, neznají hypotéky, všechno si kupují za hotové. U normálních lidí mají takový respekt, že jim každý uhne na kilometr s cesty, vyhýbali jsme se jim i na lodi, ale co je to platné, když každý ví, že už to nejsou lidi. Nač je jim peněz jako šlupek bez rodiny a dětí? V době míru žijí v rezervacích, mají se tam jako prasata v žitě, jen samé pitky a mejdany, ale normální člověk se tam neodváží podívat ani z letadla. Nikdo je nesekýruje za drogy, i na lodi je mají legálně, odkud myslíš, že jsme je měli? Kdo chtěl drogy, musel umět překousnout strach a jít až do jejich kantýn.“

„Ty ses s nimi bavil?“

„Jak jinak bych to asi věděl?“ odvětil Icy. „Mluvili s náma pomalu, abysme jim stačili. Dá se to přežít, akorát jim člověk nesmí odporovat, nechce-li facku, až vyletí mozek z hlavy očima.“

„Takže s vámi mluvili pomalu?“ zajímalo Pepka. „A prodávali vám drogy ochotně?“

„Peníze nesmrděj nikomu, ani jim,“ odtušil Icy. „Drogy měli levně a legálně, proč by nám je se ziskem pěti set procent neprodávali? A taky jim nevadilo ohromovat nás, jak se mají fajn.“

„Vytahovali se před vámi? Nebo vás lákali mezi sebe?“

„Oboje,“ kývl Icy. „Tvrdili, že odmítnout čip může jen člověk mdlého rozumu, který se tím odsoudí k životu ve stádu. Sami mají rodiče normální, ale neznají se k nim, protože jsou prej taky z toho stáda. Chlubili se, jak senzační a úžasný je sex s rychlou ženskou. Ty rychlé s tím nedělají drahoty ani v míru, natož na harcu, jen děti z toho nejsou. Vlastně i to považují za výhodu, ale já si o tom myslím své. Jak říkám, žijí si jako prasata v žitě, co na tom, že se nedožijí dvoustovky? A to nepočítám životnost vojáků v kosmických bitvách, ale v míru.“

„To jsi mi ale neříkal!“

„Asi jsem ti přednášel jen jejich výhody, ale oni se nám chlubili i tímhle! Žijí prý rychleji, za dvě stě let toho prožijí víc než ostatní lidé za osm set!“

„To si říkám taky,“ usmál se Pepek. „Při mých třiadvaceti letech to vypadá jako kacířství, ale nikdo mi neupře, že jsem byl na více světech, než kolik jich vůbec znáte. Určitě jsem tam tak nechlastal, ale nenudil jsem se.“

„Ale já chci zůstat člověkem, rozumíš?“ řekl náhle Icy tak vážně, až Pepek ztuhl.

„Já ti to neberu,“ odvětil stejně vážně. „Nenabízím ti přece čip, který by tě lidství zbavil.“

„Ale nabízíš mi, abych byl jako ty!“ namítl prudce Icy.

„Nepovažuješ mě za člověka?“ usmál se Pepek. „Částečně máš pravdu, nezapírám přece, že nejsem z vašeho světa. Ale myslím si, že jsem víc člověk, než vaši čipovaní.“

„Tím si můžeš být jistý třeba stokrát, ale já ne!“ pokračoval Icy. „Já jsem normální člověk, rozumíš? Normální! A chci zůstat normální! Chci mít normální život, najít si normální ženskou, se kterou bysme měli kupu normálních děcek. Nejmíň dvě, ale radši čtyři nebo pět!“

„Myslíš si snad, že já děti nemám?“ podíval se na něho Pepek překvapeně.

„Máš, vím to!“ odsekl prudce Icy. „Dvě se Salgiel, vědmou, která umí křísit mrtvé, ačkoliv by sama měla být nad hrobem, nebo spíš jako hromádka prachu pod těžkým náhrobkem… Další s Xapho, co zrovna někde prochází zdmi a když se křivě podívá na vetřelce, i nejsilnější chlapi omdlívají… A s dalšími, stejně neobyčejnými. Yazatap je prý tři a půl tisíce let, ani pochybovat se o tom neodvážím, ale chodím kolem ní opatrně, jako kolem našich mariňáků! Ta přece taky není normální, uznej! Měj si takových třeba sto, ale mě do toho netahej, chci jen jednu ženskou, jednu, rozumíš mi? Jednu, ale normální!“

„Rozumím ti,“ odtušil Pepek vážně. „Myslím, že tě chápu. Vaše civilizace se od naší liší, ale proč bychom vás nemohli pochopit? Vy to máte horší, znáte jen jednu, tu svoji!“

„Víš ty vůbec, kolik různých světů je tady poblíž?“

„Vím,“ odvětil Pepek. „Kolonizovali jste jich v průběhu tisíciletí víc, ale všechny patří do stejné civilizace. Císařství i Aliance, všude žijí lidé jediného typu. Ať si najdeš ženu na Alyaku, Nuace nebo Emurechó, všude budete mít geneticky stejné děti. Ve vesmíru je ale civilizací víc a nejsou všechny lidské, nebo aspoň lidem podobné. Moje ženy… nejen nejsou zdejší, jsou úplně z jiného těsta. Možná se ti zdají příšerné, ale rozhodně jsou lidské. Měl bys je vidět, když se starají o děti! Ať o svoje, nebo o cizí! U těch dětí pochopíš, že to jsou docela normální ženské.“

„Vypadáte hodně podobně, ale kdo vás trochu pozná, ten už ví své,“ otřásl se Icy.

„Největší rozdíly nejsou vidět,“ ujistil ho Pepek. „Jsou schované v genech. Ty vaše určují zhruba stejné počty narozených děvčátek a chlapečků. Vyplývá z toho přirozená rodina – jeden muž a jedna žena. Cokoliv jiného považujete – a podle mě právem – za úchylku. Omlouváte ji jen v dobách válek, kdy se muži vyvraždí a ženy pak přebývají. Výjimky tolerujete i čipovaným, kde naopak převažují muži, ale těm se bojíte postavit skoro ve všem.“

„Pokud ještě uznáš, že to jsou lidi,“ podmiňoval to Icy. „Já o tom silně pochybuji.“

„Já taky,“ připustil Pepek. „Ale sám přiznáváš, že v době válek jsou i u vás naprosto běžné rodiny, kde na jednoho muže připadá více žen.“

„Ano, ale i pak je zvykem mít jen jednu právoplatnou manželku,“ pokračoval Icy. „Když je žen v rodině víc, je jen jedna manželkou a ostatní jsou konkubíny na smlouvu. Tak to přece mají i v dobách míru čludhe, říká se, kdo na to má… já bych na to neměl žaludek. Ženské na smlouvu to mají nejtěžší. Často je smlouva nutí poskytovat sex náhodným hostům, lidi se na ně dívají všelijak a nejhůř jsou na tom jejich děti, ty nemají nárok na nic. Proto tvrdím, že chlap má mít jen jednu ženskou a basta! Kdyby to bylo na mně, všechny výjimky bych zakázal.“

„Vážně si myslíš, že by to bylo spravedlivé?“

„Jsem o tom přesvědčený,“ trval na svém Icy.

„Jenže teď se strašlivě mýlíš,“ nesouhlasil s ním Pepek. „Trval bys na absolutním zákazu výjimek i v dobách po válce, nebo jiné katastrofě? Pak bys odsoudil většinu žen, na které se muži nedostanou, k životu beze smyslu! To by přece nebylo spravedlivé!“

„No dobře, ale výjimky by měly být trpěny jen v dobách opravdu krajní nouze,“ slevil Icy. „Nesmělo by se z toho stát pravidlo.“

„Moje manželky patří do civilizace, kde to pravidlem je,“ odtušil Pepek. „Jejich genetika způsobuje, že se jim rodí trojnásobek děvčátek proti chlapcům. U nich ženy převažují i v míru. Rodiny s jednou ženou a mužem tam dokonce kdysi považovali za nemravné, neboť berou naději těm přebytečným. Máš pravdu v tom, že rodiny s manželkou a konkubínami nejsou spravedlivé, proto tam mají jen rodiny s rovnocennými manželkami. Měl bys uznat, že jsou spravedlivější.“

„Rovnocenné?“ ušklíbl se Icy. „S takovými… čerticemi bych dlouho nevydržel!“

Pepek se jen usmál. Kdybys věděl, Icy, že jsi taky ďábel, jako ony!

„U nich jsou zkrátka normální rodiny, kde má jeden manžel manželek víc,“ pokračoval ale bez zaváhání. „A protože je to dané geneticky, je to naprosto přirozené.“

„U nich?“ zachytil se toho Icy. „Proč ne – u vás?“

„Protože jsem původem z civilizace, podobné vaší!“ vytáhl Pepek další trumf. „Přidal jsem se k nim a vyměnil svůj svět za jejich.“

„Protože jsi u nich mohl mít víc ženských?“ nadhodil útrpně Icy.

„Protože potřebovaly pomoc,“ odvětil Pepek. „Došlo to tak daleko, že jsem byl jediný, kdo jim mohl pomoci. Jejich původní civilizace dopadla jako Morzorti, proto jsme na jejich osud tak citliví! Pomáhal jsem jim založit kolonii, kde by mohly přežít a krátce před konečnou katastrofou jsme z jejich světa vytahali spoustu dětí. A protože mě potřebovaly, zůstal jsem u nich a patřím teď do jejich civilizace. Včetně toho, že jsem si jich několik vzal za manželky. Proč ne?“

„A proč mi to povídáš?“ zarazil ho Icy. „Co to má společného se mnou?“

„Víc, než tušíš! Bez toho bychom tu nebyli. Alyak by byl nejspíš mrtvým světem, Eremage by dostala plný zásah od Císařských bitevních lodí a ty bys byl mrtvý.“

„Jak to můžeš tvrdit?“ zbledl Icy.

„To netvrdím, jen hádám,“ vzdychl si Pepek. „Možné to ale je, řekl bych, že je to dokonce vysoce pravděpodobné, nemyslíš?“

„O tom bych se radši nehádal,“ ustoupil trochu Icy.

„Já jen, aby sis nemyslel, že moje ženy jsou všem nebezpečné. Samozřejmě umí přimrazit atentátníky, v duchovitém stavu procházejí zdmi, ale to sis vyzkoušel také a víš přece, že to není tak nepřirozené, jak to zvenku vypadá. Na něco máme technické pomůcky, které bys jistě zvládl, na něco máme pomůcky v sobě, ale ani ty nejsou nic nepochopitelného. A kromě toho jistě víš, že jsme nebezpeční jen těm, kdo chtějí být nebezpeční nám. Ty se nám přece vyhýbat nemusíš.“

„Já vím,“ ustoupil opět trochu Icy.

„Čipy berou lidem lidskost, naše úpravy ne,“ rýpal dál Pepek. „Tak proč se jim bráníš?“

„Protože naše ženské jsou naše ženské,“ trval na svém Icy. „Která by mě chtěla, kdybych byl poznamenaný, jako ty?“

„Poznamenaný?“ vytáhl obočí Pepek. „Poslyš, snad mě už trochu znáš. Připadám ti hodně poznamenaný, když zrovna nepoužívám to, co mám proti tobě navíc?“

„Ale ty toho používáš trochu moc a skoro pořád,“ namítal Icy.

„Může se ti to tak zdát,“ připustil klidně Pepek. „U nás doma mezi svými to nepotřebuji, ale zdejší svět je pro nás dodnes trochu neznámý a určitě i nepřátelský. Proto musíme používat kromě nečestného jednání všechno, co povede k našemu cíli. Ale na rozdíl od čipování nás to lidskosti rozhodně nezbavuje.“

„Ale přece jen – jsi jiný než my!“

„Jsem jiný už tím, že jsem z jiného světa,“ namítl Pepek. „To bych byl tak jako tak.“

„Kdybych ale přijal tvoji nabídku, budu jiný i já!“

„Nabízím ti jen to, co by ti pomáhalo,“ naléhal Pepek. „Když to shrneme, čipování pomáhá mariňákům jen v jejich vražedné profesi, v normálním životě jim spíš překáží. Říkal jsi, že rozbijí kdejaké zařízení a proto je nikdo nepustí k řízení lodí. Vzal to čert, i to by se dalo snést, ale že nemají děti, to je horší nevýhoda než zkrácení života, nemyslíš? Musí žít v rezervacích a nikdy už nebudou jako dřív, to se mi opravdu nezdá výhodné, i když si sami namlouvají, že aspoň nepatří do stáda… Kdo odmítne čip a ponechá si lidskost, není podle mě mdlého rozumu, ale naopak.“

„Tak vidíš! Uznáváš to i ty!“

„Čipování bych odmítl, bere lidem lidskost,“ nedal se Pepek vyvést z míry. „Odmítnout můžeš i naši nabídku, nutit ti ji nebudu, ani nesmím. Jenže tady jsou rozdíly, které bys měl cítit. My nemusíme žít v rezervacích, protože bychom se s neupravenými lidmi nesnesli. Žijeme mezi nimi a nikdo ani nepozná, že se lišíme. Nepoznala by to ani tvá manželka, až si nějakou najdeš.“

„I kdyby jí to nevadilo, vadilo by to mně,“ vzdychl si Icy. „Celý život abych před ní tajil, co vlastně jsem? Jdi mi s tím…“

„Na to je jeden opravdu dobrý recept,“ usmál se lišácky Pepek. „Až si najdeš tu, kterou by sis chtěl vzít, pěkně jí všechno řekni a když ti neuteče – a neměla by, když to bude myslet vážně – nech si ji od nás také upravit. Pak nebudete mít před sebou co tajit a nic vás nemusí trápit.“

Icy se zamyslel, ale Pepek pokračoval:

„Něco ti jako starý ženáč povím,“ dodal s úsměvem. „Nevím, proč je sex s rychlou ženou tak skvělý, ale telepaticky sdílenými pocity se sex také hodně zlepší. Poznal jsem své ženy dříve než získaly telepatii, a musím přiznat, že bychom se už k obyčejnému sexu vracet nechtěli. Přičti si k tomu, jak snadno léčíme nemoci a zranění! Čipování možná pomáhá vraždit, ale v normálním životě je na nic. Zato léčení uplatníš kdykoliv. Telepatií se dohovoříme z opačné strany světa i z vesmíru, ale tím jsme nepřišli o schopnost řeči normálním hlasem a nemusíme se před jinými lidmi zpomalovat, aby nám rozuměli.“

„Jenže vám nikdo nerozumí, když se spolu bavíte tajně!“ namítal Icy.

„To je snad v pořádku,“ namítl Pepek. „Taky nebudeš chtít, aby všichni věděli, o čem se bavíš se ženou, když to má zůstat jen mezi vámi dvěma. Buď jí to budeš šeptat do ouška, nebo si to povíte o samotě. My to můžeme také tak, jen nám k tomu přibyla telepatie, kdy si můžeme bez telefonu šeptat i přes půl kontinentu, nebo i do vesmíru.“

„Ale víš, mně se to přece jen nezdá,“ nedal se přesvědčit Icy. „Proč mě k tomu lákáš? Nech mi na to čas, tohle není jen tak!“

„Není to jen tak, uznávám,“ připustil Pepek. „Chci ti jako kamarádovi pomoci, ale lákám tě z více důvodů, než by byl jen tenhle.“

„Které další důvody k tomu vidíš?“

„Například – kdybys měl naše možnosti, nenechal bys mě ve vesmíru trpět jako zvíře, ale pomohl bys mi, jako já tobě. Když nás zasáhli, byl jsi na tom hůř. Vakuum na nás oba působilo stejně, ale ty jsi byl mrtvý. Oživil jsem tě, spravil jsem ti oči a nezůstalo ti ani škrábnutí, jen díra v šatech, ani jsi nechtěl věřit, že jsi ji měl naskrz. Mně ženy pomohly až po návratu na Emurechó, ale ve vesmíru jsem si užil nepříjemné chvíle – se zničeným obličejem, slepý a bez ruky. Uznej!“

„Snažil jsem se ti pomoci jak to šlo!“ vyhrkl Icy. „Nahrazoval jsem ti oči!“

„Zásluhy ti neberu,“ přikývl Pepek. „Snažil ses a díky tobě jsme se vrátili. Jenže s našimi možnostmi bys mi spravil oči do druhého dne a rány v obličeji by rychle zmizely, jako od Salgiel. Ruka je horší, ale podívej se – už mi roste aspoň mrňavá ručička, jako od miminka. Bude muset růst ještě dlouho, ale doroste. Kterýkoliv váš felčar by mě leda útrpně politoval.“

„Já přece nejsem doktor!“ bránil se Icy.

„Já taky ne,“ odrazil ho Pepek. „Lékařka je z nás jen Salgiel, ta jediná se vyzná v genetice. My ostatní umíme jen léčit. Ovšem i tak lépe, než většina zdejších lékařů, to snad už víš!“

„Já ani netoužím po tom, abych uměl křísit mrtvé a léčit rány. Stačilo by mi být farmářem! To snad není tak málo, farmáři živí celé světy!“

„Já přece taky nejsem lékař, ale občas se to hodí. Myslíš si, že se farmářům úrazy a nemoci vyhýbají? Kdybych tě na Fašabhydu nevyléčil, museli bychom oba jen čekat na pomoc od našich ženských. Když se poblíž vašeho farmáře stane neštěstí nebo se objeví nemoc, nemůže dělat nic víc než přivolat lékaře. U našich farmářů je to jinak, většinu běžných případů zvládnou sami.“

„Co pak ale u vás dělají lékaři?“

„Lékařů je u nás méně než u vás,“ pokrčil rameny Pepek. „Věnují se až tomu, co už ostatní nezvládnou. Farmáři jsou potřební i u nás a jak si tě odhaduji, mohl bys být velice dobrý farmář.“

„Tak vidíš!“

„Jenže tady by tě potřebovali víc,“ vemlouval se mu Pepek. „Potřebují farmářů spousty, ale mají nich málo a jeden je nevytrhne.“

„Vždyť jsem už přistoupil i na toho bařtipána!“ řekl otráveně Icy.

„A neříkej pořád bařtipána,“ opravil ho Pepek. „To platilo na toho parazita u vás, ty budeš nesrovnatelně lepší.“

„Jak to můžeš tak jistě tvrdit?“

„Jednoduše,“ usmál se Pepek. „Jak jsi mi toho vašeho bařtipána vylíčil, hned jsem uznal, že se to na něho hodilo. Ty ale budeš jiný! Nebudeš ostatní farmáře šikanovat a vymýšlet si na ně daně, ale učit je, jak se to dělá a pomáhat jim, ne?“

„Chtěl bych!“ připustil Icy. „Jen jestli to budu umět!“

„Farmařit přece umíš! Postačí, když ostatním ukážeš, jak to sám děláš. Oni už tě napodobí a tím je to naučíš. Na to potřebuješ jen vědět, jak to máš sám dělat – a to přece umíš!“

„Kdyby na ministra stačilo tak málo…“

„Člověče, Icy, budeš tady první odborník na zemědělství a kdo jiný by byl povolanější být na tom místě? Před tebou tu byla většina bařtipánů, kteří uměli taky jen vymýšlet daně, zato tebe budou po čase lidé velebit!“

„Na to ale nepotřebuji ty tvoje výmysly!“

„Upřímně řečeno, nepotřebuješ,“ přistoupil na to Pepek. „Jenže na Emurechó bude ještě dost dlouho horko. Viděl jsi, jak se reformy setkávají s odporem některých lidí. Především vojáci přijdou o dosavadní zaměstnání a přitom jsou dnes nejlépe ozbrojení. Budou se stavět na zadní, jak nám co nejvíc uškodit. Ministr zemědělství by jim překážet neměl, ale jestli si tě spojí s námi, mohli by škodit i tobě. My tě samozřejmě nedáme, ale budeme muset na tvoji ochranu někoho z nás vyčlenit a ten bude chybět jinde. Kdyby ses ochránil sám, bylo by to pro nás snadnější.“

„Chceš mě chránit i jako bař… ministra?“

„Budeme muset,“ ujistil ho Pepek. „Ačkoliv je nás málo, nesmíme to nechat náhodě, to by se mohlo šeredně vymstít.“

„Děláš, jako kdybych byl tak důležitej!“

„Ty ale budeš důležitý!“ ujistil ho Pepek. „Slyšel jsi přece, že budeš na farmaření největší odborník v tomhle koutě vesmíru. A rozjet to tady bude opravdu důležitý úkol! Emurechó bez tebe hrozí hlad – to si nevymýšlím, tak to tady je!“

„No jo…“ vzdychl si Icy. „Ale poslyš, nedokážete náhodou vytvářet jídlo z ničeho?“

„Tak úplně z ničeho ne, ale dokážeme,“ připustil Pepek. „Jenže je nás málo. I kdybychom nakrmili každý tisíce lidí, nepostačí to ani na město, jako je Scheja.“

„Tím spíš jim nemůžu pomoct já sám!“

„Ty přece nebudeš krmit celý svět,“ ujišťoval ho Pepek. „Jen to naučíš tolik lidí, aby to na nakrmení celého světa stačilo. Sám svět nezachráníš, ale tvoji žáci ano! Jenže bez tebe by to bylo zdlouhavější a kdoví, kolik lidí by mezitím opravdu hladem zemřelo.“

„Proč tedy nenaučíte lidi vašim zázrakům?“

„Podívej se na sebe, jak ses naježil, když jsme ti to nabídli!“

„No jo…“ vzdychl si Icy. „Máš pravdu. Ale uznej, není to jen tak! Takovýho rozhodnutí může člověk celej zbytek života litovat!“

„Zvlášť když mu ho naše dary nezkrátí, ale prodlouží,“ rýpl si Pepek.

„Prodlouží?“ podíval se Icy nevěřícně.

„Nejspíš,“ odtušil Pepek. „Nedaleko od našeho světa máme svět jiných rozumných bytostí, Xijtru. Xijtrané nejsou lidi, ale shodneme se s nimi. Na rozdíl od nás jsou to ještě lepší biologové než my, takže k nim občas chodíme na radu. Od nich jsme se dozvěděli, že naše dary mají kromě jiných příznivých vlastností i vliv na délku našeho života. Ta byla v našem světě opravdu krátká, kratší než u vás. Stovka let byla pro většinu lidstva nedosažitelná, spousta lidí by byla vděčná i za polovičku. Váš průměrný věk, kolem šesti set let, byl u nás nedosažitelný, dlouhověkost bychom záviděli i vašim čipovaným, ačkoliv podle tebe žijí tak krátce. Ty bys u nás byl už starcem nad hrobem, jako si to myslíš o Salgiel. Ukázalo se ale, že teď mohou i naši lidé žít ne sto, ale tisíc let, to je až desetkrát déle než předtím.“

„Takže… Salgiel, nebo Yazatap…“

„Ty nejsou z našeho světa,“ zarazil Icyho. „U nich byl už dříve věk delší než u vás, proto Salgiel není baba nad hrobem a ani Yazatap, stará přes tři tisíce let, nevypadá jako stařena. Na ně máme ještě hodně co dohánět.“

„A myslíš si, že by to mohlo mít vliv i na nás?“ nedůvěřivě se zeptal Icy. „Třeba až tisíc let pro každýho?“

„To se neptej mě, já nejsem biolog,“ odvětil Pepek. „S takovou otázkou jdi za Salgiel, nebo ještě lépe za Xijtrany, ti to budou vědět lépe. Ale divil bych se, kdyby to vliv nemělo. U nás to dává každému až desetinásobek, takže bych se dvojnásobku u vás nedivil.“

„A poslyš, jak to, že sis je vzal za manželky, když jsou z jiného světa? To jde?“

„Mezi námi to jde,“ přikývl Pepek. „Mezi lidmi a Xijtrany to nejde, Xijtrané nejsou lidé.“

„Jak – nejsou lidé?“ zarazil se trochu Icy.

„Takhle!“ odtušil Pepek a poslal Icymu telepaticky do hlavy obraz xijtrana Qovoraxe.

„A sakra!“ zkoprněl Icy. „Tohle fakt není člověk. Jak se s nimi dorozumíváte?“

„Xijtranskou řeč se nenaučíš, lidé na ni nemají dost velký rozsah sluchu ani hlasivek,“ řekl Pepek. „Telepatie je naštěstí univerzální. Slyšel jsem, že Xijtrané umí i německy, ale to bude asi jako když na vás vaši čipovaní mluví zpomaleně.“

„No, u nich aspoň víte, že to lidi nejsou,“ vzdychl si Icy. „Horší je, když někdo vypadá jako člověk, ale není to člověk. Z našich čipovaných hrůza přímo čiší.“

„Určitě je to lepší naopak,“ usmál se Pepek.

„Jak – naopak?“

„Třeba když k někomu přistupuješ s respektem, protože to není člověk, ale pak se ukáže, že to je člověk víc než sis původně myslel,“ objasňoval to Pepek. „Kdybys blíž pochopil nás, lidi ze Země, anebo mé ženy, původem z Gehenny, určitě bys zjistil, že se s námi dá žít. Nejen protože jsme geneticky slučitelní, takže můžeme mít míšené děti, ale dokážeme se navzájem i pochopit.“

„A s námi slučitelní nejste?“

„To už jsi zapomněl?“ pokáral ho Pepek. „Už jsem ti to říkal. Jsme, takže by sis mohl vzít i naše ženy, například kdyby ses nastěhoval k nám do Oázy.“

„Ty co jsou s tebou, jsou ale tvoje,“ také se usmál Icy. „Jenže vaše ženské jsou, jak jsi mi tvrdil, zvyklé na větší rodiny než naše!“

„V tom případě by ses mohl nastěhovat na Zem, odkud pocházím já. Ženy Země se vašim podobají víc, jejich genetika také upřednostňuje rodiny s jednou ženou na jednoho muže.“

„Tak teď už v tom mám úplný zmatek,“ přiznal Icy. „Jak je to vlastně s těmi poměry? Ženy ze Země jsou jedna ku jedné, ale ty, ačkoliv jsi také ze Země, máš žen klidně víc.“

„Poměr neurčujeme my muži, ale ženy,“ vysvětloval ochotně Pepek. „Ty ze Země mají, stejně jako zdejší, poměr jedna ku jednomu. Tefirky z Gehenny a dalších světů mají poměr tři ku jednomu. Muži to neurčují, zato jsou slučitelní s oběma typy. Proto, když jsem se dal do spolku s tefirkami, musím uznávat jejich poměr. Kdybych žil na Zemi, nebo tady, také bych respektoval poměr určený ženami a stačila by mi jedna.“

„Takže z toho vyčnívají jen naši čludhe, že?“

„Nevyčnívají jen tady,“ přiznal Pepek. „I na Zemi jsou takoví. Přiznám se, také se mi to nezdá. Ale v Gehenně i v Oáze je rodina s více ženami jediná normální. Jenže je spravedlivější.“

„Spravedlivější!“ vzdychl si Icy. „To nám asi nejvíc chybí!“

„A proto byste o to měli více usilovat!“ souhlasil Pepek.

„Byl bych pro, ale jak?“ řekl Icy smutně. „A s těmi vašimi úpravami bych opravdu počkal. Snad to tak nespěchá.“

„Zatím ne,“ přikývl Pepek.

*****

Icyho návštěva

„Nebudeme to mít jednoduché!“ konstatovala Yazatap, když toho večera večer všichni při obvyklém sexu s Pepkem probírali další den.

V Pepkově objetí byla Xapho, ale při telepatickém spojení nepřišly zkrátka ani ostatní.

„Zdá se mi, že se to zlepšuje,“ namítala Xapho. „V posledním týdnu se ve Scheji neobjevil žádný další atentátník.“

„To ještě nemusí znamenat, že to vzdali,“ zpochybnila to Ramiel. „Třeba právě přemýšlejí, jakou jinou taktiku použít, aby nás převezli.“

„Takže jedeme dál!“ vzdychl si Pepek. „Nečekali jsme přece, že to zmákneme za měsíc! Hlavně že už objevili tu vražednou civilizaci!“

Civilizaci, spalující sousední světy, objevili víceméně náhodou Ogdurové – pokud je při tak rozsáhlém pátrání, jaké Ogdurové s Erduky zorganizovali, ještě slovo náhoda opodstatněné, spíš se dalo tvrdit, že to byla otázka času. Na nebezpečnou civilizaci se ihned vrhli Erdukové, pro lidi by prý byla neúnosně nebezpečná. Pátrací týmy by si mohly oddychnout, ale většina se rozhodla vrátit na některý z nově objevených světů, které museli během pátrání nechat za sebou. Na osmi světech žily dosud neznámé, znovu objevené větve tefirů, které se kdysi v pradávném čase, kdy pátrání na vlastní pěst po lepších světech bylo běžnější, od ostatních větví oddělily a už se k nim nevrátily. Sedm jich bylo na odpovídající úrovni, ale jedna v nepříznivých životních podmínkách zpustla a po statisísiletích stagnace se s bídou podobala pozemskému středověku. Téhle civilizaci se Ogdurové rozhodli pomoci přednostně.

Odvolané pátrání uvolnilo ruce i Oldově partě. Olda, Máňa a Mariuk, doplněné Čertem, se okamžitě vypravili na Alyak, v této chvíli jediný svět, dostupný pomocí hvězdných bran. Čekal tam na ně Alexijev, ale i když se s ním rádi setkali, kvůli němu by Oldovu partu Alyak netáhl. Naštěstí měl pro ně Alexijev pochopení a rád jim zprostředkoval výpravu červí dírou na Hengtin, kam touto cestou sám nemohl.

Hengtin byl již druhý svět, prozatím ze Země nedosažitelný pomocí hvězdných bran, kam se vydala další, menší parta rozvětvené Horákovy rodiny. Proti Pepkově partě měli plno výhod. Nejen její zkušenosti, kam se na lodi nejlépe ukrýt, v neposlední řadě se nemuseli statat o Icyho. Čert se ukázal jako platnější parťák. Ukázalo se, že čertvíjakým smyslem vždy vycítí blízkost tefirů z Aliance a díky němu nemuseli být ostatní tak napnutí, ačkoliv cestovali na hvězdné lodi s větším počtem cestujících. Využili totiž návratu zajatců, které nová vláda Alyaku propustila na znamení dobré vůle na třech neozbrojených výsadkových bárkách domů.

Převrat na Alyaku organizoval Alexijev. Byl s tím hotový v rekordně krátké době, ale sám přiznával, že měl lepší možnosti než Horákova rodina. Rozhodující bylo, že se dokázal rozdělit na desítky míst současně a současně také jednal. Zatímco odzbrojoval místodržitelství na jižní pevnině, přemluvil v téže době několik desítek Alyačanů, aby s ním šli nenadále uvolněnou vládu převzít do svých rukou.

V každé společnosti se najdou lidé, kteří se podobné příležitosti ochotně chopí, nejraději v čele ostatních, a obratem ji zneužijí pro sebe. Alexijev si ale vybíral spolupracovníky, o kterých věděl, že k takovým hyenám nepatří. V každé společnosti se vedle darebáků najdou i slušní lidé, jenže se obvykle po vládě tak nesápou a pak jen bezmocně přihlížejí řádění rychlejších hyen. To se ale Alexijevovi stát nemohlo. Už proto, že četl lidem myšlenky a vyhnul se lidským hyenám, aniž by je vůbec oslovil.

Horákovci to měli horší. Číst myšlenky mohli také, ale rozhodně ne tak pohodlně a rychle. Museli občas spát a měli i jiné lidské slabosti, které jim bránily dosahovat nadlidských výkonů Erduků. Dokázali se sice telepaticky koordinovat, ale nemohli být na tolika místech najednou. I kdyby měla každá parta tisíce telepatických členů, nemohla by úkol takového rozsahu stihnout tak rychle, jako tyhle složité bytosti.

Tím víc Pepkovu partu těšilo uznání, které jim Alexijev prokazoval.

Ani Horákovci totiž nebyli bez ocenitelných úspěchů. Ačkoliv by Alexijev, nebo kterýkoliv jiný Erduk, dokázali na jejich místě více, Horákovci měli proti nim jednu důležitou přednost.

Nacházeli se totiž na místě, kde jich bylo právě teď nejvíce zapotřebí.

*****

Oldova parta se naopak hned na počátku dostala na Hengtinu do obtížnější situace, než v jaké začínala Pepkova. Pepkova část Horákovy rodiny měla, ať to všichni přebírali jak chtěli, obrovské štěstí, že narazila na Císaře, zkrušeného zrádným vězením, kterého přesto většina světa uznávala za svého panovníka a nekladla odpor jeho reformám – až na nespokojené průmyslníky, nucené změnit výnosnou vojenskou výrobu za nevýhodnou civilní, a na demobilizované vojáky, zvláště důstojníky, kteří hledání civilního uplatnění považovali za nehodné jejich stavu, obtížné a tedy urážlivé. Neodvážili se neuposlechnout rozkaz o propuštění z armády, ale nedalo se tvrdit, že by jej splnili s nadšením.

Císař sám byl Pepkovi zavázán za své vysvobození a navíc dobře věděl, že jeho zachránci jsou rozdílem třídy silnější. Nejenže se jim nestavěl na odpor, ale nepokrytě je obdivoval, jejich plány schvaloval a jejich snažení podporoval. Nedělali přece nic, co by bylo proti jeho vlastnímu smyslu pro spravedlnost. Císař byl proto pro Pepka největší výhrou.

Oldova menší parta měla počáteční pozici diametrálně odlišnou.

Nenarazila na chápajícího, mírného vladaře, ale na arogantní vládnoucí garnituru Hengtinu, která se dala směle charakterizovat jediným slovem: mafie.

Navíc na Hengtinu nevládla jedna centrální vláda jako na Emurechó. V Hengtinu byly hned tři, každá vládla na své pevnině a mezi nimi panovalo ozbrojené příměří. Jen tak by se s trochou dobré vůle dal jejich vztah nazvat. Jako na Emurechó ve válečné době, tady prakticky pořád, měli jednotný Hlavní štáb, ale měl pravomoci jen směrem navenek. Tři vlády v něm byly zastoupeny paritně a na postu vrchního maršála stál triumvirát, rozhodující prostou většinou, kde měl každý z triumvirů cyklicky právo veta.

Navenek tedy Hengtin vystupoval v Alianci jednotně, ale ve skutečnosti se v něm o jednotě mluvit nedalo. A když, tak ironicky.

Pro Oldovu partu to bylo ovšem krajně nevýhodné. Mohla se buď plně soustředit na vládu jedné vybrané pevniny, pak ale zbývající pevniny nestihala. Rozdělit se tak, aby obsáhla všechny, by znamenalo rozdělit se po jednom. Což mělo více nevýhod než výhod.

Na Emurechó stačilo, aby hlídkoval jeden, zatímco ostatní spali. V samotném paláci ani ve městě Scheja nepřítele neměli, záškodníci k nim přicházeli z jižní pevniny, kde se i po odstranění hlavních viníků udržovalo proti Císaři několik ohnisek skrytého odporu. Protivníci se neodvážili vystupovat veřejně a jejich intriky nebyly úspěšné, což ale neznamenalo, že by v sobě neskrývaly zárodky nebezpečí.

Na Hengtinu to měli horší. Bezpečný úkryt nenašli nikde.

Olda s Máňou se pokusili s jednou ze tří vlád vyjednávat, ale když to probírali s ostatními, předpověděl jim Pepek totální fiasko, neboli naprostý neúspěch. A nemýlil se.

Situace byla složitější než na Emurechó kromě jiného i tím, že na Hengtinu znali teleporty, podobné Okifeiským. Nejen funkčně, i konstrukčně. Také šlo o kabinky, jen nebyly tak rozšířené, jako na Okifeii. Zdejší byly teprve v počátcích, jejich síť nebyla příliš hustá a především, sloužily výhradně představitelům vlád. Teleporty jim umožňovaly střídat místa pobytu a snižovat možnost úspěšného atentátu. Členové všech tří vládních klik vedli jednání zásadně jen na dálku, osobně se nescházeli, aby atentátníkům neposkytovali šance. Většina lidí proto neznala jejich tváře a jména a o existenci vlády věděla jen díky vládním nařízením a všudypřítomné policii.

Navzdory tomu se atentátů na vládu odehrávalo poměrně hodně, nepáchali je ovšem řadoví obyvatelé Hengtinu, spíš to byl skrytý, ale sveřepý boj o koryta. Často byli k atentátům využíváni příslušníci policie, kteří jako jedni z mála věděli, kde mohou potenciální oběti hledat.

Hengtinská policie se nerozdělovala na tajnou a veřejnou. Všichni policisté byli ozbrojeni, ale výrazné uniformy nenosili. Přesněji řečeno, jejich uniformou byl běžný civilní oblek, lišící se schopností rychle se přebarvit. Během akcí byli nejčastěji v černém, už protože se policejní razie konaly většinou v noci.

Úsloví Nosí měňavý šat mezi lidmi na Hengtinu znamenalo Je to hlupák, ale očividně to byla jen bezmocná reakce lidí na všemocnost rozvětveného policejního aparátu. Policii řídily centrály, vybavené tisícovkami sledovacích kamer, umístěných nejen na veřejných místech, ale prakticky všude, kam se daly namontovat. Lidé by si na ně zvykli, ale další a další policejní hony na lidské oběti je vyváděly z míry. Když se v městské pasáži, plné spěchajících lidí, znenadání třetina lidí vybarvila načerno, byli to policisté, kteří právě dostali rozkaz k další akci. Menší část privilegovaných lidí, ostatními nazývaná čludhe, se obvykle vzápětí zbarvila namodro a policie se jim zdvořile vyhýbala, ale pro drtivou většinu lidí bez měňavého obleku nebylo jiné cesty, než se co nejkratší cestou stáhnout z otevřených prostor k nejbližší zdi, přitisknout se k ní, ztuhnout a nepřekážet. Rozhodně se nevyplácelo dělat prudké pohyby nebo se nedejbože rozběhnout, pak totiž policisté bez varování stříleli.

Ačkoliv byl každý takový hon, někdy již téhož dne, mediální propagandou vítán jako další úspěšný zátah proti kriminálním živlům a teroristům, nebo za drtivou ránu nepřátelské špionážní síti, lidé už věděli, že pravda je jiná. Terorizovala je jedině policie a špiona nikdo nikdy neviděl. Zato se potají šeptalo, že se policejní razie pořádají vždycky, když mají uranové doly nedostatek muklů. Svědčilo by pro to, že policie přednostně zatýkala statné chlapy. Ženy, vychrtlé sušinky a naopak tlouštíky zpravidla nechávala na pokoji – nepodávali by v dolech uspokojivé výkony. Nikdo nevěděl, kam zatčené odvádějí. Málokdo se vrátil a když, tak až za desítky let. Propaganda to vysvětlovala tím, že jim bylo – samozřejmě jako součást převýchovy – přiděleno bydliště tak vzdálené, aby se nemohli vrátit k podvratné činnosti, ale těch pár šťastlivců, kteří se přece jen po dlouhé době vrátili, nemlčelo, i když své příběhy vyprávěli ostatním jen šeptem a potají.

V dolech se podle nich přežít nedalo. Jedinou cestou k návratu bylo podepsat pár desítek let v armádě, mít štěstí a přežít pár válečných kampaní, nezbláznit se z toho a nepodepsat nabídku výhod spojených s očipováním ke zrychlení reakcí – to byla totiž jednosměrná jízdenka do pekel.

Jen malou část vysloužilců tvořili mrzáci. Při těžkém poškození lodi byly zasažené úseky často dehermetizované a pokud došlo ke zmrzačení posádky, nevydržely ani skafandry a vakuum zabíjelo spolehlivě. Častější bylo oslepnutí rozptýleným světlem laserů nebo smrtelné ozáření radioaktivitou, jenže o tuto skupinu se na lodích starali lékaři a pojišťovací agenti – jejich cílem ale nebylo poškozené léčit nebo odškodnit, spíš přesvědčit, že další život už beztak nemá smysl.

Vysloužilci museli navíc po návratu vydržet nevybíravé urážky a pomluvy – propaganda je obviňovala ze zbabělosti, neboť těsně před válkou opustili armádu, která o ně dlouho pečovala, namísto aby využili této skvělé příležitosti projevit hrdinství. Jakoby neplatilo, že opustit armádu ve válce mohli jen kolem popravčí stěny rovnou do krematoria, nebo zmrzačením, a mír před další válkou trval tak krátce, že stačilo zaváhat, aby se návrat odložil o další mnohaletou kampaň.

Jedinou, ačkoliv také spornou výhodou veteránů bylo, že je již nechávala na pokoji policie. Ne že by je nesledovala, ale z armády se vracely trosky lidí a ti by v dolech dlouho nevydrželi.

Tak to bylo na Hengtinu, nejsvobodnějším světě Aliance, jak vytrvale tvrdila propaganda ruku v ruce s barvitým líčením kruté tyranie ve světech Císařství.

Podle Icyho to na Nuace bylo lepší, ačkoliv jeho pobyt v armádě byl asi stejně dobrovolný, jako u většiny vojáků z Hengtinu.

Oldova parta prakticky potvrdila Icyho popis poměrů ve světech Aliance. Dobré bylo, že se to dozvěděla předem. Horší bylo, že jim to pomohlo jen v jediném – mohli se včas připravit, že to nebudou mít jednoduché.

A také, že bude bezpečnější, aby se tam všichni zdržovali jako duchové a pohromadě.

Přece jen by si snad mohli pomoci.

*****

Icy nakonec nevydržel Pepkovo naléhání a svolil, aby ho Salgiel upravila. Ne že by do toho šel s nadšením, ale aspoň uvěřil Pepkovu tvrzení, že když nic z toho nebude před ostatními lidmi používat, nebude se od nich lišit a nikdo to na něm nepozná. Druhým momentem, který nakonec převážil, bylo vědomí, že by byl ostatním víceméně na obtíž.

Proto byl výsledkem Salgieliných snah velice příjemně překvapený.

Některé výhody byly opravdu zvenku nepostřehnutelné. Dokázal teď například zatajit dech na dobu, o které se mu předtím mohlo jen zdát. Jiné vlastnosti by si s ním mohl spojit jen ten, kdo o něm tak jako tak věděl – sem patřilo zažehování a naopak hašení ohně očima na dálku. Většinu vlastností ale používat nemusel a pokud je před někým nepoužil, na čele to napsané neměl.

„No, myslel jsem si, že to bude horší!“ svěřil se po týdnu Pepkovi. „Čipovaní to nedokáží utajit vůbec a každý hned ví, před kým se musí mít na pozoru. Tohle není tak nápadné.“

Měl sice pořád nějaké výhrady, ale nebylo mu proti srsti naučit se pod Pepkovým vedením všechno používat.

„Kdo se dal na vojnu, musí bojovat,“ řekl tónem filosofa. „Tohle se dá vydržet.“

Nepřiznal hned, že se mu to samotnému začalo zamlouvat, ale rebelantské řeči ho pomalu, ale jistě opouštěly. Nejvíce ocenil vědomosti, pečlivě připravené od Salgiel. Na Nuace byl jedním z tisíců farmářů, uměl jen nejnutnější. Teď byl díky Salgiel skutečným biologem. Vzdělání získal snadno, spolu se zvýšením inteligence, obvyklým průvodním efektem ogdurské přídavné paměti. Ani předtím nebyl nechápavý, ale teprve teď se mohl plně rozvinout.

Založit vzorovou školní farmu mu nedalo moc přemýšlení. Obletěl malým letadlem blízké okolí Scheje a vybral si vhodný objekt, jakýsi letohrádek. Peníze nebyly problém, od císaře měl neomezený úvěr a když dosavadní majitelé zjistili, že má o jejich nemovitost zájem i sám Císař, nekladli nejmenší odpor. V zájmu spravedlnosti je třeba přiznat, že dohodnutá cena byla vysoká, takže si, ovšem dál od Scheji, zakoupili podobný objekt za polovic.

Farmářem byl Icy, ale dal si poradit i ve výběru zaměření farmy. Pepek mu radil nezabývat se zvířaty, ale zaměřit se na rostliny. Yazatap se pro některé vrátila až do Oázy, nabídla se na to sama, Císař jí jen zprostředkoval cestu na Alyak. Pašerácké chremmaly se na Emurechó přestaly skrývat, když je nikdo nepronásledoval, a staly se z nich běžné obchodní lodě. Ani pak to nebyla snadná cesta, ale Yazatap se něčeho takového nezalekla, když to svět Emurechó potřebuje.

„Podívej se,“ ukazoval Pepek Icymu. „Chov zvířat na maso spotřebuje mnohem víc krmiv, než pěstování stejně výživných rostlin, které navíc nepotřebují úpravu. Masohrušky můžeš česat ze stromů, krájet a jíst. Chutnají jako pečená kuřata, ale nemusí se škubat ani péci a skladovat se dají měsíce. Salámovník dává hotové salámy, které by se musely pracně připravovat, chlebovníky nepotřebují pekárny, mléčné ořechy dávají trvanlivé mléko. Maso a masné výrobky se skladují mnohem hůř.“

„To je sice hezké, ale není to šetření na nepravém místě?“ namítal Icy. „Nebylo by lepší, aby se na tom uživilo více lidí?“

„Kdybys chtěl lidi jenom zaměstnat, můžeš je nechat přehazovat písek z jedné hromady na druhou,“ usmál se Pepek. „Tomu se nesměj, znám svět, kde se to tak dělá. Jedna parta vykope příkop, aby tam položila kabel. Druhá parta příkop zahází a upraví nad tím chodník, ale to už se blíží třetí parta, která chodník rozkope dalším příkopem pro kus potrubí.“

„To nikoho nenapadne kopat jen jednou pro oboje najednou?“ vyhrkl Icy.

„Jenže takhle mají všichni práci a všichni si vydělají,“ pokrčil s úsměvem rameny Pepek.

„Ale vždyť je to strašné plýtvání penězi i prací!“

„Party se zato střídají a uživí se na tom více lidí. Tak si to snad představuješ i ty, ne?“

„Já jsem si ale představoval práci, která dává smysl!“

„Zbytečná práce nikdy nedává smysl,“ vzdychl si Pepek. „Jo, kdybys chtěl ty lidi účelně zaměstnat, vysázej užitkové stromy tak, aby vznikl park. Trávník a cestičky budou potřebovat údržbu a to už smysl dává, ne?“

„Když my jsme byli na Nuace zvyklí na obrovské lány, kde nebylo místo na cestičky…“

„U všech rostlin nemůžeš mít velké lány,“ namítal Pepek. „Například naftovníky. Kdyby jich byl obrovský lán, stačí úder blesku a všechno je v jednom plameni.“

„To jsou tak hořlavé?“

„Jistě,“ přikývl Pepek. „Xijtrané je vyšlechtili, aby produkovaly palivo. Vaše civilizace má místo kapalných paliv elektrolytický vodík z vody, ale to je náročné na elektrárny. Nám benzín, pokud ho potřebujeme, vyroste na kdejakém poli.“

„Ale o to pole se musíte starat!“

„No jistě, nic není zadarmo,“ souhlasil Pepek. „Já jen, že vaše obrovské lány nejsou jediná možnost a nemusí být vůbec výhodné.“

„Dobře se obdělávají,“ hájil je Icy.

„Znám civilizace, kde pole neznají,“ nedal se Pepek. „Xijtrané ze světa kousek od Oázy mají všechny pevniny zarostlé obřími stromy. Cestují těmi lesy ve větvích a nepotřebují ani cestičky, ale když tomu přijdeš na chuť, je to docela zajímavé. Většina našich užitečných stromů pochází právě od nich, jen jsou přizpůsobené naší velikosti.“

„A ty si myslíš, že to máme dělat taky tak?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Pepek. „My jsme jejich lesy také nepřevzali, raději chodíme po zemi, skákání z větve na větev nás neláká. Stejně tak bych vás nenutil převzít čínská rýžová pole, která musí být po celý rok pod vodou, protože rýže roste v bahně. Ale výhodné užitečné plodiny jsme převzali. Dokonce je pro nás sami Xijtrané upravovali.“

„Nejsem proti užitečným plodinám,“ namítal Icy. „Ale převzal bych jen ty, které můžeme opravdu výhodně využít.“

„Jiné ti ani nenabízíme,“ usmál se Pepek. „Xijtrané mají i rostliny užitečné jen pro ně, ale lidem mohou škodit. Například xijtra-máslo – prodlužuje nám život, léčí, ale u žen může přivodit potrat, proto se smí používat jen opatrně. S tím bych tady rozhodně nezačínal, leda časem, až si na xijtranské rostliny zvyknete.“

„No dobře,“ uznal Icy. „Jenže lidi na Emurechó nejenže zapomněli farmařit, ale nemají ani potřebné stroje.“

„Tak vidíš, že zaměstnáš i další lidi!“ zasmál se Pepek. „Zrovna nedávno si někdo stěžoval, že lidé v jeho podniku nemají práci. Dám ti na něho spojení a vyjednej si s ním, jaké stroje budeš pro farmáře potřebovat.“

„Myslíš, že bude nadšený?“ sýčkoval Icy.

„Bude,“ ujistil ho Pepek. „Stroje nebudeš potřebovat jen ty, ale všichni farmáři! Nejen ti, kdo se přihlásili hned, ale i ti další, rozumíš? Dáš mu tím práci na sto let!“

„Vidíš, to bych ani neřekl,“ rozjasnil se Icy. „Ale beru to!“

*****

Icy se nakonec přestěhoval do své zemědělské školy, honosně nazvané Farma Snů, a pustil se do práce. Žáků měl víc než očekával a ty nejšikovnější po vyučení přesvědčil, aby zůstali ve škole jako učitelé. Jeho žáci, vybaveni jeho znalostmi, pak začali zakládat farmy, kde to šlo.

Půdy bylo na Emurechó dost, ale na většině ploch byly parky. Císař zrušil dotace na jejich zvelebování a majitelům dal na vybranou: buď budou parky udržovat na své náklady, nebo se stanou farmáři a parky změní na farmy, anebo je prodají vážnějším zájemcům o farmaření.

Každý farmář pochopitelně začínal rychle rostoucími plodinami, ale Icy své žáky nabádal, aby nezapomínali na sady. Vyžadovaly víc práce a stromy nerodily již prvním rokem, ale Pepek tvrdil, že výnosy z nich budou mnohem větší než z polí.

Icy to sice na vlastním sadu demonstrovat nemohl, sám s nimi teprve začínal od sazeniček, ale Pepkovým slovům věřil a svou vírou nakazil i své žáky. Jeho dalším obdivovatelem se stal sám Císař, který se o Icyho Farmu Snů živě zajímal. Icy byl na ni jak se patří hrdý, ostatně – měl proč. Splnilo se mu v ní něco, na co by si na Nuace ani neodvážil pomyslet. Nejenže byl zajištěný Císařskou Zemědělskou Pojišťovnou, ale byl na Emurechó tak vážený, jak žádný z tisíců farmářů v jeho rodném světě. A nejen on! Císař plnil slib, že se všichni farmáři stanou váženou skupinou. Pořádal pro ně v paláci konference, kde byla účast prestižní i pro ne-farmáře. Icy na nich nesměl chybět, vždy byl pozván na slavnostní zahájení a jeho slovo mělo velkou váhu.

Na tu vážnost si rád začal zvykat…

*****

Když Yazatap odletěla obchodním chremmalem na Alyak, aby na Emurechó dovezla pro novopečeného ministra Icyho vybrané rostliny, přivezla toho mnohem víc.

Pepek ji pověřil důležitým úkolem: přinést miniaturizované robocentrum, podobné tomu, jaké věnoval obyvatelům Jupiterského světa, souseda Oázy. Když tehdy řešil problém, jak dostat robocentra do světa, kde plyne čas jinak než obvykle, vymyslel si miniaturizovanou variantu. Vystačila si s jedním generátorem hmoty a jedním anihilátorem, takže ani nemohla mít možnosti větších robocenter, těžko by stačila zásobovat víc než jednoho člověka, ale i při své miniaturní velikosti dokázala postavit plnohodnotné robocentrum, které převzalo štafetu s mnohem většími prostředky a rychlostí. Obyvatelé Jupiterského světa tak dostali zárodek, který se dal poměrně snadno přenášet, ale obsahoval shodné paměťové krystaly, které se pak uplatnily v plné variantě.

Pepek kdysi svůj zárodek vyvíjel v Oáze několik měsíců, aby mohl splnit slib. Jakmile byl ale vymyšlený, nebyl pro Yazatap problém zadat jeho výrobu a přinést tři kusy na Alyak, Hengtin a Emurechó, aby se Pepkově i Oldově partě uvolnily ruce, aby se nemuseli zabývat zásobováním vězňů. Použil je i Alexijev na Alyaku. Obešel by se i bez nich, ale proč by je nevyužil i on? Mohl méně ztrácet čas s darebáky a více se věnovat potřebnějším.

Robocentra již předtím zásobovala kromě Oázy a světa Chétezů, kde původně vznikla, také několik světů v okolí Země. Také na Zemi byla připravená, jen se dosud neprojevovala. Bohužel, nejvíc byla aktivní ve světech nepříznivých životu, kde by vyhnanci bez pomoci zvenčí nepřežili. Trest vyhnanství neměl být totéž co trest smrti, takže bylo nutné i zločincům zajistit zásobování. Olda s Víťou jim zpočátku posílali kontejnery, Pepek k tomu šikovněji využil robocenter s mírně omezenými možnostmi.

Také na Alyaku, Emurechó a Hengtinu začali robocentra nejprve využívat pro světy určené darebákům… V Podsvětí byla robocentra dvě a další se stavělo. Do seismicky neklidného světa museli dát robocenter více a počítat i s častějšími katastrofami.

Ve Zkilnutově Arestu začal Pepek rozmísťovat robocentra nejdříve. Pro jistotu jich tam už bylo deset, což by mělo pokrýt spotřebu několika set tisíců trestanců.

Pepek doufal, že jich tolik nikdy nebude.

*****

Nepozvaná návštěva na Farmě Snů nebyla obvyklá hned ze dvou pohledů.

Především nebyla ohlášená. Icy tvrdil, že nechat hosta čekat je nezdvořilé, jenže farmář, který se musí starat o farmu, nemá čas hosty vyhlížet. Zavedl tedy od začátku pravidlo, že se jeho návštěvy musí hlásit předem. A protože byl známou osobností, návštěvníci se podle toho opravdu začali chovat a poctivě se předem hlásili.

Tenhle návštěvník ale přišel neohlášen a co hůř, vstoupil do Icyho pracovny oknem.

A Icy hned věděl, že je zle.

Když se Icy ohlédl po neobvyklém zvuku od okna, návštěvník se zarazil. Dalo by se tvrdit, že úplně ztuhl, ale Icyho neošálil. Ztuhli oba, navenek se vzájemně měřili očima a nic neříkali, jen oči jim hrály, jenže oči Icyho protivníka se pohybovaly mnohem rychleji a trhaněji. Icymu bylo hned jasné, co je ten chlap v černé kombinéze zač. Horečnatě uvažoval, co teď.

„Pepku!“ nasměroval se telepaticky na kamaráda, který byl právě tou dobou v císařském paláci ve Scheji.

„Hele – zrovna jednáme, nepočkalo by to?“ pocítil ihned odpověď.

„Pepku, poslali na mě čipovanýho!“ zmohl se Icy na zoufalý telepatický výkřik.

„Přimraž ho!“ poradil mu rychle Pepek. „Už k tobě letím!“

„Když – on se nehýbe!“ opáčil Icy nerozhodně.

„Tak mu aspoň odeber elektřinu, zpomalíš ho!“ věděl si rady Pepek. Pro jistotu se omluvil z jednání, bleskově prolétl vytvořeným hmotovým zrcadlem a vzápětí několika stropy císařského paláce a nad střechami města nabral přímý směr k Icyho Farmě Snů.

Jeho rada naštěstí Icyho vzchopila. Vytvořil kolem nezvaného hosta neviditelnou kulovou oblast, ve které kovy ztrácí vodivost a přestanou vést elektřinu – protipól supravodivosti, při které kovy naopak ztrácejí elektrický odpor.

„Nemusíte se mě bát,“ zaduněl pomalým basem návštěvník. „Přišel jsem v dobrém.“

„Nebojím se vás,“ opáčil opatrně, ale rozhodně Icy. „A mluvte na mě normálně, nemusíte ani pomalu, ani hlubokým hlasem.“

„Netušil jsem, že jste také náš!“ odvětil neznámý vetřelec živěji a skoro normálním hlasem. Radoval se ale předčasně. Podle hlubokého hlasu a zpomalení Icy pochopil, že zóna nevodivosti vetřelci skutečně vyřadila největší zbraň – zrychlující čip. Úspěch ho povzbudil a začal věřit, že vetřelce zpacifikuje i sám, ačkoliv měl v záloze Pepka, který sem spěchal rychleji než letadlem.

„Nejsem váš,“ ohradil se Icy. „Naopak. To vy jste teď normální, chápete mě? Oba jsme teď stejně rychlí – nebo stejně pomalí, jak se to vezme.“

„Vy umíte zrušit čipové urychlení?“ zaváhal návštěvník. „Natrvalo?“

„Natrvalo ne,“ zavrtěl hlavou Icy. „Jen dokud budeme spolu jednat. Neponechám vám ale žádnou výhodu.“

„Jenom na chvíli? Škoda!“ vzdychl si neznámý. „Natrvalo by to bylo lepší!“

„Copak?“ opáčil Icy jízlivě. „Vám nevadí, že jsem zrušil vaši největší zbraň? A nesnažte se o žádný podraz! Musel bych se bránit a raději vás předem na rovinu varuji, mám proti vám něco, o čem nemáte ani tušení!“

„Kdybych vás přišel zabít, vadilo by mi to,“ pokrčil rameny vetřelec. „Já ale takový úmysl nemám, přišel jsem za vámi sám za sebe a v dobrém.“

„V dobrém?“ povytáhl obočí Icy. „Odkdy přicházejí mariňáci v dobrém? Zvlášť když se do místnosti derou oknem?“

„Přiznám se, občas ty výhody používám, když už je mám,“ připustil vetřelec. „Řekněte mi ale upřímně, přijal byste mě, kdybych se řádně ohlásil?“

„Řádně se mi ohlašuje dvacet lidí denně,“ opáčil Icy. „Nikoho jsem ještě neodmítl.“

„Kolik mariňáků už jste přijal?“ ušklíbl se neznámý.

„Ještě žádného.“

„Tak vidíte!“ odvětil neznámý. „Některým lidem jiná cesta než oknem nezbývá, ačkoliv to ani pak není zaručené. Proto jsem se vypravil za vámi, vy ještě – aspoň občas – s lidmi jednáte.“

„Ke mně se ale chodí zásadně dveřmi!“ odsekl jedovatě Icy. „Žádného mariňáka jsem tady neměl, protože jste vůbec první mariňák, který o mě projevil zájem. A když chcete upřímnost, ani moc o váš zájem nestojím.“

„No právě! Jakou bych měl naději, že mě aspoň soukromě vyslechnete?“

„No, když už jste tady, vyslechnout vás mohu,“ připustil Icy. „Samozřejmě jen když tu nejste služebně! Proti soukromému rozhovoru nic nemám.“

„Nic víc ani nečekám,“ odvětil rychle neznámý. „Určitě se dohodneme po dobrém, nemám zájem na žádném způsobu konfrontace.“

„Tak se, prosím, jako každá pořádná návštěva posaďte!“ pokynul mu Icy do pohodlného křesílka. „Co má být hlavním bodem našeho rozhovoru? Tak nějak nepředpokládám, že byste se chtěl stát farmářem jako většina těch, kdo se mnou jednají. Ale kdybyste chtěl, mohu vám dát stejné rady jako ostatním.“

„Farmářem jsem kdysi býval,“ odvětil neznámý, když se trochu neobratně svalil do křesla. Bylo znát, že bez urychlení nejsou jeho pohyby příliš jisté.

„Dokonce jsem byl jedním z posledních farmářů v tomhle nešťastném světě,“ pokračoval kupodivu klidně a rozvážně. „Těch rad bych ani moc nepotřeboval. Máte ale pravdu, farmářem už nikdy nebudu, ta cesta je pro mě dávno a navždycky uzavřená.“

„Jenže já jsem teď zdejší ministr zemědělství a farmáři jsou můj obor!“ odvětil Icy. „Jako odborník na farmaření pomáhám vašemu světu vymanit se z pasti, do které jste spadli.“

„Z pasti?“ ušklíbl se mariňák. „Nejste tou pastí spíš vy sami? Odborníka na farmaření bych ještě bral, to by nebylo nejhorší. Jenže vy jste z Nuaky, ze světa našich nepřátel, nemýlím-li se. A je vás tu víc… Co to znamená? Snažíte se nás dostat pod nadvládu Aliance, co?“

„Co to znamená?“ přerušil ho Icy. „Nic z toho, co naznačujete. Ano, je nás tady víc. Ale ze světů Aliance pocházím jen já, Icy Livdišer. Jako zběh z alianční armády nehořím nadšením pro Alianci a ti ostatní mají s Aliancí společného ještě míň. Přišli jsme vám pomáhat, rozumíte?“

„Pomáhat?“ zavrtěl hlavou mariňák. „Jak tomu mám rozumět? Nezačala náhodou ta vaše pomoc velkými masakry?“

„Nezačala,“ odmítl to Icy. „Masakry tady ve Schejo byly, to jste ještě slyšel dobře. Kdo je ale způsobil? Jedině vy, přesněji řečeno, mariňáci knížete Pačdoga.“

„S těmi mě nespojujte, nepatřím k nim,“ odmítl mariňák. „Slyšeli jsme jenom, že jste tady způsobili nějaké obrovské masakry.“

„Slyšeli jste to asi dobře, ale pravda to nebyla,“ odfrkl si Icy. „Pravda je, že kníže Pačdog poslal čipované mariňáky, aby se zmocnili Císaře. A ti začali vraždit hned po příletu na letišti. Ti to byli, rozumíte? Ne my!“

„Neřekli nám, kdo zabíjení začal,“ odvětil klidně mariňák. „Jen víme, že tam bylo hodně mrtvol. Neřekli nám, že se kníže Pačdog postavil proti Císaři, ale zřejmě to prohrál, když je Císař dosud ve Scheji. To mě těší, ale nepopíráte masakr, který přitom nastal. Nebo je to ještě jinak? Rozumějte, nevěřím žádné oficiální propagandě a snažím se udělat si o všem vlastní názor.“

„To děláte dobře,“ odvětil Icy. „Je to úplně jinak, než si myslíte. Pačdogovi mariňáci začali vyvražďovat letiště. Pak jsme tam dorazili my a tím to skončilo, žádná další mrtvola už nepřibyla. Pačdogovci si pak už ani neškrtli!“

„To se mi nezdá,“ mračil se mariňák. „Že by při takové řeži nebyly další oběti? Chcete mi snad namluvit, že jste se s nimi po prvních jatkách dohodli po dobrém?“

„To ne, dohoda by neměla smysl. Je to ale ještě neuvěřitelnější, než doufáte. Naše strana nemá žádné vrahouny, jako jste vy. Zabíjeli jedině čipovaní Pačdogovci, ale i ti jen do chvíle, než jsme na místo dorazili my. Pak už nezemřel nikdo, náš protiútok proběhl bez krve. Byl jsem tam také, ale jen jsem zíral, jak padají. Jako obilí pod kombajnem! Těch tři sta mariňáků zpacifikoval bez jediné další kapky krve jediný člověk.“

„Zpacifikoval?“ otřásl se mariňák. „Bez krve? Mám tomu rozumět, že je ani nezabil?“

„Nezabil,“ ušklíbl se Icy nad jeho nechápajícím obličejem. „Se všemi se můžete dost brzo setkat, jsou od té doby našimi zajatci.“

„Mariňáci – a zajatci?“ nemohl si to srovnat v hlavě.

„Jo – a všech tři sta, bez výjimky,“ trval na svém Icy. „Jestli věříte bajce, že se mariňáci zásadně nevzdávají, mohli bychom vám ji vyvrátit dříve než mrknete.“

„A to všechno aby – jediný člověk?“ přidal k tomu mariňák další neuvěřitelnou skutečnost. „Toho člověka bych chtěl vidět!“

„Stojí vedle vás!“ upozornil ho Icy, který o Pepkovi už dvě vteřiny věděl.

Na poloprůhlednou postavu mariňák jen vytřeštil oči. Postava rychle ztratila průhlednost a ještě jednou se změnila. Místo černé kombinézy měla teď na sobě čistě bílou.

„Vítejte, kdo v dobrém přicházíte!“ obrátila se na zkoprnělého mariňáka.

Mariňák jen zíral. Ještě nikdy nezažil, aby někdo čipovaného mariňáka vítal, lidé spíš před nimi v děsu prchali. Na to, aby odpověděl, by potřeboval mnohem více duchapřítomnosti.

„Říkal jste, že přicházíte v dobrém,“ pokračovala bílá postava neobvyklým hlasem, který jakoby každému vznikal přímo v jeho vlastní hlavě. „Pokud to tak myslíte, buďte nám vítán.“

„Nemám zájem na žádném způsobu konfrontace,“ opakoval mariňák a vstal. „Promiňte mi ale, vy jste se tu tak náhle neobjevil díky urychlení, že?“

„Správný postřeh!“ přikývl Pepek. „Máme jiné výhody než vy, jen je tak nezneužíváme. Jen se zase posaďte, vsedě se lépe jedná.“

Mariňák tedy dosedl nemotorně zpátky a Pepek s Icym se také posadili.

„A mohl bych… mohl bych se na něco zeptat přímo vás?“ obrátil se mariňák na Pepka.

„Proč ne?“ opáčil Pepek pořád telepaticky. „Ven s tím!“

„Tady pan Livdišer tvrdil, že nejste z Aliance. Ale z Císařství podle mě nejste také.“

„Slyšel jste to správně,“ usmál se Pepek. „Navštívili jsme vás ze vzdálenějšího světa, který nepatří ani do Císařství, ani do Aliance. Nebudu vám vysvětlovat, že světů je ve vesmíru víc, než si myslíte. Prostě věřte, že jsme z dálky. Ale to asi nebude to hlavní, nač se chcete zeptat, že?“

„Souvisí to spolu,“ řekl mariňák. „Když nejste z Aliance, co vás vedlo k návštěvě u nás?“

„Hledali jsme největší bandu vrahů ve vesmíru,“ odvětil Pepek. „Horších než vy, ačkoliv i tady už došlo k vyvraždění celého světa.“

„Myslíte Morzorty?“ trhl sebou mariňák.

„Byl jste snad u toho?“ zeptal se ho přísně Pepek.

„Ne,“ otřásl se mariňák. „Tou dobou jsem ještě nebyl na světě. Ale slyšel jsem o tom, byla to příšerná katastrofa.“

„Katastrofa, vyvolaná uměle Císařskými,“ opravil ho přísně Pepek.

„Možné to je,“ připustil mariňák. „Říká se o tom ledacos, slyšel jsem nejméně pět různých verzí a umělé zapálení slunce byla, tuším, hned druhá. Hned po té oficiální, čistě katastrofické.“

„Civilizace, kterou jsme hledali my, měla těch světů na svědomí víc,“ přijal to Pepek. „Teď se jí zabývají soudci Erdukové, ale při pátrání jsme narazili na vás. A řeknu vám, jste také pěkná banda, když bez výčitek vyvraždíte vlastní spojence!“

„S tím nemám nic společného,“ ohradil se mariňák. „A pochybuji, že se toho někdo z nás účastnil. Tak velká technická akce nevypadá na náš styl, my jsme se zabývali mnohem menšími.“

„Věřím vám,“ ušklíbl se Pepek. „Rozbití celého světa je dílo větších darebáků. Ale ani vy urychlení nejste úplně bez viny!“

„Nejsme,“ přikývl mariňák. „Zabíjení bylo vždycky naším povoláním.“

„Udivuje mě klid, s jakým to přiznáváte!“ rýpl si Pepek. „Opravdu nechápu lidi, kteří se dají najmout na tak příšernou …práci, nebo jak tomu říkáte!“

„Práce jako práce,“ odvětil mariňák.

„To bych se nikdy neodvážil tvrdit,“ vybuchl náhle Pepek. „Já za práci považuji jen něco, co lidem pomáhá! Ale rozhodně ne zabíjení.“

„Lidem může být užitečná i práce kata,“ nedal se mariňák. „Kat zbavuje lidstvo škůdců. Ti by bez jeho práce způsobili více škod, než jaké vzniknou jejich likvidací.“

Zřejmě neměl tušení, jak nešetrně právě zavadil o Pepkovo slabé místo, ale Pepka zbavil mnoha argumentů a rázem ho převedl z útoku do obrany. Jak je to dávno, co byl i Pepek katem?

„To může platit jen za hodně omezených podmínek!“ odvětil Pepek trochu zaraženěji.

„Ale můžete to aspoň připustit, ne?“ pokračoval mariňák jako nic. „Samozřejmě jen když kat slouží spravedlnosti a ne tyranii, tím bych to podmínil.“

„Připustit se to dá, když kat skutečně slouží spravedlnosti a není jiná možnost, jak se zbavit darebáků, kteří škodí jiným,“ ustoupil na půl cesty i Pepek.

„V některých případech jiné možnosti nepostačují,“ trval na svém mariňák. „Věčný žalář je jen zdánlivě stejně účinný. Uprchnout se dá i z nejpevnějšího vězení.“

„Známe žalář, odkud ještě nikdo neuprchl,“ odrazil ho Pepek. „Uznám vám, že tu možnost neznáte, neznal jsem ji donedávna ani já. Ale o čem se dá opravdu úspěšně pochybovat, je použití armády ve jménu spravedlnosti. To je podle mě protimluv.“

„Armáda nemusí jen napadat jiné světy,“ pokrčil rameny mariňák. „Může být také použita k obraně vlastních. Svět bez armády by byl brzy bezprávnou kolonií dravějších sousedů.“

„To hodně závisí na vztazích se sousedy,“ namítl Pepek. „Potíž je v tom, že vy neznáte nic než nepřátelství. I takové světy známe, ale na rozdíl od vašich jsou naštěstí izolované. Většina nám známých světů žije v míru. Zřejmě budeme muset vaše světy izolovat, abyste se mezi sebou pořád neprali. Jako když od sebe odtrhnete dva uličníky.“

„Slyšel jsem ale, že chcete zrušit armády!“ přerušil Pepka mariňák. „Jenže my žijeme tady, ne u vás, kde se dá bez nich přežít. Naši sousedé nás na pokoji nenechají, to je ta zdejší bída!“

„Ale nechají,“ řekl Pepek. „Už jsme to vyzkoušeli.“

„Vyzkoušeli?“ nedůvěřoval mariňák. „Kde?“

„Emurechó je v pořadí druhý váš svět, izolovaný od okolních, aby je nemohli přepadnout sousedé,“ ujistil ho Pepek. „Na Alyaku dnes nenajdete žádného vojáka, tady nám to trvá déle, ale časem toho i tady dosáhneme. Vaši draví sousedi přišli nedávno na Alyaku o celou Flotilu, takže na další agresivní akce prostě nemají.“

„A zrušíte armády?“

„A zrušíme armády,“ přikývl Pepek. „Ochráníme vás raději sami, dokážeme to bez armád, bez střílení a bez mrtvých. Přepadení vašeho světa sousedy zabráníme, nic nebude hrozit ani vám, ani jim. A o to nám jde. Vojenské podniky se přeorientují na civilní výrobu, to není těžké, už to vlastně začalo. Vojáci si najdou civilní zaměstnání, ale určitě to přežijí lépe, než nejbližší bitvu.“

„Myslíte?“ ušklíbl se mariňák. „Zřejmě nevíte, jak hodně jsou někteří s armádou svázaní! Do armády a vojenské výroby tekly vždycky největší peníze!“

„Peníze prostě vyschnou,“ pokrčil rameny Pepek. „Jednoduché to nebudou mít jen kreatury vašeho typu. Jak jste jen mohli přistoupit na něco tak nelidského, jako jsou urychlovací čipy?“

„Já jsem je nevymyslel,“ pokrčil rameny mariňák.

„Ale nechal jste se tak upravit,“ potřásl hlavou Pepek. „Nevěděl jste, že to lidem zkracuje život? Dal jste se na to z čiré hlouposti, z frajeřiny anebo z touhy po romantice?“

„Mně i spoustě jiných to život dost podstatně prodloužilo,“ odtušil mariňák.

„Ve smyslu, že i za kratší dobu toho prožijete víc?“ zkusil Pepek svou ironii ještě přitvrdit.

„To ani ne,“ odmítl to skoro klidně mariňák. „Odmítnout to mohli jen největší fanatici.“

„Nejste snad těmi největšími fanatiky vy sami?“ neudržel se Icy.

„Zvenku to tak může vypadat,“ připustil mariňák. „To ovšem nesmíte vědět, kde s námi ten nábor prováděli. Ale spočtěte si to sami. Život čipovaných nepřesahuje dvě stě let. Z pohledu lidí, kteří nikdy nic zlého nezažili, je to katastrofa. Průměrná životnost vojáků v kosmickém střetnutí se počítá na hodiny, zejména u poražené strany, ale jen málo kosmických bitev skončí zkázou celé flotily, takže alespoň na straně vítězů žije nějaké procento vojáků přijatelně dlouho. Proto se těch dvou set let mohou klidně dožít i čipovaní.“

„To vím,“ přitakal mu Icy. „Přežil jsem i jednu ústupovou bitvu. Ale čipovat bych se nedal ani za zlatou krávu!“

„Zřejmě si ani nedovedeš představit životnost vězně v uranových dolech,“ pokýval hlavou mariňák. „Životnost mukla je s naprostou jistotou pod dva roky, výjimky nejsou. Co bys dělal na takovém místě, kdyby za tebou přišli a nabídli ti službu u nás, mariňáků?“

„Náhodou si to představit umím,“ opáčil Icy. „Taky jsem dělal na uranu a taky jsem upsal duši armádě, abych se dostal ven. Ale k mariňákům jsem se nedal! To teda ne!“

„Zřejmě ti dali lepší nabídku,“ připustil mariňák. „Mně dali na výběr jen ze dvou možností: buď se stát mariňákem, nebo zůstat v dole. Z takového pohledu už mi snad i vy uvěříte, že mi čip paradoxně život prodloužil. V takové situaci zkrátka, až na pár pomatenců, souhlasí každý.“

Argument takového kalibru ani Icy, ani Pepek nečekali. Zaraženě mlčeli, ale mariňák si byl zřejmě dobře vědom váhy toho, co právě řekl, mlčel také a očividně čekal na jejich reakci.

„On má ale pravdu, Pepku!“ obrátil se skrytě telepaticky Icy na Pepka. „Tak se mi zdá, že jsem měl větší kliku. Kdyby mě k čipu přemlouvali už v dole a hnali to buď anebo na ostří nože, pak opravdu nevím… Tam každý věděl, že jistota smrti je u muklů na uranu tisíckrát horší než jakákoliv nejistota venku!“

„Dobře, nezbývá nám než mu to uznat,“ ustoupil stejně směrovaně Pepek. „Skoro bych ho politoval, ale přece jen bych raději počkal, až se ukáže, co dělal potom, jako mariňák.“

Nahlas, i když pořád telepaticky, pak pokračoval:

„Při takovém výběru bych vás měl spíš politovat. Ale opravdu nevím, co s vámi bude dál. Armáda skončí a kdo vás zaměstná? Císařská penze bude dostačující pro skromný život, nic víc od ní nečekejte. Rozhodně nepočítejte s přetrváváním vašich privilegií.“

„My jsme to nikdy za velká privilegia nepovažovali,“ odvětil trpce mariňák. „Říkali jsme tomu odškodnění za zmařené životy.“

„Zmařené životy – vaše, nebo těch, koho jste zabili? Zatím jsme měli čest s vašimi kolegy, kteří se nerozpakovali zabíjet lidí, ačkoliv jim vůbec nic zlého neprovedli,“ namítl Pepek.

„Nedivte se jim,“ odtušil mariňák. „Kdo se dal na vojnu, musí bojovat a kdo má život jako my zpackaný, neváží si ani životů těch druhých.“

„To docela chápu,“ přikývl Pepek. „Je to jakési vysvětlení, ale ne omluva. Co chcete udělat s lidmi, kteří vraždí druhé na potkání?“

„Na vojně nikdo nezabíjí na potkání,“ pokrčil rameny mariňák. „Vždycky je to na rozkaz. Kdo odmítne zabíjet, sám brzy stojí před popravčí stěnou. Takže bych řekl, že to jde samo.“

„To je možné,“ přikývl Pepek. „Ale plno lidí se dalo do armády i pro možnost beztrestného zabíjení. Ti se na rozkazy k vraždění vyloženě těší a zabíjejí víc, než odpovídá čistě vojenskému hledisku. Vaši kolegové byli vysláni zajmout Císaře. Nechci teď rozebírat, že to byla velezrada, ale proč začali zabíjet naprosto nevinné lidi už na letišti?“

„Asi k tomu dostali rozkaz,“ odvětil mariňák. „Co já vím, proč? Třeba měli umlčet svědky, vyvolat šok u obyvatelstva, to vám nikdo neřekne, kdo tam nebyl. Ale rozkaz na to museli mít.“

„Nemuseli,“ tvrdil Pepek. „Vzali jsme je do zajetí. A když neměli žádné nepřátele, prali se mezi sebou. Bylo mezi nimi pár nečipovaných, odhadoval jsem je na velitele, ale čipovaní je tam začali bez důvodu a určitě i bez rozkazu zabíjet. Museli jsme je oddělit, aby jejich bývalí velitelé přežili. Jak mi tohle vysvětlíte?“

Mariňák mlčel. Těžko by to vysvětloval a tím méně obhajoval.

„Zřejmě se navzájem nepřesvědčíme,“ pokrčil rameny Pepek. „Ponecháme si tedy každý vlastní názor, to nemusí být chyba. Máte ještě jiný dotaz, než na naše úmysly ohledně armády?“

„Jo, to mám,“ přikývl mariňák. „Nesmíte se divit, závisíme na tom asi víc než kdo jiný. Co s námi zamýšlíte? Podepsali jsme službu v armádě, ale jak se zdá, do té smlouvy si teď můžeme leda zabalit syrečky. Pro nás je to příšerný problém. Jakmile ta smlouva přestane platit, poletí nás většina šupem zpátky do uranových dolů! Pochopte, pro nás je tahle otázka děsně důležitá!“

„O uranové doly se asi také začneme zajímat,“ řekl Pepek. „Jak se zdá, panují tam příšerné poměry, to se bude muset tak jako tak změnit. Ale vás určitě potěším. Smlouva s armádou skončí bez dalších závazků. Nerušíte ji přece ze své vůle, žádné doly vám tedy nehrozí.“

„To není tak jisté,“ namítal mariňák. „Mě a spoustu dalších ta smlouva chránila před dluhy. Asi to nevíte, ale úroky bývají v tomhle prašivým světě tak vysoké, že dluhy prostě nemůžete splatit. Ať platíte, jak platíte, dluhy rostou. Spadnout do té žumpy je u farmářů strašně snadné. Na začátku může být neúroda. Půjčíte si pár tisíc, ale neúroda trvá, nestihnete to splatit, začnou vám počítat penále a pokuty, díky úrokům dluh závratně narůstá, z pár tisíc je brzy miliarda, pak vám zabaví farmu, takže nemáte ani čím splácet a soudy vás jako dlužníka pošlou do uranových dolů. Armáda nás od dluhů osvobodila, ale jen po dobu služby. Úroky zatím vesele nabíhaly dál a jestli se nepletu, dluh mi z těch pár tisíc zatím narostl na nějakých padesát trilionů, to by nesplatil ani sám Císař! Rozumíte mi?“

„Rozumím,“ přikývl Pepek. „Nejste sám, kdo má s lichváři problémy. Císař to už dokonce začal řešit. Chcete radu? Převeďte svůj dluh na Císařskou banku. Ta lichvářské úroky ani penále neuznává, váš dluh se zmenší na těch původních pár tisíc a ty z vašeho posledního žoldu splatíte. Slyšel jsem, že mariňáci nouzí netrpí, od armády ještě nějaké peníze dostanete a pokud je rychle nerozházíte, jste v suchu.“

Mariňák zůstal jako opařený. Zřejmě si to chvíli v duchu počítal, než zase ožil.

„Kéž by to byla pravda!“ vzdychl si procítěně.

„Pravda to je už teď,“ řekl Pepek. „A i kdyby byl dluh větší, skončí aspoň problém s úroky. Císařská banka si ročně účtuje jen pět procent a vyšší úroky ani penále neuznává. Nedávno s tím začala a kdybyste nežili v oddělené rezervaci, věděli byste to.“

„My to opravdu nevíme,“ přiznal mariňák. „Tím by bylo všechno vyřešené! To teda bude bomba, až to povím ostatním!“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ varoval ho Pepek.

„Proč myslíte?“ zpozorněl opět mariňák. „Je v tom ještě nějaký chyták, co?“

„V tomhle zřejmě není,“ ujistil ho Pepek. „Dluhy nejspíš vyřešíte. Ale slyšel jsem, že vaše čipovaná nádhera je pro civilní život spíš handicapem než výhodou.“

„Máte pravdu, nebude to žádný med,“ odvětil mariňák. „Ale žít se s tím dá, už jsem o tom hodně přemýšlel. Asi se dám na hasiče. To je jeden z mála oborů, kde jde často o rychlost a kde se můžeme uplatnit. Zachraňovat pomalé, místo abychom jim škodili.“

Teď bylo na Pepkovi, aby zůstal stát jako opařený. Mariňák – a plány na zachraňování lidí?

„Myslíte, že jde jen o rychlost?“ řekl, aby aspoň trochu pochyboval. „Nebojíte se, že lidem víc uškodíte, než pomůžete?“

„O rychlost vždycky nejde,“ usmál se mariňák. „Na držení hadice ji asi nepotřebujete. Ale čekal bych, že se v každé posádce najde místo pro někoho, kdo může při naší rychlosti vběhnout do ohně a vrátit se dřív, než dům spadne. Oheň je proti nám pomalý. My urychlení jsme zvyklí na jiné poměry vztahu síly a setrvačnosti.“

„Když budete jako hasič-záchranář užitečný, mělo by se to projevit i na vztahu lidí k vám,“ připustil Pepek. „Neměli by se vás bát, ale vítat vás. Možná se pro vás najde i jiné uplatnění, kde můžete využít rychlosti pro dobré účely, nejen na poli válečném a vražedném, ačkoliv jste právě na to byli přeměněni. Záleží na vás, jestli se těm – jak říkáte pomalým – dokážete přizpůsobit, abyste jim nezpůsobili víc škody než užitku.“

„Není nemožné přizpůsobit se a naučit se krotit, aby člověk zachraňovanému neublížil. To jistě půjde. Když umím vzít do ruky vajíčko a nerozbít je, ačkoliv stačí prudší pohyb a držím jen nedodělanou omeletu, proč bych se nemohl pomalým přizpůsobit? Beztak s nimi musím mluvit pomalu a sníženým tónem hlasu, aby nás slyšeli a chápali. Poslyšte, mě teď ale napadlo, vždyť mi zrovna teď a tady předvádíte, že se to urychlení dá vyřadit! Vážně by to nešlo natrvalo?“

„Natrvalo?“ zamyslel se Pepek. „Nevím, jestli to půjde, ale už to zajímá i Alexijeva a jak tak o tom přemýšlíme, něco bychom pro vás vymyslet mohli.“

„To bysme vám byli děsně vděční! Víte, co by někteří dali za návrat do normálního života? S čipama se dá žít a možná by se našly i jiný obory, kde by se rychlost hodila, ale zbavit se toho chomoutu by mi bylo milionkrát milejší.“

„Nějaká nevýhoda by s tím asi spojená byla,“ přemýšlel nahlas Pepek – ale už v tom nelítal sám, když do toho stihl zatáhnout i Alexijeva. „Poslyšte, co byste řekl na možnost vypnout si to urychlení podle vlastního uvážení?“

„Jak – podle uvážení?“ znejistěl mariňák.

„Jak to říkám,“ opáčil Pepek sebejistěji, neboť Alexijev zatím jeho okamžitý nápad schválil a podpořil. „Budete si čipy vyřazovat sám. Většinou budete normální, ale když budete potřebovat rychlost, zapnete si je a jste zas rychlý. Má to sice i některé nevýhody a nebude to zadarmo, ale za úvahu by to snad stálo, ne?“

„Za kolik?“ zeptal se rychle mariňák.

„Ne za kolik, ale za co?“ opravil ho Pepek. „Za slib, že toho nezneužijete. Porušíte-li to, navždycky o tu možnost přijdete. S našimi prostředky se možnosti zneužití ještě zvětší a tomu musíme zabránit především.“

„V jakém smyslu by se to dalo zneužít?“

„Jedna možnost je ukryta jako dosud přímo ve vašem urychlení,“ začal Pepek.

„O té vím,“ mávl netrpělivě rukou. „Co jiného?“

„Vypnout čipy znamená vypnout všechno elektrické poblíž,“ prozrazoval mu Pepek hlavní vlastnost zóny kovové nevodivosti. „Ochromovali jsme tím vaše hvězdné lodě. Dosah můžete omezit na vaše nejbližší okolí, ale ani pak nemůžete používat nic, co má co činit s elektřinou. Vás to zpomalí, ale elektrické přístroje to úplně zmrtví. Od hodinek po sluchátka. Samozřejmě se toho dá i zneužít – a všelijak. Zrušte elektřinu na palubě letadla a způsobíte katastrofu.“

„Proč bych to ale dělal?“ ohradil se mariňák.

„Bude záviset na vás, jak se k tomu postavíte,“ řekl Pepek. „Vaše urychlení je především zbraň. Ačkoliv by se dala používat i k dobrému, ve špatných rukou je nebezpečná. Vyřazení čipů vás může lidem přiblížit, ale normálního člověka to z vás neudělá a umím si představit, že někdo z vás neodolá pokušení a začne jiným škodit. Vaše rezervace nevznikly pro nic za nic, od začátku jste byli lidem nebezpeční.“

„Máte trochu pravdu,“ přiznal mariňák. „Nejsme žádná neviňátka. Ani se nesnažím mluvit za víc než za dva-tři kamarády, kteří smýšlejí podobně jako já.“

„I kdybyste byl takového smýšlení sám, jste pro nás příjemným překvapením,“ připustil Pepek. „Byla by chyba vám nepomoci. Idarchon, který dostanete, má i další výhody. Dokážete pak létat bez létacích aparátů, oheň můžete hasit i očima – to vše se vám bude jistě hodit. Ale jak říkám, porušení slibu bude znamenat konec výhod. Domnívám se, že zpomalením se váš život prodlouží. I kdyby to nebylo na plnou délku, každý rok vám jistě bude dobrý.“

„Nebyl bych proti,“ odvětil rychle mariňák. „Ale pro člověka, kterému donedávna hrozily uranové doly, se zdá každý rok nad ty hrozící dva velkorysým darem.“

„Až nám padnou do rukou, kdo tohle čipování prováděli, budeme jistě vědět víc,“ vzdychl si Pepek. „Mohlo by to být i užitečné. Jen kdyby to nebylo vymyšlené jako zbraň! Málo platné, tahle civilizace patří mezi ty, co všechno dobré obrátí nejprve ve zlé.“

„To jste nás teda vystihl,“ přikývl mariňák.

„No nic,“ otřásl se Pepek. „Předám vás teď Salgiel a ta už bude vědět, co s vámi.“

Salgiel se v té chvíli zhmotnila vedle Pepka, až sebou trhl dokonce i Icy.

„Teda!“ zíral mariňák. „Koukám, že máte lepší spojení než naši admirálové!“

„To tedy máme,“ přikývl Pepek. „A přitom to nepoužíváme k ničení a zkáze.“

„Ale mohli byste!“ nedal se mariňák.

„To bychom museli být jako vy,“ odrazil ho Pepek.

„Pak je dobře, že jste jiní,“ ustoupil.

*****

Citadela

Ačkoliv většina obyvatel Emurechó Císaře uznala, nebyli s ním všichni spokojeni. Zavděčit se všem by byl ale zázrak. Pepkova parta dělala zázraky menšího formátu: Salgiel občas někoho zázračně uzdravila. Brzy za ní chodili nemocní, i když se brzy rozkřiklo, že zázračná léčitelka léčí jen ty nejpotřebnější. Zvlášť simulanti to u ní neměli lehké.

Nejčastěji jí pomáhala Ramiel. Ty dvě se nádherně doplňovaly, jenže Ramiel musela občas zaskočit, kde jí bylo zrovna víc potřeba.

Yazatap převzala funkci Císařského vyřizovatele stížností, kde mohla nejlépe uplatnit své dávné zkušenosti. Kde mohla, tam stěžovatelům pomohla, ale na druhé straně se v ní nezapřela její minulost. Kdysi byla na Zemi jako královna intrikánkou k pohledání a právě proto byla proti zdejším intrikám menšího formátu značně odolná. Jakmile pochopila, že stížnost nepatří mezi opravdu potřebné, nebo že je dokonce zaměřena k něčí škodě, dokázala stěžovatele bez váhání odpálit. Císař z ní byl doslova nadšený. K obrazu spravedlivého Císařství přispívaly nejen kladně vyřízené stížnosti, ale kupodivu i ty odmítnuté.

Jako duch strávila z celé party nejvíc času Xapho. Dávala se střídat jen na spánek a většinu času věnovala střežení paláce a jeho okolí. Pepkovi se to zpočátku nezdálo, ale Xapho prohlásila, že ji to asi nejvíc ze všech baví. Samozřejmě nelhala – to se u Horáků nestávalo, kdokoliv z nich si to mohl při nejbližší příležitosti ověřit. Časem se v paláci vyznala lépe než jeho dávní stavitelé. Na svých procházkách přišla i na několik dávno zapomenutých tajných skrýší. Jeden starodávný poklad dokonce vyzvedla a přinesla ukázat Císaři, ale hromady drahocenných šperků a starých, dávno neplatných mincí ji zajímaly spíš jen jako doplněk, zvyšující tajemno podzemních prostor. Nakonec se s Císařem dohodla ponechat staré poklady zatím na místě, dokud pro ně nebude připravené lepší umístění. Císař již zamýšlel postavit na místě zničené vojenské školy Výchozího Bodu muzeum, kam by soustředil památky na staré zapomenuté časy. Kromě starých předmětů, jako byly šperky a mince, tu chtěl uchovat i památky z doby sice nedávné, ale již dnes odsouzené k nepotřebě. Především to měly být zbraně, přesněji jejich makety – funkční zbraně by mohly být nebezpečné a velké kosmické křižníky by se sem ani nevešly.

Pepek zprvu namítal, že by možná bylo lépe na ně úplně zapomenout, ale ustoupil, když i Alexijev usoudil, že by to nebylo správné. Odstrašující případy je dobré nezapomínat.

Pepek zůstal hlavním poradcem Císaře, ale kromě toho se zabýval rozplétáním gordických uzlů mafiánských klanů. Nebylo jich na Emurechó tolik, ale byly složitě propletené. Sdružovaly – jak jinak – především vysoce postavené lidi. Klany mezi sebou někdy tvrdě soupeřily, jindy se naopak podporovaly, ale kdykoliv jejich členové zpozorovali byť náznak společného hrozícího nebezpečí, zapomněli rázem na neshody a spojili se proti němu.

Tentokrát to ale mafioso neměli tak snadné, jako dosud. Jakýmsi varováním pro ně bylo až podezřele snadné vyřazení knížete Pačdoga, pověstného největší soukromou gardou čipovaných. Nepomohl mu ani zlopověstný Mistr Virmáh. Další ranou klanům bylo zmizení celého Hlavního štábu Císařské armády, který několik význačných členů klanů prakticky kontrolovalo. Záhadná zmizení agentů – atentátníků už jen dokreslovala, že Císaře chrání něco opravdu mocného.

*****

Schůzka nejvyšších bossů proto na sebe nedala dlouho čekat. Sezval ji po měsících tápání a oťukávání čludhe Dlugnyg do místa určeného losem – zámečku Bhagaro poblíž města Scheja, sídla normálně konkurenčního, ale nyní spojeneckého klanu Suxirů. Pod svícnem obvykle bývá tma, ale hlava zdejšího klanu, Tailta Suxir, se navíc ze všech nejvíce přiblížil k Císaři, neboť si spolu s partou průmyslníků nechal Císařem vysvětlovat podrobnosti chystaných reforem.

Bossové přilétali vlastními letadly brzy ráno, či spíše na prahu noci, aby nebudili pozornost. Tailtovi služebníci od nich přebírali letadla a ihned je ukrývali do podzemních hangárů, aby na ně nebylo vidět ani ze vzduchu, ani z oběžné dráhy. Pánové zásadně dodržovali zásady konspirace, ačkoliv by takové setkání nebylo nic zvláštního – koho by zajímaly soukromé párty?

Ve velké jídelně nebyl žádný nával, ani když dorazil poslední zvaný host. Oválný stůl byl plný jídel, převážně zákusků, které při konzumaci nevyžadovaly pozornost. Té se mělo dostávat především hlavnímu námětu schůzky.

„Jsme všichni? Nebudeme tedy zdržovat!“ rozhodl Tailta Suxir coby hostitel. „Vezměte si každý podle chuti, ale jednat budeme už při jídle, máme o čem!“

Zasedací pořádek u stolu byl, jak jinak, určen losem, aby bylo již předem vyloučeno skryté domlouvání nebo různé předběžné koalice. Pánové se usadili, někteří si vzali i nabízené zákusky, ale nikoho nezajímalo jídlo víc než otevíraná diskuse.

„Začneme nejspíš samotným Císařem,“ zahájil ji Tailta Suxir. „Mám za to, že jsem mu byl nedávno nejblíže ze všech, ale upřímně řečeno, velkým dojmem na mě nezapůsobil.“

„To je opravdu zvláštní!“ opáčil svolavatel schůzky Cigtu Dlugnyg. „Císař by snad měl být velmi důležitý, ne?“

„Měl, ale není!“ trval na svém Suxir. „Císaře a jeho současnou společnost bych raději ani nepodezíral. Mohl by to být úder do prázdna!“

„Něco na něm musí být zvláštního, nemyslíte?“ nedal se Dlugnyg. „Všichni dobře víme, že ho měl Pačdog po celá desetiletí ve vězení. Jak se odtud mohl dostat?“

„Pačdog považoval útěk vězňů za naprosto vyloučený,“ přisadil si další člen společnosti, Suxirův poradce Mistr Hoaj. „Jeho vězení bylo pověstné jako nejlépe zabezpečené, každému musí být jasné, že se Císař odtud sám dostat nemohl. Ani Pačdog to nechápal – pokud ten údiv jen nehrál.“

„A právě proto bych ponechal Císaře na pokoji,“ trval na svém Suxir. „Uvažujte, pánové! Pačdog přišel o největší trumf své kariéry! Držet Císaře bylo pro něho nesmírně výhodné. Nikdo mě nepřesvědčí uvěřit, že by ho sám dobrovolně propustil. Ostatně i Pačdogovo záhadné zmizení zapadá do celkového obrazu. Císař na něho jistě nevzpomínal v dobrém a Pačdog měl počítat s odvetou. Spíš jsem se divil, že se ani nepokusil někde se včas ukrýt.“

„Pačdog se vždycky cítil nejjistěji ve svém sídle,“ pokusil se to vysvětlit Pačdogův soused Helad Fexyl. „Jeho sídlo byla pevnost a současně nedostižný kryt. Zásah kosmického křižníku by zničil nejvýš nadzemní část a ani celý pluk vojska by neobjevil všechny tajné chodby a podzemní komnaty, kde by se mohl skrývat.“

„Jak tedy vysvětlíš, že Pačdog tak záhadně zmizel?“

„Já to nevysvětluji. Jen konstatuji fakta. Pro mě je to stejně záhadné jako pro vás, možná ještě víc, když vím, jak si byl Pačdog jistý!“

„Pánové, uvažujte trochu!“ napomenul všechny Dlugnyg. „Císař byl vždycky pouhá loutka v něčích rukou. Dokud byl u Pačdoga, bylo to v pořádku. Pačdog nám získané výhody neodpíral. Rozděloval je štědře a podle možností rovně, Císař pracoval pro nás všechny. Dnes nemáme ani tušení, čí ruce vodí loutku Císaře. A to je hlavní problém. Uvědomte si, že jsme najednou mimo hru a další kroky Císaře nemusí být ani zdaleka pro nás příznivé! Nesmyslné zastavení vojenské výroby, tak jako oddlužení lidí, může vypadat směšně a idealisticky, ale uvědomte si, on to určitě nedělá ze své hlavy! Vždyť by byl sám proti sobě! To chtějí ti, kdo ho teď ovládají! A my nevíme proč! Pro Alianci nepracují, to by nedávno nevyřadili její nejsilnější Flotilu!“

„Potíž je, že pořád nevíme, kdo za tím vězí,“ rozvíjel to dál Suxir. „Chtě nechtě musíme přiznat, že jeho úmyslně slabý doprovod je jen volavkou, inteligentně spočítanou, aby vzbuzovala dojem slabosti. Vypadají všichni tak bezbranně! Jenže to je krutý omyl!“

„Vypadalo to, že si s nimi snadno poradí první diverzant,“ přidal Dlugnyg. „A bylo by to tak, kdyby je nechránilo něco extrémně silného, co ještě nemáme ani zmapované! Císař může být loutka, ale především je to chytře nastražená past, ve které zmizelo pár desítek našich zkušených Mistrů! Budeme muset vymyslet nějaký účinnější protitah!“

„Silou to nepůjde,“ přidal Fexyl. „To zkusil už Pačdog a jak dopadl, víme. Totálně selhali i jeho elitní čipovaní mariňáci!“

„Zadali jsme našim mediamachrům za úkol zjistit, co se tam vlastně odehrálo,“ informoval kolegy Dlugnyg. „Reportéři pečlivě vyzpovídali všechny svědky, které mohli objevit. Bylo jich jen pár, mariňáci to tam krátce předtím úspěšně zdecimovali. Metodou křížového porovnávání odfiltrovali, co si kdo jen vymýšlel a přidával, ale to, co zbylo, je opravdový horror.“

„Vždycky je to horror, kde mariňáci decimují nečipované,“ podotkl trpně Suxir.

„Nejde přece o nečipované!“ zarazil ho Dlugnyg. „Horror je to pro nás, jak snadno a rychle to čipovaní prohráli! Stačí si to jen představit a měl by vám jezdit mráz po zádech, pánové! Naše elitní gardy se mohou stát ze dne na den hromadami mrtvol, aniž by si všimly, že se něco děje!“

„Což o to, když si toho všimli i prosťáčci, čipovaní to jistě nepřehlédli, jen proti tomu včas nenašli účinnou obranu,“ ušklíbl se Fexyl.

„Co se tam vlastně dělo?“ zajímal se živě o podrobnosti Kedovlýr Udkedo z klanu Udkedů, který to sem měl ze svého sídla na jižní pevnině nejdál a nebyl zatím úplně v obraze.

„Pačdog s Mistrem Virmáhem poslali pro uprchlého Císaře komando mariňáků,“ začal mu to ochotně vysvětlovat Suxir. „A protože si ho hodně cenili, neposlali si pro něho pár agentů třetí třídy, ale plné letadlo nejlepších mariňáků. Chtěli jistotu, že posádku ve Scheji přečíslí počtem i kvalitou, kdyby se za Císaře postavila. Tři sta mariňáků mělo ze Scheji udělat mrtvé město, ale přepočítali se. Začali podle běžného scénáře, ale nevyčistili pořádně ani letiště. Najednou je něco smetlo, nepřežil to ani jeden.“

„Co to bylo, nevíte?“ ožil Udkedo. „Snad se dá něco zjistit aspoň z mrtvol, nebo ta záhada přetrvává?“

„Nemáme jedinou mrtvolu,“ zavrtěl hlavou Suxir. „Císařova ochrana je odstranila dřív, než na místo dorazila regulérní policie. Máme svědectví pár náhodných svědků, to je zatraceně málo. Co chcete vydedukovat z nejčastější informace, že všichni mariňáci najednou padli na zem a už nevstali? Na určení příčiny smrti je to dost málo.“

„Viděl někdo, kam Císařova ochranka ty mrtvoly uklízí?“

„To nebyla Císařova Ochranka!“ opravil ho Suxir. „Bývalá Ochranka dnes stráží palác jen zvenčí, do jádra Císařova paláce nemá přístup. Chápu, že jí Císař nevěří. Chrání ho něco jiného, nevíme co, ale je to kromobyčejně úspěšné. Jen nevím, jak ty vetřelce nazvat.“

„Pánové, uvědomte si už konečně, že tady stojíme proti něčemu od základů novému!“ řekl netrpělivě Dlugnyg. „Nemá smysl přít se o něčem, o čem nemají jasno odborníci. Co tedy víme? Na jedovatý plyn to nevypadá, zabíjelo to příliš selektivně a svědků se to nedotklo. Všechny naše dosavadní poznatky jsou vlastně negativní, prakticky víme jen, co to nebylo. Neodpovídají tomu žádné známé smrtící prostředky.“

„To je potom těžké!“ povzdychl si Udkedo. „To potom může být všechno, co neznáme. Jak každý ví, neznámého je víc než známého.“

„Něco bychom vymyslet měli,“ trval na svém Dlugnyg. „Už mě párkrát napadlo, jestli jsme nenarazili na úplně neznámého protivníka. Lidé ve Scheji tvrdí, že to přišlo z vesmíru. To by mohlo mít značný význam. Nemohla třeba mezitím někde na nezmapované planetě vzniknout další kolonie, která si vyvinula něco úplně nového? Přesně tak, jako naše předky kdysi překvapila Aliance? Možná s tím rozdílem, že tahle může mít něco po čertech novějšího, čím může srazit na kolena najednou nás i Alianci!“

„Tyhle zvěsti jsem taky slyšel,“ přisadil si Suxir. „Jde o to, co na nás ti lišáci ušili.“

„Může to být něco tak převratného, že proti tomu prostě nenajdeme obranu?“ pokračoval Dlugnyg. „Pak bychom měli aspoň zachránit, co se dá!“

„Také jsem se toho obával,“ zavrtěl hlavou Suxir. „Ale jen do chvíle, než mi došlo, že to prostě nemůže být pravda. Pánové, uvědomte si to! Fyzikální zákony musí platit stejně pro nás, jako pro Alianci – a pro vetřelce jakbysmet. Něco naprosto neznámého bych škrtl, to je chiméra. Musí to být něco, co známe, jen si neumíme představit, jak je to konkrétně použité.“

„Když si to nedokážeme ani představit, jak chcete proti tomu hledat protizbraň?“ namítal zaraženě Mistr Hoaj. „Bojovat s chimérami neumíme!“

„To je právě to, že to žádné chiméry nebudou!“ opáčil vítězně Suxir. „Musí to být něco, co známe, jen to zatím – a to zatím bych rád zdůraznil – neumíme použít.“

„Například?“ vybídl ho Dlugnyg.

„Nápadů jsem už v hlavě probral tucty, tak jen ty, co mohou vypadat reálně,“ začal Suxir. „Například neviditelnost. Vím, namítnete mi, že funguje jen ve velkých rozměrech a ve vesmíru. Jenže – co když připustíte, že se to někomu podařilo zmenšit do velikosti člověka? Něco jako je individuální ochranný štít?“

„To také není nic malého,“ podotkl Udkedo.

„Já vím, není to nic malého a je to závislé na přívodu energie zvenčí, ale optejte se prvního pyrotechnika, jestli by se mu chtělo zneškodňovat půltunovou nálož bez štítu!“

„Nikdo se ani nezmínil o tom, že by se tam nějak vlnilo pozadí,“ namítal Udkedo. „Kdyby taková zmínka padla, byl by každý hned doma.“

„Nikdo nemluvil o vlnění,“ připustil Suxir. „To neznamená, že tam být nemohlo. Jen že by bylo o dvě až tři třídy dokonalejší než naše neviditelnostní kosmické klíny.“

„Budiž,“ připustil Udkedo. „Vyloučit se to nedá. Neviditelná armáda a nejspíš i čipovaná, to zní velice dobře. Nevysvětluje to, jakým způsobem zabíjí.“

„Nevysvětluje toho víc,“ nedůvěřoval tomu Dlugnyg. „Bylo mi jasné od začátku, že tu šlo o čipované proti čipovaným. Do jisté míry by to vysvětlovalo i rychlost uklizení mrtvol. Napadlo mě další vylepšení – když připustíme individuální neviditelnost, proč ne osobní létací aparáty? Vysvětlovaly by hodně ze zbývajících záhad. Představte si armádu, která se na nepřítele nevyhrne z výsadkových letadel, aby vzápětí zapadla do lajdácky prozkoumaných bažin, ale armádu, kde je každý mariňák letadlem. Nikým neviděn pronikne až nad nepřátelské vojáky a každého jedinou dobře mířenou ranou zblízka odpráskne!“

„Podle svědků tam naopak nastalo znenadání ticho,“ připomněl mu Suxir. „Když mariňáci padali, bylo prý slyšet, jak jejich zbraně cinkají o podlahu!“

„Neviditelnou armádu by byl hřích vyzbrojit obyčejnými střelnými zbraněmi bez tlumičů!“ opáčil Dlugnyg sebevědomě. „Neviditelná armáda nebude nepřítele ohromovat střelbou, řevem, ani efekty, ale přesně naopak! Naprosto tichou, nevysvětlitelnou smrtí! Velet tomu komandu já, nechal bych klidně naživu všechny svědky. Jen ať tu záhadu šíří a bezradně komentují!“

„To vypadá rozumně,“ přikývl Udkedo.

„Takže to může být zcela špatně,“ promluvil do té chvíle mlčící Fulov Fuchuyč ze Severní provincie. „Pánové, navrhl bych vám, pořádně si prostudujte materiály! Ujišťuji vás, že jsem je probral velice pozorně a soustředil jsem se na taktickou stránku té akce. Velitel, který si nezajistí východy, je u mě pitomec, ale to velitelé mariňáků nebývají! Ti se nedají tak snadno překvapit! Uvědomte si, kde se to stalo! Na letišti! To je veliká podzemní hala, letadla přistávají střechou, zavíranou velkými žaluziemi. Ty ale byly zavřené! Tři východy vedou na nástupiště pohyblivých chodníků a jeden do stanice kabinkové dráhy. Svědkové se vzácně shodují, že mariňáci všechny obsadili hned na počátku akce, uzavřeli je a hlídali. Myš by neproklouzla ven ani dovnitř. Pitomci tomu rozhodně neveleli! Vysvětlete mi, jak se ta vaše neviditelná armáda dostala dovnitř a uznám vám létání i neviditelnost, ale do té doby bych na to nesahal ani ocelovou rukavicí za osobním štítem! Vždyť tam nikdo nebyl, když začali! A pak – najednou se všichni zhroutili? Podle mě je to nebezpečnější, než si myslíte!“

Fulov Fuchuyč byl kdysi prominentním důstojníkem, svým mariňákům prý často velel sám, takže po jeho slovech nastalo dlouhé ticho. Pravda, to byla další záhada. Detektivky tomu říkají záhada zamčeného pokoje, ačkoliv tenhle pokoj měl pěkných pár hektarů.

„A co služební a nákladní východy?“ sondoval Udkedo.

Věděl toho ze všech nejméně, ale to mu dovolovalo volně fabulovat a nevadilo mu nechat se poučovat.

„Ve Scheji se náklady přepravují standardními kontejnery,“ pokračoval zachmuřeně Fulov Fuchuyč. „Kontejnerové vagony jezdí stejnými tunely jako kabinková dráha a na kontejnery mají výtah. Náklady ale přepravují výjimečně a výtah byl jako obvykle vypnutý a uzamčený. Služební východy jsou malé, otevírají se jen zaměstnancům vybaveným identifikační kartou a každý udrží jediný muž. Velitel věděl jak na to, měl plánky a nic nezanedbal, služební vchody se neotevřely ani na okamžik. Žaluzie se za mariňáckým letadlem zavřely a už tak zůstaly, mariňáci přece jako první vyvraždili velín letiště. Ani myš ven, ani myš dovnitř. Přiznejme jim, udělali všechno tak, jak měli. Přesto až neuvěřitelně hladce prohráli. Běžná, i když neviditelná a létající armáda by se tam vůbec nedostala!“

„Mohla být přímo na letišti!“ nadhodil rychle Udkedo.

„Ve velíně přežil jeden operátor,“ řekl Fuchuyč. „Schoval se jim ve zmatku do skříně, kde ho přehlédli. Je to důležitý svědek! Podle něho někdo stačil zavolat policii, že letiště obsazují cizí vojáci. Volání už nedokončil, vtrhli tam mariňáci a svědek v panice zapadl do nejbližší skříně, ale jedno je mi jasné. Obsluha velína, která jistě znala situaci, volala o pomoc ven. Ta pomoc přišla až po několika minutách, ale dostala se dovnitř zavřenými východy. To jsou, prosím, fakta!“

„Nemůžete připustit, že by na letišti ve Scheji proti známým plánům přibyl nějaký nový tajný vchod?“ namítl Udkedo.

„A pak stejně záhadně zmizel?“ ušklíbl se Fuchuyč. „Letiště je opět přístupné, novináři se dostanou všude, nikdo tam před nimi nic neutají, ani se o to nepokouší. Tajný vchod neexistuje. Ba ne, Pačdogovi mariňáci nenarazili na běžné, tuctové protivníky! Nechci brát na lehkou váhu ani zvěsti o neznámých příšerách z vesmíru! Vím, nevypadají věrohodně! Ale pánové, fakta jsou fakta! Něco ve Scheji vyřídilo tři sta čipovaných mariňáků v čase pod jednu minutu! Chcete snad zopakovat pokus pustit se do neznámého protivníka silou? Pak nejspíš dopadnete stejně!“

To byla hodně silná slova! Vypadalo to, že schůzka bossů je tam, kde byla na začátku.

„Neviděl bych to tak katastroficky,“ řekl po chvilce Suxir. „Povšimněte si, s jakým klidem si vede sám Císař. Vypadal by tak klidně, kdyby ho ovládaly nějaké kosmické příšery?“

„Potíž je hned ve dvou otázkách,“ nedal se Fulov Fuchuyč. „První – ví vůbec Císař, kdo ho ovládá? Vždyť nemusí ani tušit, že je ovládán! Natož jakým příšerám slouží! Povšimněte si, má ve svém okolí poměrně neškodné osoby – nebo se tak aspoň tváří. Já bych jim rozhodně po tom všem nevěřil, ale Císař… Císař jim přece věřit může! Kdyby dokázal odlišit přátele od nepřátel, nenaletěl by ani knížeti Pačdogovi.“

Chvíli bylo ticho.

„Císař v moci kosmických příšer?“ vzdychl si Dlugnyg. „To by bylo horší než jsme čekali. On jim dá legitimitu svého jména, ony jemu ochranu. Může být něco ještě horšího? Zmiňoval ses ale o dvou otázkách, ne?“

„Druhá otázka je ještě horší,“ odvětil Fuchuyč. „Jsme si jistí, že to je pravý Císař? Může to být přímo někdo z vetřelců, kdo jako Císař jen vypadá.“

„Císařský čip je ale pravý! Ten žádný člověk nezfalšuje!“ namítl prudce Suxir.

„Kdyby to šlo, ani Pačdog by Císaře nepotřeboval!“ přidal se Dlugnyg.

„Žádný člověk nezfalšuje…“ opakoval pomalu Fuchuyč. „Až sem s vámi souhlasím. Jenže Císařský čip, stejně jako čidla, která se jiným klíčem nespustí, udělal člověk.“

„Udělal,“ přikývl Dlugnyg. „Jenže tvrdil, že jeho kódy nemůže uhodnout nikdo živý, komu je on sám neřekne. A pak umřel. Byl na umření už když s tím začínal, tvrdil, že to bude jeho životní dílo, které přinese Emurechó rovnováhu.“

„Tu báji jsem slyšel,“ přikývl netrpělivě Fuchuyč. „Rovnováhu? Možná. Přinejmenším to znemožnilo časté střídání Císařů. Budiž, rovnováha Emurechó prospěla. Jenže tvůrce čipů byl jen člověk a umřel, dokonce už dávno. Jeho kódy od té doby nikdo nerozluštil, ale uvažte, co víme o schopnostech těch – i kdyby jen hypotetických – kosmických příšer? Nic! Jen že dokáží i to, co vypadá jako nemožné.“

„Domníváte se, že se jim podařilo ošálit snímače kódů?“

„To ani ne,“ zabručel Fuchuyč. „Ale mohli rozluštit kód. Snímače ho vyhodnocují správně, ale nositelem už není původní Císař.“

„Pak bychom ale ten podvod měli odhalit!“ vyskočil Suxir.

„Nemáme důkazy,“ usadil ho Fuchuyč. „Císař působí tak věrohodně, že ho všichni přijali.“

„Všichni ne!“ namítl Suxir. „Někteří ho nepřijali!“

„Jenže je jich strašně málo,“ namítl Fuchuyč. „Většina ho přijala. Císař je populární. Jeho finanční reformy osvobodily spousty zadlužených!“

„Ale potopily válečný průmysl!“ vyhrkl nespokojeně Suxir.

„Ano, ale továrny vyrábějí dál a jejich zaměstnanci se mají podstatně lépe než dřív.“

„Mzdy šly přece dolů!“ namítl Suxir. „Dnešní zisky jsou pro smích a mzdy dosahují sotva pětiny dřívějších!“

„Zisky se většiny lidí netýkají, nepočítejte je,“ připomněl mu Fuchuyč. „Mzdy sice klesly, ale odečtěte úroky průměrných dluhů a připočtěte Císařské penze a zjistíte, že jsou vlastně vyšší. Poptávka po běžném zboží díky tomu neklesá, ale naopak prudce stoupá, civilní výroba se zvedá a civilní továrny se většinou vzpamatovaly.“

„Jenže banky jsou na odpis!“ postěžoval si bankéř Rydomolor. „Všichni, kdo do dneška se skřípěním zubů dluhy spláceli, převedli je ozlomkrk na Císařskou banku. Za nesmyslné odstupné ve výši původní sumy! Ten pakatýlek pořádně nepokryl ani náklady spojené s převodem! Vždyť je to nestydatá loupež za bílého dne!“

„Tím Císař poškodil banky, ale dlužníci na tom vydělali!“ pokrčil rameny Fuchuyč. „Jsou mu vděční a nepůjdou proti němu! Banky drží nad vodou úvěry z podniků, naštěstí měly platební podmínky mírnější a nemají důvod přecházet. Naštěstí!“

„Když se to tak vezme, proč by měli dlužníci Císaře blahořečit?“ namítl Suxir. „Nevidím k tomu důvod, jsou na tom s dluhy jako na počátku!“

„Nevidíš?“ ušklíbl se Fuchuyč. „Nejsou na tom jako na začátku! Dluhy mají sice stejné, ale podmínky splácení se podstatně změnily! Oni to teď snadno splatí, nechápete to?“

„Ano, ale banky přišly o své úroky!“ zavrčel Rydomolor. „To je ta loupež!“

„Císař si chce zřejmě také smočit zobák,“ pokrčil rameny Fuchuyč. „Mohl to udělat ještě hůř, kdyby se zpětnou platností vyžadoval vrácení přeplatků z toho, co už zaplatili. To by teprve byla loupež! Jenže by se mu zhroutil finanční systém a to Císař, rozumějme ti, kdo ho ovládají, nepotřebují. Nejsou tak hloupí! Ovládli Emurechó a lidé ještě Císaře oslavují!“

„Jenže Císařská banka na tom nevydělává,“ namítl Rydomolor. „Účtuje si směšný úrok, ten podle mě nestačí ani na režii.“

„Naopak! Vydělává teď na úrocích nejvíc, dohání to množstvím,“ vysvětloval mu Fuchuyč. „Nebyl to špatný tah! Císař je chytřejší, než si myslíme. Jeho banka je dnes nejsilnější!“

„Chytřejší?“ naježil se Suxir. „Proč si to myslíš?“

„Proč? Protože jeho banka není tak rozežraná! Splácení nízkých úroků dlužníky nezatěžuje a Císařská banka má přesto žně. Kdybyste to včas pochopili, mohli jste tomu předejít.“

„Tomu se nedalo předejít,“ odvětil temně Rydomolor.

„Dalo,“ uklidňoval ho Fuchuyč. „Kdybyste ihned po vyhlášení Císařského patentu snížili úroky na úroveň úroků pro podniky, zbylo by něco i na vás – a lidé by vás ještě blahořečili.“

„Šílíš?“ odsekl Rydomolor.

„Ne. Jenom – na rozdíl od vás – uvažuji. Ani já nemám důvod Císaře velebit. Ale snažím se uvažovat racionálně. Dal jsem továrny přeprogramovat na civilní výrobu, neměl bych odbyt. Jde to také, o tom nemá cenu pochybovat, stejně jako že to není jako dřív. Také bych rád Císaře nahradil někým povolnějším, ale při jeho současné ochraně je jeho svržení nad naše síly. Mlčíme a podřizujeme se mu proto všichni.“

„Ale co máme dělat?“ namítl i Suxir. „Vždyť nás zničí!“

„Neřekl bych,“ vrtěl hlavou Fuchuyč. „Císař není vševědoucí ani neomylný! Neuvědomil si, že v poslední době, řekněme od té doby, co se ocitl v Pačdogově vězení, nevydává peníze jen jeho, Císařská banka! Naše emisní banky se novým penězům přizpůsobí, máme přece na to stejné prostředky, jde jen o odhalení bezpečnostních prvků. Císařská měnová reforma se tak nutně mine účinkem a my budeme opět nejmocnější na Emurechó. Nezdoláme ho silou, zdoláme ho penězi.“

„Ale nebude to tak snadné!“ namítal Dlugnyg.

„Nebude,“ přikývl Fuchuyč. „Ale půjde to. Přitom můžeme s neztenčeným úsilím pátrat po zdroji Císařovy síly. Když zjistíme, v čem spočívá, můžeme proti ní použít třeba i sílu, ale do té doby bych si nechal zajít chuť. Vzpomeňte si, jak dopadl Pačdog s největším počtem soukromých mariňáků na celé Emurechó!“

Chvíli bylo opět ticho, všichni přemýšleli.

„Vlastní emise peněz jsou samozřejmě dobrý nápad,“ řekl Suxir. „K tomu bychom asi došli tak jako tak. Ale co se týče zjišťování Císařovy síly… mám nápad! Znám poměrně bezpečnou cestu, jak se dostat k Císaři. Jinou, než posílat k němu Mistry bojových umění.“

„Sem s ní!“ vybídl ho Fuchuyč.

„Pošlu k němu – svoji dceru!“ řekl Suxir.

„Blázníš?“ vyprskl Dlugnyg. „Chceš o ni přijít?“

„Vůbec ne!“ opáčil Suxir. „Pominu stranou, že by mi to tolik nevadilo, dcer mám přebytek. Ale – neslyšeli jste, kdo může vstoupit do Císařského paláce, aniž by vzbudil podezření?“

„O tom jsem neslyšel,“ zavrtěl hlavou Fuchuyč. „Naopak, pokud vím, až do dneška měli všichni agenti smůlu!“

„Agenti ano,“ souhlasil Suxir. „Ale nemocní tam chodí v celých procesích.“

„O tom vím,“ potvrdil to nerozhodně Dlugnyg. „Už mě taky napadlo přimíchat mezi ně svého agenta, ale slyšel jsem, že oni nemocné skutečně léčí. Což znamená, že je snadno odliší od zdravých a agenta by odhalili mnohem dřív, než by se dostal k Císaři!“

„Zdravého agenta by odhalili,“ usmál se Suxir s převahou vědoucího. „Je tedy třeba poslat tam agenta skutečně nemocného. Moje dcera Baraub je nevyléčitelně nemocná, podle lékařů jí nezbývá ani deset let života, ale přitom je dost mazaná, aby toho uměla využít. Samozřejmě po ní nemohu chtít, aby se chovala jako běžný agent, nemá ani smysl dávat jí na cestu zbraň. Postačí nám, když něco zjistí. A kdyby ne, aspoň se mi vrátí zdravá, současní Císařovi společníci vyléčí i horší případy. Stojí to za pokus, nebo ne?“

„To jistě ano,“ přidal se Fuchuyč. „Riziko není velké a případný zisk za to bez dlouhých debat stojí. Zkus to! Ale spoléhat se na to nemůžeme, musíme vymyslet ještě jiný způsob, jak se dostat Císaři na kobylku!“

„Rád bych věděl, jaký!“ odvětil skepticky Rydomolor.

„Něco nás napadne,“ odvětil lehkomyslně Fuchuyč. „Něco už přece víme!“

„Co?“ vytřeštil na něho oči Dlugnyg.

„Že to klasickou silou nepůjde,“ odsekl mu Fuchuyč. „Věnoval jsem se tomu jako málokdo z vás a můj závěr je jednoznačný: při neznalosti sil skutečného protivníka proti němu nemáme ani nejmenší šanci!“

*****

Baraub

„Zajímavé přání!“ řekla Yazatap.

Dívka jako obrázek, objímající její nohy, k ní vzhlížela tak prosebně, až to ani staré ďáblici, zvyklé na ledacos, nebylo příjemné.

„To jste první, koho něco takového napadlo,“ pokračovala Yazatap. „Za léčení dostáváme nejčastěji peníze, jak je tady zvykem. Neodmítáme je, ačkoliv bychom se bez nich obešli, nutně je nepotřebujeme. Nabízeli nám konexe, těch zřejmě nevyužijeme, případně i různé naturálie. Ale aby se nám někdo sám nabízel pomáhat, to tu ještě nebylo. Poslyš, děvče, ty nemáš domov, kde by tě potřebovali?“

„Mám domov,“ odvětila dívka. „Ale nepotřebují mě. Nač je v rodině přítěž, která se nevdá, aby přinesla aspoň nějaký užitek? Když jsem onemocněla, ztratili o mě zájem. Tady bych mohla být aspoň trochu užitečná.“

„Nemohla,“ odvětila Yazatap. „Nemáme tady žádné nemocné, o které by ses starala. Pokud sem nedokáží přijít sami, příbuzní je sem vozí, ale většinou od nás už odcházejí. Málokterý z nich potřebuje léčení zopakovat, jako ty, ale když je to nutné, přijdou sem znovu a rádi. Každý tady už napoprvé vidí zlepšení, takže nám důvěřují.“

„A nemohla bych… aspoň nějak…“

„Uvidíme, co se dá s tebou dělat,“ povolila tedy Yazatap. „Posaď se tady zatím. Všimla sis, jak vlastně léčíme?“

„Nevšimla,“ pípla provinile, ale vstala s podlahy a vděčně přijala nabízené křesílko. „Bylo u toho jen jakési zjasnění, ale víc jste se mnou nedělali, nebo jsem si toho nevšimla.“

„Všimla sis toho dobře,“ ujistila ji Yazatap. „Léčíme kosmickou energií a tím zjasněním, jak tomu říkáš, se to projevuje. V čem bys nám chtěla pomáhat?“

„Já… já nevím…“

„Tak vidíš,“ usadila ji Yazatap. „Ale jestli o tebe doma nemají zájem, nemá smysl, aby ses tam vracela.“

„Mohla bych tady… třeba uklízet…“

„Nemohla, máme prakticky pořád uklizeno,“ odmítla to Yazatap. „A nevyskakuj pořád, to nevydržíš chvilku sedět v klidu?“

„Vydržím,“ slíbila šeptem dívka.

Chvíli bylo ticho. Obě seděly zdánlivě bez zájmu a pozorovaly se navzájem.

„Tak poslyš, Baraub,“ porušila po chvilce ticho Yazatap. „Co s tebou máme dělat? Když už tě sem poslali na výzvědy, ptej se aspoň, co chceš vědět?“

„Nikdo mě sem neposílal!“ vyskočila Baraub zděšeně.

„Ale poslal, tvůj otec, pan Suxir,“ ujistila ji Yazatap. „Chtěl, abys mu prokázala povinnou úctu a ujistil tě, že do tebe vkládá svou důvěru. Nemohla jsi mu to přece odmítnout!“

„Jak to ale můžete vědět?“ vyhrkla Baraub.

„Víme to,“ pokrčila rameny Yazatap. „Chtěla jsi být u nás, proto jsme tě trochu prokoukly. Víme o tobě všechno. I to, jak si tě tvé sestry dobíraly, když jsi byla malá, že máš šišatou hlavu – mezitím se to samo spravilo, ale pamatuješ se na to ještě, viď?“

„Tohle přece nemůžete vědět!“ odtáhla se Baraub ještě zděšeněji.

„Víme všechno,“ zatvářila se přísně Yazatap. „Něco z toho můžeme i pochopit. Neodvážila ses nikdy vzepřít svému otci, viď? Ale na druhou stranu, vyléčíme tě a ty na nás chceš donášet. Není to černý nevděk?“

„Já nechtěla!“ sklesla Baraub.

„Víme,“ neslevila Yazatap. „Nechtěla jsi. Ale ti pánové strašně toužili poznat všechna naše tajemství, že? Nebýt mezi nimi tvůj otec, řekla bys jim asi ne. Jenže dcera musí otce poslouchat, to je přece její povinnost… i když jsi byla ze všech jeho dvanácti dcer nejodstrkovanější. Nikdy se s tebou tak často netěšil, jako s tvými šťastnějšími sestrami…“

„To není pravda!“ vykřikla Baraub. „To je sprostá lež!“

„Není, Baraub, není,“ nedala se vyprovokoval Yazatap. „Víme všechno přesně tak, jak jsi ty křivdy sama cítila. Když jsi onemocněla, nenašel si tvůj otec ani chvilku, aby se ti věnoval!“

„Můj otec nemá čas!“ zastala se ho ohnivě. „Ale zaplatil mi špičkové lékaře!“

„Ano, léčili tě. Tvůj otec si to mohl dovolit, vždyť svému psu platil ještě dražší lékaře! Je to tak, nebo není?“

„Je,“ sklesla Baraub.

„Nemá cenu zapírat,“ napomenula ji Yazatap. „Když říkám, že víme všechno, pak to víme přesně tak, tak to víš i ty. Umíme totiž číst tvé myšlenky, nic před námi neutajíš. Až se vrátíš ke svému otci, řekni mu to. Pánové Dlugnyg, Fexyl, Udkedo, Mistr Hoaj, Fulov Fuchuyč i tvůj otec chtěli vědět, proč dopadneme každého jejich sabotéra. Tak ať to vědí! Kladli ti přece na srdce, že nám tuhle společnost nesmíš za žádnou cenu prozradit, ani kdybychom tě mučili!“

„Vy víte i tohle?“ zašeptala Baraub a její hlas byl už zoufalý. „To jsem vám nesměla říci! Otec mě zabije, až se to dozví!“

„Nic jsi nám přece neřekla!“ ujistila ji Yazatap. „Neřekla jsi nám jediné jméno, natož abys nám vylíčila, jak ti pánové vypadají! Ale my je teď známe i podle obličejů, víme, kdo z nich kde bydlí i co proti Císaři chystají. Myšlenky neuhlídáš a obrazy v hlavě teprve ne!“

„Tak tohle je vaše tajemství!“ zašeptala zničeně Baraub.

„Tajemství?“ usmála se Yazatap. „Jaképak tajemství? My to za tajemství nepovažujeme, vždyť jsem ti je právě řekla.“

„Ne? To ale není možné. Vy jste…“

„…kosmické příšery, jak tě varoval pan Fuchuyč, že?“ usmála se Yazatap.

„Ne!“ vykřikla Baraub. „Totiž…“

„Tak to přece říkal. A napůl měl pravdu,“ přikývla Yazatap smutně, ale klidně. „Je nás tu pár, co nepocházíme z Emurechó, ale z kosmu. A někteří jsme z větší dálky než z Alyaku.“

„Jak vlastně vypadáte?“ zašeptala Baraub. „Myslím doopravdy, ne takhle…“

„Máte o nás scestné představy,“ ujistila ji Yazatap. „Jsme lidé jako vy a vypadám přesně tak, jak mě teď vidíš. To je má pravá podoba. Jsme ale z jiné civilizace než vaše a tím ti říkám všechno. Přátelé tvého otce nedělají dobře, že se proti nám chystají. Mohli by natropit hodně zla sobě a lidem kolem sebe, ale nám… nám svými pletichami neuškodí.“

„Jste si tím tak jistí?“ vyhrkla.

„Máme důvod tvrdit to,“ odvětila Yazatap klidně. „Vyřiď jim, že pan Fuchuyč měl pravdu, když se nás obával. Umíme podle potřeby létat, umíme být neviditelní. To vydedukovali správně, ale na to podstatné nepřišli.“

„Na co?“ vyhrkla Baraub.

„Umíme se podle potřeby přemisťovat, kamkoliv chceme,“ řekla jí s úsměvem Yazatap. „Prakticky po celé sluneční soustavě. Křižník Fašabhyd vypálil na Scheju jednu salvu a zničil při tom vojenskou školu Výchozího bodu. Tomu jsme ještě nezabránili, ale k další salvě se křižník nedostal. Během pár okamžiků jsem tam byla, vyřadila jsem jeho reaktory a zajala jeho velitele, plukovníka Krvežu. Ochromili jsme už tři plně vyzbrojené kosmické flotily, takové jsou naše možnosti. Vyřiď panu Fuchuyčovi, že měl pravdu. Silou proti nám nic nesvede.“

„Takže měli pravdu!“ opakovala skoro zoufale Baraub.

„Měli – a neměli,“ opáčila Yazatap. „Oprávněně se obávali prohry, když se nám postaví silou. To ostatní je směsice dohadů a nepravd. Klidně jim vyřiď, že Císař je pravý. Proč bychom ho nahrazovali loutkou, nebo se za něho vydávali? Stačilo přesvědčit ho, aby se k nám přidal sám o své vůli a pomohl tím spravedlnosti na Emurechó.“

„Císař že se přidal – k vám?“ vyjekla Baraub.

„Nebo my k němu,“ opáčila Yazatap. „Vrátili jsme mu vládu, neboť jeho nejvyšší zájem je stejný jako náš – obnovit na Emurechó spravedlnost. Pomůžeme mu tedy, je to i náš zájem.“

„Proč tedy Emurechó ruinujete?“ zajiskřilo se dívce v očích.

„Tobě, vlastně ještě víc tvému otci a těm pánům, to připadá jako ruinování, že?“ usmála se Yazatap. „To se vám ale jen zdá. Skutečnost je právě opačná. Kdyby ses zajímala, jak se na naše změny dívá většina lidí, pochopila bys, že tady nejde o žádné ruinování!“

„Táta tvrdil, že zisky z jeho továren jsou setinou dřívějších!“ vyhrkla Baraub.

„Tvrdil ti to, víme to,“ přisvědčila jí Yazatap. „Zisky z jeho továren jsou dnes setinové, ale ani teď si nežije nejhůř. Většině lidí se život naopak zlepšil a celkově se nedá mluvit o krachu.“

„Pan Rydomolor tvrdil, že brzy zkrachuje!“ vyčítavě opáčila Baraub.

„Pan Fuchuyč měl pravdu i v jeho případě,“ řekla tvrdě Yazatap. „Zejména když mu tvrdil, že se chová jako hlupák. Zvyšovat účtované úrokové míry, když je konkurence naopak snižuje, je přece jistý způsob, jak přijít o zbytek klientů! Většinu bank držely nad vodou úroky z podniků, jen jeho banky přišly v jediném měsíci o polovinu podnikových klientů – nemluvím o drobných dlužnících, kteří utekli všem. Doufám, že si Fuchuyčova slova pořádně promyslel. Kdyby ne, ať krach svých bank přičte jen sám sobě!“

„Vy tedy s Fuchuyčem souhlasíte? Mně připadal jako…“

„…jako jedovatý had, co?“ ušklíbla se Yazatap. „Tak jsi to přece cítila, nesnaž se mi to teď zapírat, vím všechno a ani se ti nedivím. Částečně máš pravdu, Fuchuyč je jedovatý jako had, ale je z celé party nejinteligentnější, to mu zase uznám já. Had, ale inteligentní. Kdybys ho teď někdy viděla, vyřiď mu to, ode mě je to skoro pochvala.“

„Jde přece proti vám!“ nechápala Baraub.

„Jde,“ přikývla Yazatap. „Ale inteligentně. Ačkoliv je podle našich měřítek darebák, jako první pochopil, že hrubou silou neuspěje. Víš přece, jak to říkal! Ustoupit, přizpůsobit se, ale pak ve vhodné chvíli udeřit!“

„Ano, tak to říkal! Myslel to ale přece proti vám!“

„Myslel,“ souhlasila Yazatap. „A myslí si to dál. Jenže sám začal dělat to, co považujeme za správné i my. Ustoupil a snaží se přizpůsobit. Přitom převedl své továrny na mírovou výrobu, nehrozí mu krach a dnes už jeho továrny opět prosperují. A jak se zdá, prosperovat budou.“

„Ale ve vhodné chvíli…“

„On ještě netuší, že ta vhodná chvíle prostě nenastane,“ řekla Yazatap. „Kdyby si to někdy myslel, mohl by udeřit. Jenže by udeřil do prázdna a přišel by o všechno. Při své inteligenci dříve nebo později pochopí, že bude lépe chovat se, jak začal – ustoupit a přizpůsobit se. Mám dojem, že už to částečně pochopil. Ještě bude shromažďovat síly na rozhodný úder, ale vhodná chvíle už nikdy nepřijde. Bude tedy jako továrník prosperovat a nakonec může uznat, že je to vlastně lepší, než marně čekat na den nejisté pomsty.“

„Ale jde proti vám!“ opakovala Baraub tvrdohlavě. „Vy to necítíte? Může vám být strašně nebezpečný! Vím to!“

„Jeho nenávist jsme vycítili,“ přiznala Yazatap. „Jen skrze tebe, ale vycítili. Myslíš si, že se mu musíme postavit? Mohli bychom a možná by to bylo oprávněné, chystá se přece svrhnout Císaře. Mohli bychom ho zneškodnit, těžké by to pro nás nebylo. Známe jeho jméno i tvář, víme kde bydlí a nikam by se nám neschoval.“

„Proč to tedy neuděláte? Teď hned! Můžete se snad přemisťovat, kam chcete!“

„Proč bychom to dělali?“ zavrtěla hlavou Yazatap. „To bychom museli zlikvidovat většinu inteligentních a schopných manažerů. Bez nich by se brzy zastavily továrny a Emurechó bychom tak uškodili víc, než když je ponecháme na jejich místech.“

„Riskujete ale, že se jednou proti vám postaví!“

„To není tak velké riziko, jak se obáváš,“ ujistila ji Yazatap. „Nám škodit nemohou. Kdyby se otevřeně postavili proti Císaři, nahradíme je jinými manažery. Víc by vadilo, kdyby to udělali všichni současně, naštěstí je pravděpodobnost něčeho takového jen mizivá.“

„A kdyby se na něčem takovém přece jen dohodli?“ ujelo Baraub.

„Pak je zlikvidujeme,“ opáčila Yazatap. „Měli bychom problém s udržením chodu zdejšího hospodářství, ale věř mi, zvládli bychom to.“

„Jestli si tak věříte, že ho zvládnete…“

„Věříme si,“ ujistila ji Yazatap. „I kdyby se naráz položilo celé hospodářství Emurechó, nahradili bychom je našimi továrnami. Dokážeme vyrábět i umělé potraviny, takže ani hladomor nepřipustíme.“

„Ale postavit tolik továren nějakou dobu potrvá!“ namítla Baraub.

„Stavba továrny, která by měla nahradit podnik tvého otce, by trvala jen pár hodin,“ ujistila ji Yazatap. „Nahradit celé hospodářství Emurechó by byl úkol na pár dní a ty byste jistě přečkali jen o zásobách.“

„To že byste dokázali? Kolik vás tu vlastně je?“ zeptala se Baraub, ačkoliv by vzápětí tu otázku nejraději vzala zpět, když si uvědomila, že se ptá opravdu jako špionka.

„Přece nečekáš, že ti o nás řekneme všechno!“ usmála se na ni Yazatap. „Bylo by hloupé prozrazovat soupeřům svou sílu, dozvíš se od nás jen pár drobků. Tvého taťku a jeho kamarády by jistě takové podrobnosti zajímaly, ale bude lépe, když zůstanou trošku v nejistotě.“

„Já vím,“ zrudla Baraub. „Když ale… samotnou mě to zajímalo!“

„No dobře, něco se ještě dozvíš,“ usmála se Yazatap. „Například křižník Fašabhyd jsem ochromila já, mariňáky na letišti ve Scheji zase vyřídil Pepek. Trvalo mu to pět minut, ale letiště je rozsáhlé, rychleji by je nevyčistil nikdo. A také byl na ně sám, Icy tam byl jen jako svědek. Icy není náš, vzali jsme ho s sebou původně jako zajatce z Alianční flotily u Alyaku. Tady si ale jako ministr zemědělství nevede špatně.“

„Snad tady nakonec nejste jen… tři?“

„Nejsme tu jen tři,“ usmála se Yazatap. „Zásadně se ale na veřejnosti neukazujeme všichni pohromadě. Kdyby nás tak některý váš agent zastihl, byli bychom příliš snadným cílem. Většina z nás je raději trvale neviditelných, jak správně odhadli kumpáni tvého otce.“

„Neviditelní…“ opakovala. „Odhadli vás tedy dobře.“

„Ne tak docela,“ usmála se Yazatap trpce. „Jako neviditelní jsme i nezranitelní. Myslím to doslova, ani náhodné střely nám neublíží. Kdyby nás chtěl někdo pobít, narazí na neviditelné, kterým nemůže ublížit ani v nejmenším. Připočti si k tomu, že umíme číst myšlenky a musí ti být jasné, proč proti nám dosud neuspěl žádný sabotér ani diverzant. Samozřejmě nás můžete nemile překvapit, jako nedávno plukovník Krveža, velitel křižníku Fašabhyd. Dal nám slovo, že je naším zajatcem. Pro nás nedodržení slova znamená ztrátu cti, uvěřili jsme mu tedy. On ale dané slovo porušil. Překvapil nás více tím, jak málo si vážil své cti, než způsobenými škodami. Jeho křižník vypálil jedinou salvu. Než se dostal ke druhé, byla jsem u něho a plukovník tím skončil.“

„Zabila jste ho, že?“ zašeptala Baraub.

„Ne tak docela,“ usmála se opět trpce Yazatap. „Žije. Závidět mu ale nemusíš. Vede se mu asi lépe než vašim otrokům na nejnebezpečnější a nejobávanější práci v uranových dolech, ale na druhé straně, ti otroci mají větší naději na osvobození, než naši zajatci.“

„Možná porušil slovo – ale nepoddal se,“ řekla Baraub hrdě.

„My to chápeme jinak. Poddal se, ale pak porušil slovo. O čest přišel až při tom druhém. Také pan Fuchuyč se poddal, i když plánuje odpor. Bude asi lépe, když po něm nebudeme žádné slovo vyžadovat. Aspoň ho nebude nikdo obdivovat, kdyby i on přišel o čest.“

„Fuchuyč o čest nikdy nepřijde!“ namítla Baraub s jistotou.

„Taky doufám,“ odvětila Yazatap. „I pro něho bude lépe, když zachová věrnost Císaři. My odejdeme, ale Císař vám zůstane. Kdyby vládl špatně, bylo by správné odstranit ho. Jenže Císař vládne spravedlivě a my pro to také uděláme všechno. A jak se zdá, daří se nám to, na Emurechó se lidem vede lépe, ačkoliv tady po ztrátě kolonií hrozil hlad. A lidé to pochopili. Kdo se postaví proti Císaři, postaví se proti všem. A to si, doufám, každý rozmyslí.“

„Mělo by to tak být,“ povzdychla si Baraub. „Jen se obávám, že někteří uvažují jinak.“

„Víme,“ přikývla Yazatap. „Nemůžeš pomoci všem. Osvobození otroků vždycky poškodí otrokáře. Tady už musíš rozmýšlet, co je spravedlivější a někdy i potřebnější.“

„To je přece nesmysl! Otroctví bylo na Emurechó slavnostně zrušeno už před pětadvaceti stoletími!“ namítla Baraub.

„Oficiálně,“ přikývla Yazatap. „Neoficiálně bylo na Emurechó při našem příchodu otroků více než před staletími. Většina lidí byla zadluženými otroky svých věřitelů. Proces zotročování probíhal zpočátku pomalu, ale zrychloval se, zejména v posledním století. Otrokům již nepatřilo prakticky nic. Nepatřili ani sami sobě.“

„To snad ne!“ opáčila Baraub zamračeně. „Na Emurechó byl největší počet milionářů ze všech světů Císařství! Většina lidí tady byla výjimečně dobře zajištěná!“

„Také se nám to tak zdálo, ale jen zpočátku, než jsme se tu rozkoukali. Poslyš, Baraub, ty vážně považuješ za milionáře majitele domku v ceně dvacet milionů, na kterém leží dluh padesáti milionů? Ten milionář je prakticky čistý dlužník! I kdyby dům prodal, co by tím získal? Zbyl by mu neustále narůstající dluh třiceti milionů. A takových tady byly miliardy…“

„Měli dluhy poctivě splácet!“ odsekla Baraub.

„Jak má někdo dluh poctivě splácet, když jenom úroky jsou vyšší než jeho příjmy?“

„Tak se neměli tolik zadlužovat!“

„Zpočátku to přece tak zle nevypadalo,“ vzdychla si Yazatap. „Ještě v předminulém století nebyly úroky likvidační, aby se nedaly splatit. Ale před sto padesáti lety nastal nečekaný zlom. Banky začaly jednostranně úroky zvyšovat a splácení dluhů přestalo být přiměřené a únosné. Kdo měl vysoké půjčky, náhle zjistil, že všechny jeho příjmy na splácení úroků nestačí. Dluh, ještě před pár lety utěšeně klesající, začal opět narůstat. Jen málo lidí tenkrát pochopilo, že musí prodat všechno co mají, aby mohli jednorázově splatit dluhy, i když museli zaplatit i nemravné penále za předčasné splacení. Těch prozíravých bylo ale málo. Většina dlužníků doufala, že je to přechodný jev, jak jim ostatně svorně tvrdili největší finanční odborníci! Lidé tedy spláceli dál, ale dluhy ani úroky neklesaly, místo snižování rok od roku rostly. A protože většina lidí si zvykla žít s dluhy, které původně bývaly přiměřené, ocitla se poznenáhla v lichvářské pasti.“

„To není pravda!“ namítala Baraub. „Bez úvěru se nedá podnikat, můj táta má přece úvěry také a splácí je bez velkých problémů!“

„Pak bys měla vědět, že úroky z půjček podnikům zůstaly na rozumné výši,“ řekla přísně Yazatap. „Banky nechtěly potápět podniky, to by většina továren zkrachovala a hospodářství by se zhroutilo. Banky chtěly zotročit jen lidi, což se jim ve většině případů podařilo. Sama ses s tím nikdy nesetkala, protože jsi z rodiny továrníků, kteří měli jen rozumné úvěry na podnikání. Ale většina lidí se takhle dostala do otroctví. A to i když oficiálně otroctví neexistovalo!“

„Nikdo z našich sousedů nebyl otrokem!“ vyhrkla. „Všichni si žili v přepychu!“

„Nikdo si to nechtěl přiznat,“ opravila ji Yazatap. „Ale jen málo lidí na Emurechó bylo ve skutečnosti nezávislých. Vaše rodina taková byla, ale o vašich sousedech bych pochybovala.“

„To by jim snad banka domy zabavila, ne?“ chytala se Baraub posledního stébla.

„Banky to někdy dělaly,“ odvětila Yazatap. „Dokud dlužník poctivě splácel, ponechávaly si ho jako zdroj peněz. Když se ale dlužník pokoušel vyvléci z otroctví, například když se, pozdě ale přece, pokoušel prodat vše co měl, exekutor mu okamžitě všechno zabavil a předal ho policii, aby ho soud poslal za dluhy jako otroka do dolů. A tam už se s nimi nepárali. Uniknout jim nikdo nemohl, všichni jen platili, platili a platili.“

„Ale nevypadalo to tak!“ opáčila Baraub.

„Nevypadalo, ale bylo,“ pokývala hlavou Yazatap. „My jsme se to dozvěděli od Icyho. Byl také jedním z otroků, jenže ve světech Aliance. Jeho příběh otroka byl otřesný nejen pro Pepka, ale i pro nás starší.“

„Ve světech Aliance to tak mohlo být!“ připustila Baraub. „Ale u nás jistě ne!“

„Bylo to všude,“ ujistila ji tvrdě Yazatap. „I ve světě milionářů. Na Emurechó jsme se jen přesvědčili, že tytéž problémy mají lidé ve všech vašich světech. Císař dnes otroky na Emurechó osvobodil. Většina lidí ho za to zbožňuje a je mu vděčná, jen dosavadní otrokáři, majitelé bank, ho proklínají. Ale jak už jsem ti říkala, není možné vyhovět všem.“

„Nezdá se mi, že by takový pan Rydomolor byl otrokářem!“ odvětila uraženě Baraub.

„Nezdá? Jenže byl,“ odvětila Yazatap. „Je to přece bankéř a jeho banka vlastnila miliony takových dlužníků – vlastně otroků. Ten dneska musí Císaře nenávidět!“

„Nevypadá na to!“ opáčila tvrdohlavě Baraub. „Je to jemný, noblesní pán!“

„Noblesní pán? To se přece s lichvářem nevylučuje,“ usmála se smutně Yazatap. „Noblesní pánové otroky netýrají – na to mají ochranku, soukromé armády, vězení a někteří i vlastní katy. U knížete Pačdoga jsme takové soukromé vězení objevili. Nebylo tam tak vlídné prostředí, jako v jeho přijímacím sálu! Později pan kníže poslal do Scheje vraždit soukromé čipované mariňáky a bez naší pomoci by město vyvraždil. Měla jsi vidět ty jatka na letišti! A že to byl taky noblesní pán! Jsi si jistá, že pan Rydomolor nemá doma také soukromé vězení s mučírnou? Dáš za něho ruku do ohně? Raději to ani nezkoušej! Znáš ho jen z jeho noblesní tváře džentlmena. Jenže tihle džentlmeni mívají tváře dvě a ta druhá patří netvorovi.“

„Pana Rydomolora dobře znám!“ rozvzlykala se Baraub. „Když jsem byla malá, houpal mě na kolenou! Ten by určitě nikdy nikomu neublížil!“

„Já pocházím ze světa, kde se nikdo s nikým nemazlil,“ začala tvrdě Yazatap. „Ale aspoň tam nikdo nic nepředstíral. Pepkův svět byl podobnější vašemu, také tam žijí netvoři, přinášející smrt milionům lidí. Přitom se dávají pokrytecky zobrazovat s dětmi. Chtějí vzbuzovat iluzi, že by nikomu neublížili, ale pravda je tím obludnější. S dětmi se rádi ukazovali největší netvoři, které Pepek znal – Hitler, Stalin i Heydrich. Stalin také držel laskavě v náručí děvčátko – ale pak mu dal umučit otce! Proč by tě někdo takový nemohl pohoupat na kolenou? Obrázky tyranů s dětmi jsou největším pokrytectvím!“

Baraub neodpovídala. Brečela.

„Máš ještě hodně iluzí,“ změkl hlas Yazatap. „Vyrůstala jsi jako skleníková květina, nevíš, že mimo skleníky je svět drsnější. Musíš se naučit nehodnotit lidi podle toho, jak vypadají, ale co dělají. Možná pak spolu s iluzemi ztratíš úctu k lidem, kterých sis dosud vážila, ale ti si ji beztak nezaslouží. Horší bude, když zjistíš netvora v někom blízkém. Takové prohlédnutí bolí, ale v tom ti asi nepomůžeme.“

„Vy si tedy myslíte, že pan Rydomolor je… také takový netvor?“

„Najisto to nevíme,“ odvětila Yazatap. „Nezapomeň, známe ho jen tvýma očima a ty jsi ho znala jako noblesního pána. Ale je to bankéř. Všechny banky měly statisíce dlužníků, ze kterých dřely kůži, žádná se nechovala lidsky. Všimli jsme si i dalšího příznaku, kterému jsi nepřikládala váhu. Vzpomeň si, jak pan Rydomolor mluvil o lidech mimo vaše kruhy. Byli to pro něho ovce ke stříhání, chodící měšce, které musí občas vysypat, lopaťáci a kdo se v poslední době přihlásili na farmaření k ministru Icymu, byli zase vidláci. Měl pro ně vždycky jen pohrdání. My z toho ale usuzujeme, jak se k nim choval mimo salóny a to v takových případech lidsky nebývá.“

„Jak to ale můžete vidět jinak, když je to mýma očima?“

„Díváme se na to tvýma očima, ale soudíme podle našich zkušeností. Mám je z více světů a přes tři tisíce let, mám s čím srovnávat a moje hodnocení může být jiné než tvoje.“

„To je potom strašné…“ vzlykala. „A v tomhle jsem doteď žila!“

„Nebyla tvoje vina, že jsi žila ve skleníku,“ utěšovala ji Yazatap. „Za to nemůžeš. Ale měla by ses začít dívat kolem sebe otevřenýma očima. Všímat si i zdánlivých maličkostí, třebas toho, jak se kdo vyjadřuje o jiných lidech. Ne o těch, se kterými právě mluví, ale o nepřítomných, tam se teprve projeví.“

„Ani se mi teď nechce se k nim vracet,“ vzhlédla k ní Baraub.

„Jen se vrať,“ řekla Yazatap. „Řekni jim poctivě všechno, na co se tě zeptají. Nic špatného neuděláš, řekli jsme ti to s vědomím, že to přesně tak vyřídíš partě tvého otce. Pomůžeš nám i jim a snad tím přispěješ i k jejich dobru.“

„A co kdybych… co kdybych zjistila, že je to přesně tak jak říkáte? Mám se k nim chovat stejně jako doposud?“

„Bylo by to nejlepší,“ přikývla Yazatap. „Kdyby setrvávali v odporu proti Císaři, nemusíš s nimi souhlasit, ale ani jim v tom pomáhat. Jen kdybys cítila, že tak žít nemůžeš, vrať se k nám, postarali bychom se o tebe.“

„Dobře, zkusím to,“ utřela si Baraub slzy.

„Hlavně měj otevřené oči,“ napomenula ji Yazatap. „Možná si cestu pamatuješ, ale Xapho tě raději doprovodí na letiště, aby ses mohla vrátit domů. A nediv se, když s tebou zdánlivě nikdo nepůjde. Xapho je už tady, ale neviditelná.“

„Takže budu mít… neviditelný doprovod?“ podívala se udiveně Baraub.

„Ano,“ přikývla Yazatap. „A hodně štěstí!“

„Možná to budu potřebovat,“ zachmuřila se trochu Baraub. „Doufám, že dodržíte slovo, kdybych se k vám musela vracet…“

„My slovo držíme,“ ujistila ji Yazatap.

„Ale říkala jste, že odejdete…“ chytila se toho dívka.

„Odejdeme, až tady bude pořádek,“ ujistila ji Yazatap. „Zatím je pořád co zlepšovat, ale my to jednou zvládneme. Neboj se, nebude to ze dne na den, jistě se to dozvíš včas.“

„Ale co potom?“ otřásla se tou představou.

„Pak se přece tady nebudeš muset ničeho bát,“ ujistila ji Yazatap. „My neodejdeme, dokud si nebudeme jistí spravedlností.“

„Pak vám přeji jedině úspěch!“ vyhrkla Baraub.

„My tobě také,“ kývla Yazatap.

*****

Xapho, bude třeba, abys ji doprovodila až domů, pomyslela si Yazatap, sotva se za dívkou zavřely dveře.

Rozumím, pocítila okamžitě odpověď. Taky se mi zdá, že je ta dívčí příliš upřímná, než aby jí návrat domů jen tak prošel. Mohli by proti ní obrátit hněv i zklamání. Aspoň se svezu zdejším letadlem, jako duch jsem to zatím nezkoušela.

Kdyby ses neudržela na palubě, vezmi to vdudegem, poradila jí Yazatap, mohla bys tam být i dřív a rozhlédnout se tam, než dorazí.

Budu jí radši nablízku, rozhodla se Xapho.

*****

Hej, pane králi

Xapho odletěla střežit Baraub, aby jí parta jejího povedeného otce neublížila, až jim přinese pravdivé, ale špatné zprávy o kosmických obludách. Ramiel měla neodkladnou práci u Icyho na ministerstvu zemědělství, kde nějaký agent sabotér z nových zaměstnanců založil několik požárů a ani Icymu se nepodařilo ho odhalit.

„Ramiel, prosím tě, přijď mi s tím píchnout!“ požádal ji po dalším požáru. Oheň se mu sice podařilo uhasit očima již za pár minut, dvě hodiny před velice opožděným příletem hasičů, kteří sice k ohni moc nespěchali, zato drze požadovali zaplatit pokutu za neoprávněné volání, jenže část vzácných rostlin, pracně dovezených ze vzdálené Oázy, padla ohni za oběť.

„Hoří vždycky jen když opravdu spím,“ vysvětloval jí, když se mu snažila pomoci na dálku radou. „A já nevydržím nespat celý týden, pochop mě! Vy ano?“

„Ten žhář má zřejmě komplice, který tě sleduje,“ odtušila s jistotou v telepatii. „Nevadí, za chvíli jsem u tebe. Dnes můžeš klidně spát, budu hlídat za tebe. O mně ten žhář nemá tušení, určitě se chytí.“

Ramiel se rozhodla počíhat si na vandala a načapat ho při činu, jenže první noci nehořelo a nedělo se ani nic jiného nepřístojného, takže to vypadalo na delší vartu.

Nedalo se nic dělat, Yazatap nastoupila ke střežení paláce a Salgiel zůstala na léčení sama.

„Nebude lépe nemocnici na čas zavřít?“ napadlo Yazatap.

„Nepodceňuj mě, prosím!“ odtušila Salgiel. „Já to zvládnu!“

„Já jen, aby některý syčák nebyl rychlejší než ty!“ starala se Yazatap.

Po zkušenosti s Baraub věděli, že ne všichni pacienti přicházejí kvůli vyléčení. Skutečně nemocných byla sice drtivá většina, ale tak jako Baraub, přicházeli i další vyzvědači. Fuchuyč asi nebyl jediný, kdo chtěl získat o budoucím nepříteli podrobnější informace, než se rozhodne udeřit naplno silou, a Suxir nebyl sám, koho napadlo využít k tomu nemocných. Jiní spiklenci neměli po ruce vlastní nemocné dcery, ale pomáhali si jinak. A bohužel, neposílali naivní dívky, které se daly přesvědčit o skutečném stavu věcí, ale slepě zapálené fanatiky.

„Já je poznám už ve dveřích!“ uklidňovala ji Salgiel. „Když někdo přijde s otravou krve po zdánlivě nevinném, ale špatně léčeném škrábnutí, jsem hned doma a dávám si větší pozor.“

„Zdržují tě od skutečně nemocných!“

„Radši bych je upřímně přivítala!“ opáčila Salgiel. „Tihle vykukové sice pracují pro nějaké bandy, ale chtějí nás jen oťukat a odhalená pravda je tak šokuje, že spiknutí skončí na úbytě. Jak se mi zdá, je pravda nejlepší způsob, jak je vyřadit.“

„Až jednou přijde někdo, kdo tě nechce jen oťukávat, ale přijde tě prostě zabít!“ sýčkovala Yazatap.

„Takové jsem tu měla už tři!“ usmála se Salgiel. „Poznáš je podle pevného kroku, jen co vkročí do ordinace. U těch mám skutečně dobré důvody nespouštět je s očí. Nezdržují se snahou přivodit si naivně nějaké zranění, abych měla co léčit a soustředila se na jejich rány, ale celkem logicky uvažují, že by je to oslabilo. Přijdou a obvykle hned udeří.“

„A ty?“

„Já je zrovna tak bez varování sejmu,“ odtušila Salgiel. „Nikdo z těch tří nestihl ani vytasit zbraň, sama přece víš, jak rychlé je přimrazení.“

„Možná to stihneš vždycky, jen je nesmíš mít za zády!“

„Zásady chování v dosahu nepřátel mě učit nemusíš,“ usmála se trpce Salgiel. „Navíc se tihle ani nesnažili udeřit rychle, bylo to s nimi snadné,“ přiznala.

Předala pak Yazatap své vzpomínky na posledního agenta. Naštěstí si agenti nedokázali odpustit triumf ozbrojeného proti neozbrojené a tasení zbraně doprovázeli vítězným výkřikem.

„Táhni do hrobu, hnusná čarodějnice!“ vykřikl ten poslední, než mu eldyf vypadl na zem.

Pak už jen s údivem a zděšením zíral na své náhle ochrnuté, zplihle visící ruce…

„Ty tři jsem poslala rovnou do Podsvětí,“ dokončila myšlenku Salgiel. „Přidala jsem je ke kolonii, ať si je zařadí mezi sebe.“

„Jen aby se na nově příchozí nevrhli!“ starala se Yazatap.

„S těmi to bylo v pohodě, vrána vráně oči nevyklove, jak známe z oblíbených úsloví našich manželů,“ řekla Salgiel. „Horší to bylo v druhé kolonii u čipovaných. Když už jsem tam byla, mrkla jsem se i k nim. Dva mariňáci se tam zrovna porvali, až jeden druhého málem sešrotoval!“

„Co jsi s tím dělala?“

„Co asi?“ pokrčila Salgiel rameny. „Zjevila jsem se té bandě v podobě smrtky, má to na ně blahodárný vliv, nezmohli se ani na protesty. Ujistila jsem je, že jsou ve vesmíru i horší světy než Podsvětí a že by se tam násilníkům líbilo ještě méně. Pak jsem toho zmláceného vyléčila.“

„Jen aby se ti dva příště nepomlátili ještě víc!“ pochybovala o jejím postupu Yazatap.

„Ti dva určitě ne,“ odtušila Salgiel. „Toho vyléčeného jsem od nich přenesla k normálním, aby ho kamarádíčkové nakonec nezabili.“

„Šílíš?“ vyskočila Yazatap. „Čipovaného dát k normálním? Vždyť je může vyhubit!“

„Těžko,“ opáčila Salgiel. „Vzpomeň si, co víš od Oldy. Jak se chovají elektronické čipy, když do nich udeří plnou silou kosmická energie?“

„Počkej, to by znamenalo…“ zaváhala Yazatap.

„Jo, přesně tak!“ povzbudila ji Salgiel. „Elektronické čipy shoří. Ke zraněním se sice přidá vnitřní otrava zplodinami ze spálených čipů, jenže jako duch jsem měla větší sílu, takže jsem to ustála. Chlap se zregeneroval rychle, ale čipy zůstaly spálené, chlap natrvalo zpomalený a mohla jsem ho tedy klidně přemístit mezi normální. Ten už rychlostí nikomu neublíží.“

Yazatap chvíli přemýšlela.

„Poslyš, Salgiel, uvědomuješ si vůbec, co jsi vyřešila?“

„Tak trochu,“ přikývla Salgiel. „Beztak jsem to chtěla při večerním sexu přednést všem.“

„Že jsme na to nepřišli dřív!“ litovala Yazatap. „Nemuseli jsme urychlené izolovat, ubylo by problémů. Naopak náš hasič si bude muset dávat pozor, aby si sám čipy nespálil.“

„Chci to přednést na večerním sexu,“ opakovala Salgiel. „Neukvapovala bych se ale, radši méně zbrklosti a více uvažování.“

„Máš nějaký plán?“

„Jistě! Vzpomeň si na našeho mariňáka hasiče! Jako hasič nebo záchranář má teď velké výhody, byla by škoda šmahem je zahodit! Co kdybychom to vymysleli tak, že pár dobrovolníků dostane totéž co on? Samozřejmě za stejných podmínek.“

Yazatap chvíli přemýšlela. Salgiel ji trochu zaskočila.

„Dobře, to je jiná!“ vzpamatovala se po chvilce. „Těm dobrovolníkům bude ale urychlení zkracovat život, uvědomuješ si to?“

„Ne o mnoho,“ namítala Salgiel. „Jen v době jejich urychlení. A když to bude trvat jen po dobu nezbytně nutnou k nějakému zásahu, a v ostatním čase budou normální, zkrácení života se moc neprojeví. Tobě se nestalo, že bys pro něco důležitého ráda obětovala i rok života?“

„Kdyby to bylo důležité…“ ustoupila Yazatap. „Máš pravdu, občas tak uvažujeme.“

„Proto si myslím, že bychom měli tuhle výhodu některým ponechat,“ tvrdila Salgiel. „Jistě ne všem, všichni si to nezaslouží. Jen těm, které si… trochu prověříme. My už rozpoznáme, kdo si to zaslouží a kdo ne.“

„A ostatním čipy zrušíme? I když budou proti?“

„Ostatním je zrušíme,“ přikývla vážně Salgiel. „Výhodu urychlení bych ponechala jen těm, kdo ji nezneužijí. Připusťme, že většina mariňáků vstoupila do armády pod hrubým nátlakem, ale časem jim moc nad životy a smrtí zachutnala a zabíjeli s nadšením! Takové poznáme podle toho, že budou proti návratu mezi normální lidi protestovat. Jenže právě těm musíme ty výhody sebrat, aby nemohli škodit.“

„Icy tvrdí, že se většina vrátí mezi lidi ráda,“ přidala Yazatap.

„Jistě,“ přikývla Salgiel. „Ti normálnější návrat mezi lidi přivítají. Uvědomte si, co měli na práci v době míru? Každý den byl pro ně příšerně nudný, noc jim musela trvat věčnost. Už jen to pomyšlení, jak strašně rychle jim život protéká mezi prsty! Zbývaly jim mejdany, chlast, rvačky a drogy. Někteří proto vítali i válečné vraždění, aspoň se něco dělo. Ale někteří pochopili, že by mohli výhodu urychlení využít i k lepším účelům než k vraždění. Těm bych ji nechala.“

„Dobře, přesvědčila jsi mě i bez spojení,“ kývla Yazatap. „Cosi mi říká, že přesvědčování ostatních bude také tak krátké. Zbývá nám tedy vlastní akce.“

„No právě! Půjdeš tam se mnou? Myslím do Zkilnutova Arestu, pořád se tam jen perou!“

„Počkala bych jen na večerní sex, ať si to pořádně probereme,“ navrhla Yazatap.

„Tak to přece myslím,“ přikývla Salgiel. „Pepek má zase cukání rozdávat vybraným lidem idarchony i slýriby, bude o čem jednat.“

„Nemyslím, že bych byla proti Pepkovi, ale on by měl zato souhlasit s námi,“ přemýšlela Yazatap. „Ačkoliv, jak znám Pepka, nebude dělat potíže.“

„Uvidíš, že se shodneme,“ broukla Salgiel.

*****

Yazatap by čekání na večer vydržela, Salgiel ne. Postupně to telepaticky probrala se všemi, oslovila nejen zbytek Pepkovy party, ale také Oldovu partu v Hengtinu a Víťovu v Oáze, takže na večerním sexuálním diskusním klubu prakticky nebylo co řešit. Potvrdili jen její návrh rozdělit mariňáky na dvě skupiny. První, kdo by urychlující čipy využili k dobrému, a ostatní, kteří měli o tuto pochybnou výhodu přijít. Už proto, že byla od začátku zaměřená ke zlu.

Do Zkilnutova Arestu se Salgiel s Yazatap vypravily hned po ránu, pro jistotu v duchovité podobě. Mariňáci byli soustředění na ostrově, aby nemohli terorizovat ostatní. Nikdo je nehlídal, ale myšlenka na útěk by každého rychle přešla, stačil pohled do ledových průzračných vod kolem ostrova, kde se proháněla hejna stříbřitých torpéd dravých ryb. Na souši by se čipovaný mariňák mohl holýma rukama postavit sebesilnějšímu protivníkovi z říše lidí i zvířat, ani lední medvěd by nepřežil dobře mířený bleskový úder pěstí, jenže ve vodě by o vítězi souboje rozhodlo prostředí. Lidé tu nebyli doma, voda zpomalovala a rychlost i sílu by místní tvorové vyrovnali množstvím.

Teď se ale na mariňáky přihnala další pohroma v podobě dvou nevinně vyhlížejících žen. Přiletěly na ostrov čtyřmístným letadlem, jaké na Emurechó nahrazovaly osobní automobily, jen se trochu rozhlédly a hned začaly.

Na skále na kraji moře stál mariňák s napřaženou improvizovanou harpunou, zřejmě číhal na rybu. Pro urychlené muselo být každé dlouhé čekání ještě delší, ale chuť na rybu mu dodávala trpělivosti, soustředil se proto na lov tak, že si neslyšně se vznášejícího letadla nevšiml, zejména když přilétalo proti slunci.

Náhle mu na kluzké, zledovatělé skále, skrápěné příbojem, podjely nohy.

Kočičí mrštnost čipovaných byla pověstná a nikoho z jeho kamarádů, zevlujících poblíž, by ani ve snu nenapadlo, že by se na kameni neudržel. Mariňákovi ale tentokrát nepomohla ani jeho obratnost. Nespadl totiž do vody, ale začal padat – vzhůru. Vznášel se jako na neviditelném laně, přetočil se hlavou dolů, pak se opět otočil, ale letěl výš a výš.

Mariňáci ani v nejtěžších chvílích nekřičí. Všechno se seběhlo za normálních zvuků moře, většina mariňáků si toho ani nevšimla. Jejich polapený kamarád mezitím zapadl do otevřených dveří letadla, kde ho Yazatap okamžitě připoutala bezpečnostními pásy k sedadlu. Byl z toho tak vyvedený z míry, že se ani nezmohl na odpor.

Kromě překvapení k tomu nejvíce přispělo, že Yazatap byla rychlejší než on. Jeho hlavní výhoda, pověstná rychlost, se náhle kamsi ztratila. Než mu to došlo, byl bezpečnostním pásem připoutaný v sedadle a dveře se s klapnutím zabouchly.

„Dobrý, Salgiel, letíme!“ obrátila se Yazatap na pilotku a letadlo vyrazilo proti slunci.

„Co jste vy dvě zač?“ vzpamatoval se trochu mariňák. „Komu patříte?“

„Musíme někomu patřit?“ opáčila Yazatap.

„Neříkejte, že nepatříte nikomu! S kým jdete, kdo je vaším pánem?“

„Momentálně máme velice podobné zájmy jako Císař, jestli to myslíš takhle,“ odvětila mu ochotně Yazatap. „Ale nepatříme mu. Jen jsme se rozhodli pomáhat mu.“

„Císař přece nemá žádné čipované!“ zavrčel mariňák.

„Vždyť říkám, že mu nepatříme!“ připomněla mu Yazatap. „Ani nikomu jinému!“

„Nesnažte se tvrdit, že nikomu nepatříte!“ trval na svém mariňák. „Všichni čipovaní musí někomu patřit! Čipy jsou příliš drahá investice, než aby si je mohl dovolit kdejaký nýmand!“

„My ale žádné čipy nemáme!“ ujistila ho Yazatap.

„To je nesmysl, to byste se mnou nemohly takhle mluvit!“

„Jsou přece i jiné možnosti, jak bychom se spolu mohli bavit normálně,“ připomněla mu Yazatap. „My čipy nemáme, ale tady v letadle nefungují nikomu. Ani tobě.“

„Jak to?“ pořád ještě nechápal.

„Už jste někdy slyšel, aby nečipovaní zajali čipovaného?“ odfrkla si Yazatap. „To je přece vyloučené, ne? Nemožné to ale není. Stačí vyřadit čipy a z všemocného mariňáka je zajatec.“

„Vy umíte vyřadit urychlovací čipy?“ zděsil se až teď. „To by ale bylo strašné!“

„Jak pro koho!“ pokrčila rameny Yazatap. „Strašné to může být pro toho, kdo do čipování investoval peníze. Mohlo by se ukázat, že to nebyla dobrá investice.“

„A to jako už mám bejt… ouplně vobyčejnej?“

„A proč ne?“ obrátila se na něho nevinně Yazatap. „Dostanete se aspoň mezi normální lidi. Jako čipovaný byste jim mohl ublížit, jako normální se mezi ně v pohodě zařadíte! Kam myslíte, že vás vezeme? Mezi normální lidi.“

Mariňák seděl v sedačce jako zmoklá slepice a dumal, čeho se to vlastně dočkal.

„Mám tomu rozumět, že to všechno bylo úplně zbytečný?“ začal po chvilce.

„Co by mělo být zbytečné?“ nechápala schválně Yazatap.

„No… všechno,“ pokrčil rameny. „Vám nedošlo, že být čipovaným byla oběť?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Yazatap. „Vyřazením urychlovacích čipů se vám život prodlouží na původní délku a tím se ta oběť snad napraví.“

„Tak jsem to ale nemyslel!“ vyjekl. „Čipování byla přece nejvyšší oběť vlasti!“

„O tom se dá velice úspěšně pochybovat!“ odfrkla Yazatap. „To byste se nesměli stavět na odpor vlastnímu císaři. Nebo pro vás byla vlast jen Pačdogovo knížectví?“

„To ne, ale řekli nám, že jdeme bojovat za vlast – a o tom se nepochybuje!“

„No tak vás podvedli,“ řekla Yazatap. „Poslali vás naopak proti vašemu Císaři, takže byste byli zrádci vlasti – pokud za ni počítáte Emurechó. Poslyšte, Císař letos zrušil dekretem smlouvy, týkající se soukromých armád. I se všemi souvisejícími závazky. Kdo se dal k mariňákům kvůli dluhům, žádné nemá a může směle začít znovu.“

„Směle začít znovu? Ale z čeho? Já nic jiného než vojenské řemeslo neumím!“

„S tímhle vám nepomůžeme,“ politovala ho Yazatap. „Vojenské řemeslo nebude nějakou dobu podporované. Budete si muset najít jiné, třeba trochu podobné.“

„Vojenskému řemeslu se ale žádné jiné nevyrovná!“ namítl nerudně.

„Proto říkám – podobné,“ souhlasila Yazatap. „Jak by se vám líbilo povolání hasiče? Je to také trochu nebezpečné, ale přitom užitečnější.“

„Hasiči že střílí nepřítele?“ odfrkl si mariňák. „To jsem ještě neslyšel.“

„Proč by měli střílet?“ usmála se Yazatap. „Hasiči bojují se živly, obvykle s ohněm!“

„A může takový hasič rozstřelit ohni ksicht?“

„To asi nemůže,“ ztuhla trochu Yazatap. „Oheň nemá tvář, dá se jedině hasit. Ale hašení je užitečné, může zachránit spoustu hodnot a často i životů!“

„Oheň není žádný skutečný nepřítel!“ trval na svém mariňák. „Z ohně nestříká krev!“

„Jo ták, vám jde hlavně o krev!“ zvážněla už úplně Yazatap.

Salgiel mezitím nepatrně změnila kurs. Telepaticky se s Yazatap dohodla nevysadit chlapa mezi normální lidi, ale vybrat mu jiné místo. Fanatiky a úchyly bude lépe oddělit.

Ostrovů měly přece na výběr dost.

*****

„Nazvala bych to bez příkras fiaskem,“ zhodnotila dosavadní snahy Salgiel.

„To jsme snad čekali,“ namítala Yazatap. „Pár výjimek se přece našlo, nemyslíš?“

„Čekala jsem jich tak desetkrát víc!“ odfrkla si Salgiel.

„Tím spíš se pro pár hasičů snadněji najde uplatnění!“ povzbuzovala ji Yazatap. „Nemusí hned pršet, stačí když kape.“

„No dobře,“ ustoupila Salgiel. „Nemusí pršet… ale čekala jsem větší přeháňku!“

Dole pod letadlem se rozkládal pustý ledový ostrov, jen skály, led a sníh. Poněkud výš nad vodou stály do půlkruhu uspořádané opuštěné domky. Ďáblice dosavadní obyvatele rozdělily do skupin. Nejmenší část byla již zpátky na Emurechó, někteří se teprve učili ovládat idarchony, jiní už se zaučovali do hasičského povolání. Většinu umístily mezi ostatní zajatce, naopak tvrdé jádro mariňáků se ocitlo na ostrově, kde bylo sněhu a ledu nejvíc. Upřímně řečeno, ďáblice si s nimi nevěděly rady.

„Možná jsme měli přednostně začít s osvětou,“ uvažovala Yazatap. „Vysvětlit jim, co se od nich čeká, jaké to bude mít výhody a nevýhody…“

„S tím jsme začali u každého,“ zavrtěla hlavou Salgiel. „Sadisti zkrátka odmítli, když se dozvěděli, že z toho nekouká zabíjení ani krev.“

„Možná, kdybychom jim dali víc času na rozmyšlenou…“ uvažovala Yazatap.

„Já si myslím, že to tak bylo nejlepší,“ vzdychla si Salgiel. „Kdyby měli čas na rozmýšlení, možná by jich více souhlasilo, ale nemysleli by to upřímně. Spontánní reakce o jejich úmyslech a zaměření napovídá nejvíc.“

„Beztak jsme si prověřili i jejich myšlenky,“ opáčila Yazatap. „Ani jeden nám nevypadl.“

„Dobře,“ souhlasila Salgiel. „Možná to bylo zbytečné. Nelíbí se mi cpát se násilím někomu do vědomí, ale je mi jasné, že ti, kdo budou mít výhody, by měli být prověření. Jak se říká, jistota je jistota.“

„Ani takové prověření jistotu nezaručuje,“ vzdychla si pro změnu Yazatap.

„Myslíš?“ podívala se na ni Salgiel.

„Vím to!“ řekla Yazatap. „Mám větší zkušenosti.“

„Tvoje zkušenosti se ale týkají lidí Země a nás z Gehenny, ne zdejších.“

„Něco ti prozradím,“ odvětila Yazatap. „Ti zdejší jsou úplně stejní… Jen se mi zdá, že je tu nějak víc lumpů.“

„To je možné, ale ruku na srdce: nebyly jsme my z Gehenny ještě horší?“ vzdychla si sama nad sebou Salgiel.

„A obě snad víme, že to na Zemi taky není o moc lepší,“ dodala Yazatap.

„Zlatá Oáza!“

„Myslíš?“ zpochybnila to Yazatap. „Oáza je idylka, ale má za sebou teprve pár let a nikdo ještě neví, kam se to zvrtne! Teď vypadá jako ideální, ale pamatuji lidské říše, přetrvávající staletí – a kde jsou dneska? Gehenna byla jistě odstrašující případ, ale všechny říše tam trvaly déle než pozemské a poslední dvě, Árjá a Baal, skončily po nějakých šedesáti tisících létech, vyplněných válkou. O Oáze si popovídáme tak za tisíc let – jestli ještě bude o čem!“

„Ty si myslíš, že nebude o čem? Nebyla bych tak skeptická!“

„Oáze samozřejmě fandím,“ opáčila Yazatap. „Jinak vím, že nic nevím, ale jak říkám, už jsem viděla pád desítek mnohem mocnějších říší!“

„Jestli to nebylo tím, že se držely jen mocí!“

„To si povíme za tisíc let!“

*****

Císař nesdílel názor, že by působení Salgiel a Yazatap bylo fiaskem.

„Upřímně přiznám, že jsem čipované v duchu odepsal,“ svěřil se jim, když to pak probírali. „Co s nimi, když jsou ostatním lidem nebezpeční? Myslel jsem si, že jediné rozumné řešení bude ponechat je na vymření ve vyhnanství a přidat k nim i všechny ostatní.“

„Ještě nevíme, jak to dopadne s většinou,“ sýčkovala Salgiel.

„Už teď jste z nich vytáhly ty nejlepší,“ ocenil je Císař. „Udělat z nich záchranáře! Vždyť je to zázrak!“

„Zázrak by byl, kdyby se na to dali všichni,“ nesouhlasila Salgiel.

„Dobře, to by byl opravdu vrchol,“ připustil Císař. „Ale úspěch je už to, že jste dokázaly změnit rotu profesionálních zabijáků na téměř neškodné zajatce!“

„Dobře, ale co teď?“ starala se Yazatap.

„Nejspíš pokračovat v započatém,“ pokrčil rameny Císař. „Máme tu další problém. Město Bečefuchgle včera vyhlásilo nezávislost na Císařství a odmítlo mě uznat.“

„A důvody?“ zajímala se hned Yazatap.

„Záleží na nich?“ odvětil Císař.

„Podle mě ano,“ ujistila ho Yazatap. „Hodně na nich záleží. Kdyby byl tím důvodem pokus o osamostatnění, daný vůlí všech jeho obyvatel, pak by to stálo za vyjednávání.“

„Nezávislost vyhlásil místní vládce, hrabě Suruas,“ upřesnil suše místo Císaře Pepek. „Spíš to vypadá na osamostatnění nezávislého tyrana. Budeme se na něho muset podívat.“

„Dobře, ale co kdyby to byla opravdu vůle všech obyvatel Bečefuchgle?“

„Pak je přesvědčíme, aby to včas vzdali,“ řekl Pepek.

„Já bych jim tu nezávislost klidně ponechal,“ zavrtěl hlavou Císař.

„Já ne,“ odmítl to Pepek. „Byl by to začátek konce Císařství. Nemáme teď čas dohadovat se s tisícovkou samostatných měst, i kdyby jejich pohnutky byly sebevíc chvályhodné.“

„Cože?“ vytřeštila na něho oči Yazatap. „Ty bys jim nepřál svobodu? Netušila jsem, že bys byl proti spravedlnosti! A zrovna ty?“

„O spravedlnost mi jde víc, než si myslíš!“ hájil se Pepek. „Jaká by asi byla spravedlnost pod hrabětem? To jsme viděli u Pačdoga! Tak překroucenou svobodu bych jim vážně nepřál! Byl bych opatrný, i kdyby s tím přišli jejich řádně zvolení zástupci – jako že si myslím, že kromě hraběte nejspíš žádné nemají – a mám velké a nejspíš oprávněné pochyby o čistotě jejich úmyslů. Zejména u hraběte!“

„Proč si to myslíš?“

„Povšimni si, jak v současné době Císařství rozkvétá!“ zklidnil se trochu Pepek. „Lidem se vede lépe než dřív. Kdo si v takové situaci opravdu přeje změnu, zcela zákonitě k horšímu?“

„Někomu třeba svoboda stojí i za trochu toho strádání!“ navrhla Yazatap.

„Tomu uvěřím, až s tím přijde někdo nezatížený minulostí!“ odsekl Pepek.

„A co když s tím přijde banda kluků z ulice? Takoví jako ty?“ zasmála se trochu Yazatap.

„Poslyš, Yazi,“ podíval se na ni Pepek pohledem vyjadřujícím čistou utrápenost. „Od tebe bych takové nepochopení vážně nečekal! Bandu kluků z ulice přesvědčím, aby se přestala míchat do věcí, kterým nerozumí. I kdyby teď za mnou přišli, viděl bych za nimi někoho, kdo je podle svého zvyku vodí jako loutky, na každém prstu jednoho.“

„Co ti ale dává jistotu, že přece jen nemají vlastní rozum?“ popichovala ho Yazatap.

„Jistotu nemám, stejně jako ty,“ odrazil ji Pepek. „Jen nevěřím, že by lidem něco skvělého nabízeli jejich dosavadní vladaři. Měli k tomu během uplynulých tisíciletí dost času a dokázali si jen rozdělit sféry vlivu a nadělat z lidí nevolníky.“

„Nebylo to spíš tím, že poslední dobou Císař vůbec nevládl?“

„Nebylo,“ odvětil Pepek zatvrzele. „Bylo to už předtím. Na Emurechó chybí spravedlnost už hezkých pár tisíciletí.“

Císař v té chvíli nadskočil, jako by dosedl na nastražený špendlík, ale nic neřekl a rychle se zase posadil. Nebylo zřejmé, zda si případnou námitku rozmyslel sám, nebo ho potají telepaticky neusadila Yazatap.

„Bez Císaře se jen naplno rozvinulo, co se tu dělo už dřív,“ nedal se zastavit Pepek. „Císař si dodnes myslí, že vždycky jednal spravedlivě, ale mýlí se.“

„Moment!“ neudržel se Císař. „Takové nařčení bys měl mít důkladně podložené!“

„Ale já to podložené mám!“ opáčil Pepek. „Opravdu si myslíte, že na Emurechó vládne nespravedlnost až od vašeho uvěznění ve sklepě knížete Pačdoga? Vážně věříte, že Pačdog dal to vězení stavět kvůli vám a vy jste tam byl první bez soudu uvězněný?“

„První sice ne, ale…“

„Nespravedlnost začala před tisíciletími už za vašich předchůdců a pokračovala po celou dobu Císařské kosmické kolonizace!“ nenechal Pepek Císaře dopovědět. „Jen z obludné Císařské nespravedlnosti vznikla odbojná Aliance, které se ale zmocnili gauneři, takže spravedlnost dnes není na žádné straně a nemá smysl pokrytecky odvádět pozornost na zločiny druhých, když mají na hlavách celé tuny másla všichni!“

„Proč jste se tedy přidali ke mně?“ namítl uraženě Císař.

„My jsme se k vám nepřidali!“ opravil ho Pepek. „Naopak, vy jste se přidal k nám! Začali jsme zdejší nepravosti napravovat a vám uznáváme, že nám aspoň nepřekážíte, ale podporujete nás. Nám nejde o slávu a vítězství Císařství a jeho zbraní, ale o spravedlnost pro lidi, myslím tím pro tu většinu, kterých jste si nikdy pořádně nevšiml.“

„Vždycky jsem se aspoň snažil být spravedlivý!“ namítal zarputile Císař.

„Ano, snahu vám uznávám,“ připustil Pepek. „Občas jste i něco napravil, když se to k vám doneslo. Jenže jste neviděl, jak vaši úředníci vždycky přepečlivě dbali na to, aby se k vám žádná nespravedlnost ani nedonesla. Napravil jste toho tak málo, jak málo lidí se k vám kdy dostalo. To vůbec neznamená, že bylo všechno v pořádku!“

„To nevylučuji, ale nemůžete mi upřít aspoň tu snahu!“ trval na svém Císař.

„Snahu?“ ušklíbl se Pepek. „Ani s tou to nebylo nijak slavné! Kolikrát jste se obtěžoval jít mezi lidi, abyste se dozvěděl pravdu? Víme to oba stejně dobře!“

„Hned jsem věděl, jak je zákeřné, lézt lidem do svědomí!“ ohradil se Císař. „Jak mě chcete kárat, když jste tady, co já vím, neopustil palác stejně jako já?“

„Tady už jsem s vámi, to máte pravdu,“ zdánlivě ustoupil Pepek. „Máme spolu co řešit, ale to už jsme si všichni udělali obraz nejen o Císařství, ale i o Alianci. Začal jsem s tím už na palubě bitevní lodi Aliance Eremage, pokračovali jsme na Emurechó a dříve, než jsme vás vysvobodili z Pačdogova zajetí, měli jsme přesnější obrázek o poměrech v Císařství, než vy sám.“

„Vždyť jste z úplně jiné civilizace!“ namítl Císař.

„Myslíte si, že proto nemůžeme Emurechó pochopit?“ zasmál se Pepek. „Prozradím vám malé tajemství. Já sám pocházím z civilizace velice podobné vaší a mé manželky jsou z civilizace ještě tisíckrát horší, než by odpovídalo nejkrutějším poměrům na vašich bitevních lodích.“

„Takže vlastně nejste o nic lepší – a přesto nás chcete napravovat?“

„Je to trochu jinak, než si myslíte,“ odvětil Pepek. „Nikdy jsem nebyl v žádné armádě a mé ženy jsou dnes rády, že jsem je z jejich původní válečnické civilizace vytrhl. Ale právě proto, že jsme z civilizací podobných vaší, vás můžeme napravovat. Už proto, že vás umíme pochopit a to je jen jedna z mnoha podmínek. A proč spolupracujeme s vámi? To snad není těžké uhodnout. Jde vám také o spravedlnost, byť nedostatečnou, proč bychom vás měli odmítat? My odejdeme, vy zůstanete. Možná tady pořádek zavedeme, ale udržet to musí někdo zdejší. Proč ne třeba vy?“

„Vždyť mi ani nepřiznáváte, že bych byl spravedlivý!“

„Omyl,“ namítl Pepek. „Dobrou vůli vám neupíráme, jen jste ji zatím moc neprojevoval. Nespravedlnosti nestačí odmítat slovy, musíte je sám vyhledávat. Kdyby tu spravedlnost byla už dřív, nikdo by ani vás přece nemohl uvěznit. Ale možná vám to vězení pomohlo. Každou křivdu lépe posoudíte, když ji někdo obrátí proti vám.“

„To ale nebyla moje chyba!“ hájil se Císař. „Nemohu zodpovídat za jiné!“

„Můžete za podmínky, jaké měli ti druzí,“ řekl Pepek. „Spravedlnost se pozná podle toho, kolik svobody dokáže lidem zajistit. Ne těm, kdo si ji umí vynutit sami, ale těm slabším. Nač měl asi kníže Pačdog vlastní soukromé vězení? Pro parádu jistě ne a používal je už dřív! Pár lotrů bych mu nevyčítal, ale většina jeho vězňů byla nevinná jako lilie. Jak je to možné?“

„O tom jsem ale nevěděl, ani nemohl vědět!“

„Byla vaše povinnost to vědět!“ řekl nesmiřitelně Pepek. „Z dětství jsem si zapamatoval jednu pěknou píseň o spravedlnosti. Asi byste ji měl znát i vy – a především vy!“

„Píseň o spravedlnosti?“ podivil se Císař.

„Jistě,“ řekl Pepek.

Hej, pane králi, nebuď líný,

vem hadry a jdi mezi lid!

Poznáš, co je živořit z dřiny,

uvidíš za den tolik špíny,

do smrti nebudeš mít klid.

A vůbec, velkomožní páni,

přijďte se na nás podívat,

vy páni, kteří jste tím vinni,

že bída z lidí lotry činí,

že vlky z lesů žene hlad.

Myslete si, že jsme jen lůza,

že se nás nemusíte bát.

Jednou ale popadne vás hrůza,

až pod okny vám budem řvát:

Hej, křečkové a bařtipáni,

je čas, budeme účtovat,

pánové, sami jste tím vinni,

že bída z lidí vlky činí,

že nás proti vám vede hlad.

(Voskovec,Werich, Ježek)

V jazyce Emurechó by se to nerýmovalo, jenže u telepatické pojmořeči byla slova zbytečná a Pepek to navíc zazpíval kombinací melodie a telepatie a andělský zpěv měl na posluchače větší účinek než pouhý zpěv. Císař jen stál s vytřeštěnýma očima. Těžko posoudit, co na něho působilo víc, zdali andělský zpěv, nebo obsah písně.

„Bravo, Pepku!“ ocenila to Yazatap, ale směrovala to jen na něho. Ani souhlasem nechtěla narušovat dojem, kterého Pepek dosáhl.

Císař dlouho mlčel.

„Jak jste to myslel – vzít hadry a jít mezi lid?“ pozvedl po chvilce oči k Pepkovi. „A co to vlastně znamená, řvát pod okny?“

„Ta píseň není o Emurechó,“ vysvětloval mu Pepek. „Pochází z jiného světa a něco z toho, jako hadry i řvaní pod okny, jsou jen metafora. V našem světě kdysi nosili hadry jen ti nejchudší a měl by si je občas obléci i vladař, aby poznal, jak se jim žije. Na honosných recepcích o lidech nic nezjistíte. Musíte se mezi lidi dostat sám, ale pokud možno nenápadně, jen tak se dozvíte, co si opravdu myslí.“

„Takové – nejvyšší špehování?“ ubezpečoval se Císař.

„Špehování není to pravé slovo,“ zavrtěl hlavou Pepek. „Vy přece takto získané informace nepoužijete proti nim, ale naopak v jejich prospěch. Jde o znalost jejich mínění a tajně to budete dělat, abyste vyloučil respekt k vašemu postavení. Mezi sebou lidé mluví jinak než před Císařem, dbají na to, aby neřekli něco nevhodného a pravdu zatajují. Spravedlivý vládce má vědět, jak se lidem v jeho zemi žije, proto by měl chodit mezi lidi nepoznán a neměl by to svěřovat ani svým nejlepším přátelům. Je dobré mít přátele, ale vlastní oči jsou vlastní oči.“

„O tom bych mohl uvažovat,“ přikývl Císař. „Ale jaké hadry by na to byly vhodné? Vážně si myslíte, že postačí přestrojení, aby mě lidé nepoznali?“

„Hadry jsou jen metafora,“ opakoval Pepek. „Lidé by vás poznali bez ohledu na oblečení. Dáme vám ale jinou možnost. Budete mezi lidi chodit nehmotný a neviditelný. Není to pro vás neznámé ani nepochopitelné, už jste to s námi několikrát zažil.“

„Ale vždycky jen jako divák, o zázraky jste se starali vy!“

„Dostanete tedy naše prostředky,“ odvětil Pepek rezolutně. „Uvažujeme o tom od začátku. Světy řízené Erduky mají zpětnou vazbu zajištěnou přes ně. Tady to časem bude také, ale dnes jsme tu jen my a naše možnosti jsou omezené. Nechceme-li u vás zůstat natrvalo, musíme někoho vybavit, aby mohl sbírat rozumy přímo mezi lidmi. Vybavíme tím jen pár spolehlivých, ale vy byste z nich měl být první! Naučíme vás procházet zdmi, být neviditelní a nezranitelní.“

„To by ale byly hodně velké výhody,“ zvážněl Císař.

„Proto nebudou zadarmo,“ řekl Pepek. „Naše dary kdekdo nedostane, přinejmenším ne za stavu, jaký dnes na Emurechó panuje. Knížeti Pačdogovi je nesvěříme, ani kdyby za ně nabízel miliardy, to bychom dopadli!“

„Co za to budete chtít?“ zeptal se Císař. „Očekával bych spíš nějaké záruky, sliby nebo něco podobného. Nejde vám přece o peníze?“

„V zásadě máte pravdu,“ řekl Pepek. „Sliby jsou ale jako záruka slabé, naše možnosti na zdejší poměry silné. Úměrně tomu musí odpovídat i záruky.“

„Co byste tedy požadovali?“

„Při vašich znalostech byste to už měl vědět,“ řekl Pepek. „Hlavním hlediskem musí být spravedlnost. Od té se odvíjí všechno.“

„Spravedlnost je přece i mým cílem!“ trval na svém Císař.

„Ale my na ni máme přísnější požadavky!“ nedal se Pepek. „Opravdu nestačí, co jste dělal a děláte. Budeme vyžadovat mnohem víc snahy.“

„Nebráním se tomu,“ ujistil ho Císař. „Ale chci vědět, co si pod tím představujete. Číst myšlenky neumím a s hanbou přiznám, že mi to zatím nedošlo.“

„Chceme, abyste se nezajímal jen o lidi, kteří přijdou za vámi sem, do paláce,“ řekl Pepek. „Většina potřebných se k vám nikdy nedostala a nedostane. Někdy je to i dobře, beztak za vámi poslední dobou přicházeli jen profesionální zabijáci od vašich nepřátel. Nemusíte to přehánět ani s lidovostí a bydlet v obyčejném domě, tím byste to usnadnil vrahům, které nemůžeme vyloučit. Spravedlivý vládce musí občas došlápnout na darebáky a těm se samozřejmě nezavděčí. Nejsme proti tomu, abyste žil v bezpečí paláce. Ale občas budete muset opustit nejen palác, ale i Scheju, čas od času navštívit některý zapadlý kout Emurechó a porozhlédnout se tam. Budete muset být důsledný. Bát se toho ale nemusíte, nebudete první ani poslední, kdo tohle dokáže.“

„Už jste vaše možnosti někomu dali?“ podíval se na něho Císař pátravě.

„O Icym přece víte,“ ujistil ho Pepek. „Přibral jsem ho do naší party z bitevní lodě Aliance Eremage, takže pořád patří víc k vám než k nám.“

„Kromě vás ani takového přítele, kterému bych opravdu věřil, nemám,“ posteskl si.

„To není dobré,“ řekl Pepek. „Pár přátel mít musíte a potřebujete dobré přátele, abyste jim mohl věřit. Nevadí, nějaké najdeme. Pár by jich mělo být z vašeho okolí, další se najdou i mimo palác. Ale mám ještě jednu otázku, hodně osobní. Proč nejste ženatý?“

Císaře tím trochu zaskočil.

„Víte přece, že jsem byl od mládí po dlouhá léta zavřený…“ začal opatrně, jako by si nebyl jistý, je-li to pouhá výčitka nebo zkoušení.

„Takže bylo možná dobře, že jste ženu neměl,“ přikývl Pepek. „Kolik je vám vlastně let?“

„Nejsou to příliš osobní otázky?“ namítl Císař. „Potřebujete vědět, kolik času mi ještě na tomto světě zbývá?“

„Zbývá vám v každém případě víc, než si myslíte,“ odvětil Pepek. „Jestli počítáte se zdejší průměrnou délkou života, přičtěte si k tomu rovnou nějakou tu stovku. Už teď jsme vám přidali a získáte ještě víc. Ty osobní otázky jsem vám dávat nemusel, odpovědi už znám. Spíš jde o to, abyste si to sám uvědomil. Dokážete si ještě pořídit děti a řádně je vychovat?“

„Najít si ženu a mít děti, to bych snad ještě dokázal,“ usmál se Císař. „Ale výchovu bych raději přenechal odborníkům.“

„Ten omyl vám rychle vyvrátím,“ řekl Pepek. „Odborníkům nechte školy. Ostatně i ty vám zjednoduší pomůcka na mechanické vědomosti, kterou od nás dostanete, ale výchovu svých dětí musíte zvládnout tak dobře, abyste za ně mohl dát kdykoliv ruku do ohně.“

„To je dost zákeřný a nevděčný úkol,“ zachmuřil se Císař. „Výchově dětí se mají věnovat odborníci, jinak není nikde záruka, že budou dobře vychované.“

„Právě ti odborníci žádnou spolehlivou zárukou nejsou,“ odmítl to Pepek. „Odborníci ať je učí, ale výchovu jim nesvěřujte. Výchova má rozvíjet především city! A ty získáte spíš vlastním příkladem a společným životem.“

„Opravdu si myslíte, že je to tak výhodné?“

„Podívejte se, kam váš svět dovedla výchova odborníků!“ pokrčil Pepek rameny. „Je plný darebáků, kteří myslí jen na svůj prospěch. Všechno se točí jedině kolem peněz, lidé se na sebe neusmějí. Za pár tisíc let byste dopadli jako Gehenna. Tam místní obyvatelé tak dlouho válčili, až si zničili celý svět a nakonec i sebe. Prostředky k úplné zkáze už máte a s ničením světů jste také začali, jen si vzpomeňte na Morzorty!. Nejvyšší čas ukončit války a naučit se žít v míru.“

„Ty nešťastné války!“ vzdychl si Císař.

„Války nejsou nešťastné!“ opravila ho Yazatap. „Válka není bytost, nemá city. Za válkami hledejte lidi. Většině působí jen neštěstí a bolest, pár darebáků je vítá jako příležitost beztrestně se vyřádit a pro ty nejhorší necity, kteří mimo účetnictví nic jiného neznají, je prostředkem, jak se udržet u moci a ještě na neštěstí jiných hodně vydělat. Chcete-li pomáhat spravedlnosti, postarejte se, aby války nepřinášely štěstí ani zisk nikomu. Každou válku by měl především odnést ten, kdo ji začal. A to tak, aby to příště nikoho ani nenapadlo.“

„To bude těžké,“ vzdychl si Císař. „Válka nezávisí na jednom člověku, i kdyby to byl sám vládce. K válce je vždycky zapotřebí dvou stran.“

„O kosmické sousedy se výjimečně starat nemusíte, dohlédneme na ně,“ ujistil ho Pepek. „Ale naším prvním úkolem tady na Emurechó bude svržení současné vlády.“

„Slíbili jste mi snad pomoc!“ zarazil se Císař.

„Současnou vládou nemyslím vás, ale ty, kdo vládli místo vás a proti vám,“ upřesnil Pepek. „A nemyslím tím ani zrušený Hlavní štáb, který dosud vedl války. Skutečnými vládci Emurechó byli donedávna pánové Suxir, Dlugnyg, Fexyl, Udked, Fuchuyč, Rydomolor a další, o většině ani nevíme, zkrátka ta mimořádně rozvětvená rodina vládců tohoto světa. Budeme je muset svrhnout, abychom mohli vládu na nějakou dobu svěřit vám.“

„Na nějakou dobu?“ zpozorněl Císař.

„V různých dobách nemusí být stejná forma vládnutí výhodnější,“ pokrčil rameny Pepek. „Zkusili jsme vsadit na vás, ačkoliv dosavadní vláda vašeho rodu zklamala. Císař uznávaný lidmi má své výhody, ale ani vy nejste nesmrtelný a i kdybyste ručil za své potomky, za další generaci se už nezaručíte.“

„Už jsem se lekl, že budu pouhým Zimním Císařem!“ usmál se trpce Císař.

„Ne, to ne,“ ujistil ho Pepek. „Na druhou stranu, zkušenosti z jiných světů říkají, že jediný vládce může svou vládu snadno změnit v horor. Váš rod tím sice neproslul, ale v každém případě chceme vymyslet systém, který už se nezvrhne ve finanční otroctví.“

„Náš rod…“ začal Císař, ale Pepek ho nenechal domluvit.

„Ano, váš rod se snažil být spravedlivý,“ přiznal mu. „Díky tomu jste se stal císařem, ale jak sám dobře víte, bezpečnou zárukou spravedlnosti jste nebyl. Vaše nová vláda nesmí nikomu dávat oprávněný důvod usilovat o vaše svržení.“

„To asi bude těžké,“ přiznal Císař. „Většina lidí bude spokojená, ale co ti, kterým, obrazně řečeno, přišlápneme prsty? Řekl bych, že už teď mě spousta vlivných lidí nenávidí!“

„Někomu přišlápnete prsty,“ opakoval po něm Pepek. „Ale všichni musí vědět, že to bylo spravedlivé, lidé se od přišlápnutých odtáhnou a nikdo je nebude litovat, že se jim stala křivda.“

„Až na stejně smýšlející,“ připomněl Císař.

„Pravda, vrána vráně oči nevyklove,“ připustil Pepek. „Ale stejně smýšlející by se neměli nacházet v každém druhém domě. Naopak, měli by mít k sobě co nejdál a častěji by měli kolem sebe nacházet jen lidi spokojené se spravedlivou vládou, kteří nemají důvod intrikovat ani jiné intrikány podporovat.“

„To ovšem předpokládáte, že se nám podaří udělat většinu lidí spokojenou!“

„Ano,“ přikývl Pepek. „Když budete vládnout optimálně, to znamená, že jakékoliv změny povedou jedině k horšímu, bude většina lidí se svým postavením spokojena. Až to lidé pochopí, budou nejen vaši vládu podporovat, ale sami odstaví každého intrikána.“

„Nepočítáte zřejmě s tím, že se současní mocní nebudou chtít vzdát ani pídě své moci.“

„Počítáme s tím,“ ujistil ho Pepek. „Ale oni o tu moc nepřijdou násilím. Začal jste poklidně převzetím Císařské banky, která vám tak jako tak patřila. Je sice pravda, že donedávna sloužila ze všech sil jiným, ale upřít vám ji nikdo nemohl, bylo to přece spravedlivé.“

„Ano, ale jestli jsem to dobře pochopil, pak tato banka poškodila ostatní.“

„Poškodila,“ přiznal Pepek. „Poškodila otrokáře tím, že dala svobodu otrokům. Říká se, že svoboda jednoho člověka končí tam, kde začíná svoboda jiného, ale hranice svobody nemusí vést spravedlivě. Svoboda otrokářů neponechává místo svobodě otroků. Posuneme-li hranici svobody ve prospěch otroků, zmenšíme prostor otrokářům. Výsledek bude ale spravedlivý a to jsme chtěli. Otrokáři sice prskají, ale dosavadní otroci to vidí úplně z jiného pohledu. Tak to bývá vždycky, když jde o přerozdělení hranic svobody.“

„Ano, ale otrokáři jsou objektivně omezováni! Mají tedy důvod k nespokojenosti.“

„Je otázkou, jak ke své svobodě přišli,“ nedal se Pepek. „Jejich svoboda se rozrůstala tím, jak ubírali svobodu otrokům. To ale spravedlivé nebylo, i když to nejspíš bylo podle zákonů.“

„Podle zákonů?“ pozastavil se nad tím Císař. „Zákony by měly hlídat spravedlnost! Na to jsou přece odpradávna vytvořené!“

„Vážně si myslíte, že právo a spravedlnost jsou totéž?“ ušklíbl se Pepek. „O tom by se dalo tady na Emurechó velice úspěšně pochybovat!“

„O zákonech se pochybovat nemá,“ odsekl Císař.

„Tady je opět vidět, jak málo chodíte mezi lidi,“ usmál se Pepek. „O zákonech nepochybují jen ti, kdo si je upravili podle svých potřeb. Kritizovat špatné zákony je naopak správné, proto vydali zákon, který zakazuje o zákonech pochybovat. Jenže ti, proti kterým zákony vydali, se na ně dívají jinak a kritizují je, ovšem jen tajně. Zejména to platí o zákonech z poslední doby, které ještě sám neznáte!“

„Ale měl bych je znát!“ zamračil se Císař. „Zákony vydané bez vládce nemají platnost!“

„Byly vydány s vaším stvrzením,“ řekl Pepek. „Že o tom nevíte? Přičtěte to Pačdogovi.“

„Pro toho chlapa bych nejradši udělal výjimku,“ zavrčel Císař. „I když souhlasím, že se pro něho Podsvětí hodí nejvíc, toho jediného bych dal nejradši popravit. V dávných dobách, ještě než to jeden z mých předků zrušil, se popravovalo veřejně. Odsouzence vhodili do velikého akvária na kolečkách, kde ho silná mříž zatlačila těsně pod hladinu. Pak s ním začali sem-tam popojíždět, voda se přelévala, hladina se na jeho koncích občas dostala pod mříž a odsouzenec si mohl krátce loknout vzduchu, takže se hned neutopil. Prý se na to lidi dokázali dívat celé hodiny, jak se každý na to krátké nadechnutí třese, zatímco se většinu času topí. Kdo se nechtěl dlouho trápit, chytil se na začátku pevně mříže uprostřed a utopil se rychle, ale dokázal to málokdo. Pud sebezáchovy je prevít, někteří odsouzenci vydrželi lapat po dechu od úsvitu až do večera. Odpoledne kati zapálili pod akváriem polena a kdo se do soumraku neutopil, pomalu, ale jistě se uvařil. V jižní provincii, dokud byla nezávislá, začali večer vhazovat do vody malé, zubaté rybky soleže. Jedna by se dala snadno odehnat, někdy i pět, ale jak jich bylo víc, začaly odsouzence okusovat a do večera byl utopený či zaživa snědený, ani nevím, co bylo horší. U těch ryb prý nebylo ke konci ve vodě pro krev nic vidět, ale diváci si předtím víc užili. Vsázeli se, kolik rybek stihne odsouzenec odehnat, než se do něho ta první zakousne, a tak podobně. To byly, panečku, tresty!“

„Koukám, že by z vás byl pěkný tyran!“ otřásl se Pepek.

„Taková celodenní poprava ale odradila ostatní lumpy na celé týdny a měsíce od nejhorších zločinů,“ podotkl Císař. „Dnes nemá poprava takový účinek. Odsouzence přivedou před popravčí stěnu, přiváží ho, pacholci odstoupí, práskne salva a má to za sebou. Dohání se to množstvím. Jedna popravčí četa zmákne za den klidně i stovku poprav, jen to fikne! Zvlášť Alianční kati to prý berou po deseti.“

„Císařští jim mohou podat ruce,“ zavrčel Pepek. „Hromadné popravy zavedli na vašich lodích už před sto lety, aspoň že ne za vás. Říkali tomu nezbytné utužování kázně. Nejhorší je, že hromadně popravují nevinné jako vinné a soudci se trumfují, kdo udělil víc trestů smrti.“

„Vždyť uznávám, že to nemá se spravedlností nic společného!“ připustil Císař.

„Hele, dohodli jsme se snad, že tresty smrti přestanou!“ ukončil to rázně Pepek. „Výjimkou jsou případy, kdy pachatel pořád ohrožuje lidi, anebo hrozí nebezpečí, že unikne trestu. Ve všech ostatních případech je Podsvětí víc než dostatečným trestem!“

„Dohody neměním,“ přikývl Císař. „Ale můžeš mi uznat aspoň myšlenky na pomstu, když vidím, co ti darebáci provedli. Ne mně osobně, ale jak rozvrátili Císařství!“

„Když si vzpomenu na Morzorty, taky se mi otvírá kudla v kapse,“ řekl Pepek. „Za takový zločin je i celodenní pomalá poprava málo. Nemusíte jim ale závidět, Podsvětí je horší trest než vězení! Ale máme nejvyšší čas změnit nesmyslné zákony. Začali jsme zákazem trestu smrti, další krok byla měnová reforma a převedení dlužníků pod Císařskou banku. To lidi tížilo nejvíc, ale ani zdaleka jsme nenapravili všechno.“

„Dobře, zákony změním,“ uvolil se Císař. „Jestli je pravda, co o nich tvrdíš, pak je jasné, že jsou jen strašlivou zpotvořeninou těch, které jsem kdysi znal. Myslím, že máme jen dvě cesty. Buď se vrátit k těm starým – pokud to ještě půjde. Nebo převzít zákony Oázy a přizpůsobit je našemu světu.“

„To říkám od začátku,“ neodpustil si Pepek.

„Ano, ale budeme je muset doplnit, pro náš svět nejsou tak úplné, jak by bylo třeba.“

„Nejsem proti,“ přikývl Pepek.

„Co ale uděláme s Bečefuchgle?“ obrátil se Císař na Pepka.

„Počkáme, až vám vyroste idarchon, slýrib a telepatie,“ navrhl Pepek. „Pak se tam spolu podíváme, přímo na místo. Jak říkám, přítel je přítel, ale vlastní oči bývají pravdivější. Do té doby můžeme studovat a měnit zákony. Bečefuchgle se snad už zítra nezboří.“

„No – když myslíš… budu ti věřit…“ řekl Císař.

****

Bečefuchgle

Císař dostal od Pepkovy party maximum, co mu mohli dát. Nejen co do orgánů, kde se plně vyrovnal Icymu, ale hlavně co do vědomostí. Salgiel, Pepek a Yazatap mu vybrali nutné znalosti a Salgiel mu je pečlivě naskládala do přídavné paměti, implantované kvůli telepatii. Pepek tam kromě Ježkových zákonů přidal Technické minimum pro vladaře, jak tomu sám říkal, Yazatap přispěla Minimem diplomacie a s Biologickým minimem od Salgiel to dohromady dalo vzdělání, jaké už dlouho žádný z Císařů Emurechó neměl. Souběžně s tím Salgiel zapracovala na zvýšení jeho životnosti. Vzhled velebného starce se začal brzy měnit, vrásky se vyhladily, svaly zpevnily. Jen šedivé vlasy Císaři zůstaly, ale teď už to nebyl příznak stáří. Salgiel mu šedivou barvu vložila do genetiky natrvalo – i jeho potomci by měli brzy šedivět.

„Na vaše šediny si už lidé zvykli,“ řekla mu. „Nebylo by dobré to měnit, jsou připomínkou příkoří, které jste vytrpěl. Bude to tedy rodová známka Císařů. Ať vám trvale připomínají, že ani Císař není chráněný před nespravedlností tohoto světa.“

Hned po operaci se, jako první z Pepkovy party, věnovala jeho procvičování.

Ogdurské vzdělávání umožňuje nalít do hlav neuvěřitelné množství mechanických znalostí, ale pak vyžaduje procvičení, aby si člověk uvědomil, co vlastně zná. Bez toho jsou mrtvé a jejich využití je iluzorní, nebo přinejmenším pomalu postupuje. Andělka Bísíája kdysi Oldovi věnovala slušné množství ogdurské vědy, ale z nedostatku času s ním procvičila jen nejnutnější. Oldu až do dospělosti překvapovalo, co všechno ve své hlavě nachází. Nejvíc vědomostí mu pak v počátcích telepatického sexu vybavila Máňa, kterou uchvátily natolik, až se mu v nich začala probírat.

Dobu, než Císaři dorostou naočkované orgány, využili tedy k procvičování, střídavě s prací na zákonech. Jak říkal Pepek, spojili příjemné s užitečným. Až pak následovalo trénování nových orgánů. Základy jejich užívání měl Císař v předaných znalostech, ale i pak potřeboval dohled nad jejich zvládnutím. Zejména slýrib mohl být dost nebezpečný. Kdysi se v Oáze skupina fanatiček zmocnila slýribu násilím, ale místo vlády nad vesmírem jim přinesl smrt – hvězdná brána dokáže neuvěřitelně rychle roztrhat toho, kdo ji otevře špatným způsobem – například sám v sobě.

Zdrželi se tím skoro o měsíc, ale získali dalšího do party. Bečefuchgle se zatím nezbořilo, jak žertem ujišťoval Pepek Císaře. Ale ani tam se čas nezastavil.

*****

Hrabě Mysréch Kílvap Suruas začal pod dojmem dosavadních úspěchů své rodové panství v Bečefuchgle upevňovat a rozšiřovat. Gardou s úderným jádrem čipovaných mariňáků obsadil překvapivým ranním útokem sousední město Peldyboj, jehož zastupitelstvo, napojené na družinu vévody Myrota, se nezmohlo na odpor a cesta od letiště k radnici byla lemovaná mrtvolami lidí, kteří se nestačili před mariňáky včas schovat. Samotného vévodu Myrota rozsekali mariňáci na kusy v jeho vlastní posteli, nejspíš si ani nestačil uvědomit, co se děje. Jen Mistr Éšchi, velitel Myrotovy tělesné stráže, vzdoroval zabarikádovaný ve své pevnůstce déle, ale jeho mariňáci se prostě nemohli měřit se Suruasovou dvacetinásobnou přesilou. Když přitáhli raketomet, Mistr Éšchi se raději zastřelil, aby nepadl do rukou mariňáků živý, a tím poslední odpor skončil.

Hrabě pak dal obsadit banky, včetně pobočky Císařské. Ne aby se zmocnil nových peněz, které tam byly. Naopak, téhož poledne je dal na lidové slavnosti veřejně spálit, aby je nahradil čerstvě vydanými surualy, od nynějška jediným oficiálním platidlem na území obou měst.

Slavnost byla velkolepá a vydařila se, jen místní se opatrně drželi stranou. Neodvážili se ale slavnost bojkotovat. Gardisté je nemilosrdně vyháněli z domů a mariňákům se přece neodporuje.

Zpitý úspěchem uspořádal hrabě na největším prostranství Peldyboje vojenskou přehlídku své vítězné Gardy, spojenou s náborem dalších dobrovolníků. V čerstvě dobytém městě se ovšem nikdo nehlásil a očekávat po takovém masakru dobrovolníky by bylo hodně drzé, ale dobyvateli to nevadilo. Aby mohl do Gardy slavnostně zařadit dobrovolníky, dal si je hrabě prozíravě pro tuto příležitost dovézt z Bečefuchgle.

S jednou maličkostí ale nepočítal ani hrabě, ani velitel jeho Gardy, Mistr Chryzz.

První starostí mariňáků bylo přerušení veškerého spojení mezi vévodským palácem a všemi vojenskými posádkami, které by snad mohly vévodovi i městu přijít na pomoc. To se mariňákům skvěle podařilo – otázkou bylo, zda by nedávno rozpuštěné vojenské posádky mohly do událostí vůbec zasáhnout. Také obsazení bank proběhlo hladce, tak brzy po ránu byly prázdné, bez klientů a personálu. Převzetí Císařské banky proběhlo nejrychleji, neboť její bezpečnostní služba neměla ani jednoho čipovaného.

Mariňáci se pak o zaměstnance bank přestali starat a ti tak mohli vlastními komunikátory upozornit na změněnou situaci nadřízené pobočky. Podrobnosti o obsazení Peldyboje se k Císaři dostaly ještě dřív, než tam začala vítězná přehlídka Suruasovy Gardy.

„Něco jsem čekal, ale tohle opravdu ne,“ komentoval to Císař.

„Potvrdilo se, co jsem tušil,“ dodal Pepek. „Žádná svoboda, nastupující tyranie!“

„Půjdeme tam?“ nabízela se lakonicky Yazatap. „Hlásím se do výpravy!“

„Bereme,“ odvětil Pepek. „Tři na to jistě stačíme. Gosur už se také nemůže dočkat, že?“

Císař jen přikývl, ale úplně si jistý nebyl. Přece jen je pouhý trénink něco jiného než použití naostro. A některé vlastnosti ještě neměl zcela zvládnuté.

„Vdudegy jsme zatím netrénovali,“ přispěchal mu na pomoc Pepek. „Cestu do Bečefuchgle bych tedy pojal jako trénink vdudegů.“

„V pořádku,“ souhlasila Yazatap. „Leťte tedy napřed.“

*****

Vdudegy jsou pro cestování po planetě skoro stejně ideální, jako okifeiské teleporty. Cesta k protinožcům trvala tříčlenné výpravě zhruba půl hodiny, a to ještě Pepek Císaři zpočátku každý skok prostorem pomáhal a pak i vyhodnocoval. První skoky byly sotva třicetikilometrové, ale po krátkém tréninku se prodlužovaly, až ke konci co skok, to dvě stě kilometrů.

Jakže to říkala Bísíája? Kde by zůstala pozemská letadla – i nejrychlejší stíhačky?

Yazatap se držela za nimi, ale neztrácela s nimi kontakt. Měla pochopení, že Císař nemůže od počátku lámat rekordy. Ostatně – až dosud ztratili měsíc, pár minut je nerozhází. Když se ale nad obzorem objevily vrcholky budov města Bečefuchgle, naznačila Pepkovi, že je nejvyšší čas změnit se v duchy a do města přiletět inkognito, jak měli původně v úmyslu.

Prošli každý vlastním hmotovým zrcadlem – Císař poprvé nevyužil Pepkovo. Pak společně přeskočili poslední stokilometrový úsek.

Byli v Bečefuchgle, městě odbojného hraběte Suruase. Přesněji, viseli jako duchové zhruba kilometr nad jeho palácem.

„Takže – hadry a mezi lid?“ usmál se Císař.

„Dobře, že to berete s humorem,“ usmála se na něho Yazatap. „Ale pozor, skutečnost může být syrovější než čekáme a co se tu děje, má k humoru hodně daleko.“

Snesli se dolů. Pepek předpokládal, že hraběcí palác bude víceméně prázdný, když je hrabě s celou družinou v sousední Peldyboji, přistáli proto v centru města, prolnuli skrz střechy budov a zastavili se ve veliké, jasně osvětlené hale, těsně nad hlavami lidí, aby měli přehled.

Supermarket, napadlo okamžitě Pepka.

Na první pohled se v tom dalo rozpoznat nákupní středisko. Prostor kolem několikapatrové podlouhlé haly byl skleněnými stěnami rozdělený na desítky menších obchůdků, připomínajících včelí buňky. Většinou byly liduprázdné, postávali v nich nečinně jen jejich majitelé, nebo možná prodavači. Uprostřed se hala rozšiřovala a byly zde rozmístěné větší, také poloprázdné obchody.

„Plno tu tedy nemají,“ komentoval to Pepek.

Vznášejících se postav si dosud nikdo nevšiml. Udržovat se v průhledném stavu nebylo pro duchy v jasném světle haly problémem, naopak, víc energie by je stálo zviditelnění.

„Začneme,“ rozhodla Yazatap. „Potřebujeme informace a zase informace. Navrhuji získat je od nejbližšího člověka, nehybně jich tu stojí a sedí plno.“

„Začni tedy!“ povzbudil ji Pepek. „Gosur si to zkusí hned po tobě.“

Císař se zájmem sledoval, jak Yazatap přisedla k prodavačce, otráveně sedící za prodejním pultem. Nasunula se do ní, aby obě, hmotná s nehmotnou, seděly na stejné židli. Stačilo zaujmout stejný sklon těla, aby obě splynuly a Yazatap zdánlivě zcela zmizela. Trvalo to ale jen pár minut a Yazatap se opět vynořila – ačkoliv ji i teď viděli jen její kolegové duchové.

„Čekali jsme, že je hrabě darebák,“ obrátila se směrovaně na Pepka a Císaře. „Nespletli jsme se, tohle je jen další ukázka jeho lidumilnosti.“

„Co tím myslíš?“ dožadoval se Pepek vysvětlení.

„Tenhle obchod,“ ukázala Yazatap rukou kolem sebe. „Další parádní past na důvěřivé lidi! Je až k neuvěření, do čeho jsou lidi ochotní vlézt!“

„V čem je to past?“ zajímal se i Císař.

„V podmínkách nájmu těch krámků,“ odvětila ochotně Yazatap. „Tohle nákupní středisko dal náš dobrodinec hrabě postavit, aby sem soustředil obchodníky z celého města. Jeho lidé jim slibovali úžasné podmínky, nákupní středisko mělo nakupující soustředit a obchodníci tu měli mít zlatý důl. Tomu odpovídaly vysoké nájmy, ale jak hraběcí agenti zdůrazňovali, při očekávaném vysokém obratu by šlo o celkem přiměřené sumy. Obchodníci, kteří na tu vějičku naletěli, zřejmě příliš neuvažovali a dali se oslnit vidinami vysokých zisků.“

„Takže jich spousta brzy zkrachovala,“ doplnil s pochopením Pepek.

„To by byl normální trest za velké oči,“ řekla Yazatap. „Jaképak vysoké zisky? Větší odbyt jim město zajistit nemůže, počet obyvatel tu přece nestoupl! Vidina, že se sem stáhnou zákazníci z celého města, je falešná, vždyť i na Zemi většina lidí nakupuje nejraději blízko svého bydliště, to je přece každému jasné odedávna! Na slavnostní otevření přišly davy zvědavců, ale jen mizivě z nich si něco koupilo. Když zvědavci odtáhli, zůstalo tu prázdno, asi jako teď.“

„Dobře, ale proč to potom nezavřeli?“ zajímal se Císař.

„Protože jim to nájemní podmínky nedovolují,“ řekla Yazatap. „Nájemní smlouvy jsou na pět let, ať se tu prodává, nebo ne. Vypovědět je předčasně, znamená zaplatit naráz nejen nájem za pět let dopředu, ale navíc i pětinásobnou, doslova likvidační pokutu. Podobné pokuty hrozí i těm, kdo by sice nájem platili, ale přestali by prodávat. Většina napálených obchodníků se vrátila do svých dřívějších obchůdků po celém městě, kde mají své stálé zákazníky, ale zdejší krámky musí udržovat v chodu bez ohledu na ztráty a platit, platit a platit. Proto je většinou vedou ženy a jak vidět, ochotou příliš neoplývají – kdo by za této situace projevoval nadšení?“

„Darebáctví to je, ale krátkozraké,“ zhodnotil to Císař. „Po pěti letech se ta tržnice zhroutí a hrabě zkrachuje.“

„To není tak jisté,“ pokračovala Yazatap. „Jednak si za pět let na předraženém nájemném nestydatě nahrabe, ale horší je, že zdejší lapení obchodníci musí ty krámky udržovat, jako kdyby byly kdovíjak ziskové. To mu nahání další vodu na mlýn. Jeho agenti shání další oběti a tvrdí jim: Podívejte se, jak se tu všem krásně obchoduje!“

„To si to ti noví nemohou zjistit včas?“ divil se Císař.

„Nemohou,“ řekla Yazatap. „Hrabě každou zmínku o té habaďůře okamžitě žaluje. Soudy má pod palcem, patří mu v tomto městě skoro všechno, nikdo se neodváží ani ceknout!“

„Odkdy má nějaký hrabě Císařské soudy pod palcem?“ rozčílil se Císař. „Jak se mu mohli soudci za pouhý měsíc tak podřídit?“

„On je měl pod palcem už dřív,“ přidala Yazatap. „Hlavní žalobce zdejšího soudu je totiž jeho syn, hrabě Lévim Suruas mladší. To mu, mimo jiné, umožnilo vyhlásit samostatnost.“

„Já jsem hned říkal, že svoboda vyhlášená hrabětem není žádná svoboda!“ řekl Pepek.

„Měl jsi pravdu,“ uznala mu to Yazatap. „Budeme se do toho muset vložit.“

„A bude to jednoduché,“ řekl Císař. „Hrabě Suruas je vinen přepadením města Peldyboje, kde došlo ke ztrátám na životech. Už jen to stačí k jeho odsouzení do Podsvětí. Spravedlnost tím dojde naplnění a podružné viny nás ani nemusí zajímat.“

„Nebude to tak snadné, jak si myslíte,“ zavrtěla hlavou Yazatap. „I když vhodíme hraběte Suruase do Podsvětí, zůstane tu po něm k rozplétání jeho mafiánská struktura. Například jeho pět spolumajitelů zdejšího nákupního centra. Všichni patří k rodu Suruasů. Patří jim většina továren ve městě i v nejbližším okolí. Rod Suruasů řídí soud, policii i advokáty. Nebude to jednoduché.“

„Pěkná rodina!“ řekl uznale Císař. „To abychom nelelkovali a dali se do toho, jinak na tom strávíme zbytek roku!“

„Zkusíme sebou hodit,“ přijal to Pepek. „V této chvíli bych rozdělil partu. Yazatap, měla bys obsadit letiště, abychom nepropásli návrat vítězů. My dva navštívíme soud a porozhlédneme se tam. Gosur se beztak potřebuje pocvičit ve čtení myslí…“

„Souhlasím,“ přikývla Yazatap. „Ale ještě před soudem bych se na vašem místě zastavila na zdejší policejní stanici a vyslechla jejího velitele. Major Pydge není sice Suruas, ale do rodiny patří, má totiž za manželku hraběcí dceru.“

„Je v tomhle městě nějaký darebák, který k tomu rodu nepatří?“ chytal se za hlavu Císař.

„Všichni Suruasové snad nemusí být darebáci,“ řekla smířlivě Yazatap. „Ale příznačné je, že všichni zdejší darebáci k rodině Suruasů patří!“

Poté se vznesla a proletěla zasklenou střechou vzhůru.

„Nehledě na to, že to jsou bankéři,“ dodal Pepek.

Pak se spolu s Císařem otočili a prošli skrz skleněné stěny směrem, kde podle Yazatap měla být nejprve policejní stanice a o kus dál budova soudu.

*****

Major Pydge přecházel po své služebně sem a tam jako lev v kleci.

Situace v Bečefuchgle vypadala klidná, ale to bylo jen zdání. Zejména když očipovaná elita hraběcí armády vyrazila na harc a majorovi zbyli na ochranu pořádku jen řadoví policisté. Ještě neproběhl soud s poslední skupinou zatčených a už se na obrazovkách městských kamer začala tu a tam trousit další individua, kamsi spěchající a podezřele se rozhlížející.

Bečefuchgle zřejmě nebylo tak pokorné město, jak si hrabě Suruas představoval.

Co s tím? Má své maníky poslat hlídkovat do městských tunelů? To nemá smysl, co by tam dělali? Jen by spiklence vyplašili. Ti lotři se určitě scházejí v bezpečném soukromí, kam městské sledovací kamery nevidí! Škoda, že ty kamery nejsou všude! Na veřejných záchodech, zvláště na některých, dávají zajímavější obrazy, ale teď by se víc hodily v některých bytech. Hrabě říkal, že zatím není správný čas na jejich povinnou instalaci, ale majorovi v této chvíli opravdu chyběly.

Většinu stěny před jeho stolem pokrývala mozaika obrazovek. Byly na nich vidět všechny důležité průchody, nástupiště podzemní dráhy, ale i vnitřky budov.

Ale co je to za divnou postavu před obrazovkami? Průhledný chlap – to jsem ještě neviděl, vrtěl nechápavě major Pydge hlavou. Ale co má co dělat cizí osoba na přísně tajném pracovišti? Trestné je už vstoupit do této místnosti! Kromě majora, pár techniků, co instalovali obrazovky, a policejní služby, která musí sledovat podezřelé za majorovy nepřítomnosti, o ní smí vědět snad jen hrabě. Ten o ní ovšem ví, protože ji navrhl a financoval.

Průhledná postava si se zájmem prohlížela majorovo předimenzované sledovací pracoviště, ignorujíc přitom přísně tajná omezení. Když se do sytosti vynadívala, otočila se náhle k majorovi a oslovila ho.

„Dobrý den!“ pronesla podivným hlasem.

„Co… cože?“ zkoprněl major.

„Posaďte se!“ vyzvala ho průhledná postava. „Pohovoříme si spolu!“

„Co… co vy tady?“ zmohl se oslovený na zakoktání.

„Posaďte se už konečně!“ zdůraznil průhledný.

Major Pydge zdřevěněl hrůzou. Aniž pocítil jakýkoliv dotyk, cosi ho popadlo a posadilo na jeho vlastní polstrovanou židli. Chtěl vyskočit děsem, ale svaly v něm náhle zhadrovatěly. Zůstal bezvládně sedět jako figurína ve výkladu.

„Co ode mě chcete?“ vyhrkl.

„Popovídat si,“ opakoval průhledný.

„Ale o čem?“ chtěl vědět major.

„Je toho víc,“ řekl průhledný. „Jste vládce zdejší policie, měl byste toho o současné situaci v Bečefuchgle vědět nejvíc. Co má třeba znamenat nedávné vyhlášení nezávislosti na Císařství?“

„Přišli jste snad od Císaře?“ ztuhl major.

„Dá se to tak nazvat,“ přikývl průhledný.

„Tak se tam vraťte a vyřiďte mu, že odmítáme být jeho vazaly!“ vykřikl bezmocně major. „Dost bylo jeho vlády! Chceme si už konečně vládnout sami!“

„Má to být názor všech zdejších obyvatel?“ zeptal se ho průhledný stručně.

„Jistě!“ vyhrkl major. „Všichni to tak chceme!“

„Všichni – až na šest stovek zatčených, kteří mají názor jiný, že?“ ušklíbl se průhledný.

„Buřiče nepočítám!“ odsekl major.

„Mohl bych totéž tvrdit o vás,“ opáčil průhledný. „Vzbouřili jste se proti Císaři, nebo ne? Ale šest set zatčených není na vaše město málo! Vždyť jste museli kvůli nim nedávno postavit nové vězení! A počítal bych, že těch nesouhlasících je ještě víc. Podle vašeho vlastního odhadu se jich na poslední demonstraci sešlo deset tisíc. Není to sice moc, ale Císař zřejmě může počítat s jejich otevřenou podporou. A těch, kdo se na demonstrace neodvážili a přece s vámi nesouhlasí, bude další násobek. Všeobecnou podporu tedy nemáte. Co můžete proti tomu tvrzení postavit?“

„Zbytek města!“ odvětil hrdě major.

„Trochu neurčité číslo,“ odvětil průhledný. „Nevadí, spočítáme si je sami. Přehled o městě tady máte, jak se zdá, chybí vám snad jen povinně instalované kamery v bytech. Ale hrabě Suruas je už objednal, že?“

„To… to je nesmysl!“ vyhrkl zkoprnělý major. „Do soukromí lidem nelezeme!“

„Záchody nejsou soukromá záležitost?“ ukázal průhledný na jednu obrazovku. „Jak vidím, máte přehled i o veřejných záchodcích. Případně i o těch v novém obchodním středisku.“

„Ty jsou také veřejné!“ vyhrkl major a marně se pokusil vstát. „Hrabě žádné kamery…“

„Ale objednal,“ usadil ho průhledný pohybem hlavy nekompromisně zpátky na židli. „Lhát nám nemusíte, to je zbytečné.“

„To byste musel nejprve dokázat!“ zmohl se konečně major na obranu.

„Dokázat?“ usmál se průhledný. „Komu? Vám? Vy přece víte totéž co já! Nebo soudu, kde má hlavní slovo váš švagr? Ten to přece ví také! Ví to od začátku, ale mlčí.“

„To je pomluva!“ vybuchl major, ale ze židle se nezvedl. „Provokace!“

„S pomluvami zásadně nepracujeme, majore,“ ujistil ho přízrak. „Nemáme toho zapotřebí. Nás zajímají jen fakta, rozumíte? Nejhorší pro vás je, že si to dokážeme přečíst přímo z vašich myšlenek, kde je umíme odlišit od výmyslů. Lhát nám prostě nemůžete. Gosure, máš to?“

„Mám,“ ozval se další hlas – ačkoliv kdo by chtěl tvrdit, že to byl hlas člověka? Ze sedící postavy se vyloupl další stín a obrátil se k sedícímu majorovi.

„Tohle je jen malá rybka,“ pokračoval novější přízrak. „Poslušná, až devótní. Kdyby neměl z pekla štěstí a nesvedl na jednom večírku hraběcí dceru, nikdy by se do rodu Suruasů nedostal, nedosahuje jejich formátu. Ale přičinlivý, to tedy je. Je to mistr na policejní zásahy hrubou silou, specialista na rozhánění protestních demonstrací. Mohl by být zupáckým setníkem i velitelem popravčí čety. A tohle že se tady stará o bezpečnost lidí? To je tedy paradox!“

„Co to… kdo jste?“ koktal úplně dezorientovaný major. „A co tady chcete?“

„Jsem váš Císař!“ oznámil mu přísně stín. „Vládu hraběte Suruase neuznávám. Přepadení města Peldyboje je podle Císařských zákonů zločin, kterému jste měl jako velitel zdejší policie zabránit. Omlouvalo by vás, že se nemůžete postavit silou proti síle hraběcí Gardy, ale vy jste se o to ani nepokusil. Považuji vás tedy za spolupachatele a zbavuji vás velení zdejší policie.“

„Na to… na to nemáte právo!“ protestoval major, ale ať se snažil jak chtěl, nedařilo se mu přimět ochablé svaly k požadované činnosti.

„Mýlíte se!“ odvětil Císař. „Dokud platí zákony Císařství, právo na to mám. Jestli si jako hrabě myslíte, že k získání nezávislosti stačí obsadit policii a soud svými kumpány, rychle na to zapomeňte! Hrabě dovládl, jeho zákony neplatí a nikdy neplatily.“

„Hrabě se každou chvíli vrátí a zatočí s vámi!“ vyhrožoval jim bezmocně major.

„Neměl byste tak hloupě prozrazovat plány vašeho hraběte!“ radil mu dobrosrdečně první stín. „Ale je to vlastně jedno. Známe je od vás a s nimi zhruba i jeho možnosti. Obdivoval bych vaši slepou důvěru v jeho vítězství, zejména když se zakládá jen na víře v jeho mariňáky. Vážně věříte, že nás přemohou? Kníže Pačdog jich měl víc, ale nebyli mu nic platní.“

„Hrabě má i tajné zbraně!“ vytasil se bezmocný major s dalším trumfem.

„Jistě, víme o tom. Hrabě se vám nedávno chlubil, že má proti nám něco nového,“ potvrdil jeho slova Císař. „Má to být něco naprosto neznámého, co určitě nečekáme. Tvrdil, že to vytáhne jako trumf až v pravou chvíli. Škoda, že jste byl tenkrát něčím zdrogovaný a nepamatujete si nic víc, než že to hrabě tvrdil opravdu přesvědčivě.“

„Tajné zbraně!“ povzdychl si Pepek. „Není to první diktátor, který zoufale věří v záchranu na poslední chvíli, třeba i pomocí tajných zbraní. Ale nesmíme ho podceňovat. Mohl by mít něco, co opravdu nečekáme.“

„Co tedy navrhuješ?“ zeptal se ho Císař.

„Moment… Yazatap hlásí z dispečinku letiště návrat vítězů, neměla by na ně být sama,“ zaposlouchal se Pepek do směrovaného vzkazu Yazatap. „Měli bychom se teď zaměřit na návrat hraběte. Odešleme zatím majora do Podsvětí. Pár hodin tam jistě přežije, než se k němu vrátíme. A soudci nám také neutečou.“

„Chcete mě zabít?“ vyjekl major, protože Pepkově všesměrové telepatii rozuměl stejně jako Císař, ačkoliv smysl jeho slov pochopil jinak než oni.

„Ne,“ ujistil ho suše Císař. „Neodepřu si potěšení z řádného a spravedlivého soudu s vámi. Bude se toho na něm projednávat víc. Hlavní trest samozřejmě slízne hrabě, ale podle toho, co už teď víme, nějaký menší trest dopadne vrchovatě i na vás.“

„Hrabě vás rozšlápne!“ vyhrožoval major. „Jako odporný hmyz!“

„Věřím, že by se o to rád pokusil,“ přikývl Pepek. „Doufám, že je na nás připravený aspoň tak málo, jako zdejší velení policie.“

Za znehybněným majorem se objevil bílý ovál a propadl se do hvězdné brány, orámované modrým ohněm. Major se nemohl ohlédnout, ale sopečný zápach cítil. Vykřikl, když se zvedl do výšky a i se židlí odcouval dozadu, ačkoliv za ním měla být pevná stěna. Koutkem oka zahlédl modravou elipsu, kterou proletěl, židle se s ním pak pozvolna z výšky prvního patra snesla dolů na kamenitou půdu a teprve když dosedla, major Pydge získal vládu nad svým tělem.

Vyskočil, jako kdyby seděl na žhavém uhlí, ale jeho nové okolí nevypadalo pro jeho další osud povzbudivě. Šedivé kamení pokryté prachem, jen nahoře osvětlený ovál do jeho pracovny. Proletěl jím ještě nevelký batoh, který za ním ty průhledné postavy hodily. Pak se vesmírné okno zavřelo a kolem zůstalo šero podivného, cizího světa. Vypadal nevlídně a nakyslý zápach spálené síry ve vzduchu také nevěstil nic dobrého.

Ti dva mu prve říkali Podsvětí…

*****

Yazatap čekala na letadlo s vítězi přímo v přistávací hale.

Na dlouhou chvíli si nestěžovala. Letiště Bečefuchgle přijímalo za běžných podmínek čtyři velká letadla za hodinu, ale v posledních hodinách provoz znatelně poklesl. Zřejmě se sousedům donesla zvěst o napadení Peldyboje a málokdo zbytečně riskuje krk tam, kde se střílí.

Letištní dispečeři speciál hraběte Suruase napjatě očekávali. Při první příležitosti si Yazatap ověřila, že nebyli do akce zasvěceni, ale věděli, že hrabě vezl do Peldyboje čipované mariňáky. Nikomu nedalo práci domyslet si, oč tam šlo a od začátku se rozdělili na několik táborů.

První si navzájem nadšeně gratulovali ke skvělému úspěchu hraběcí výpravy. Poměrně brzy se dozvěděli i o porážce a smrti vévody Myrota a o vítězné přehlídce Suruasovy Gardy, otevřeně hraběti fandili a Yazatap jejich řeči sledovala zamračeně. Bylo v nich příliš mnoho otevřené i skryté nenávisti, sadismu a pohrdání obyvateli Peldyboje.

Druhá skupina hodnotila tyto zprávy opatrněji a s neskrývanými obavami. Postavit se proti Císaři znamenalo postavit se proti celému světu Emurechó a na to přece hrabě neměl. Přepadení Peldyboje jim připadalo spíš šílené než obdivuhodné a neskrývali obavy, jak to všechno skončí.

Početnou skupinu tvořili i ti, kdo se nemohli rozhodnout, ke které straně se přidat. Úspěchy hraběte Suruase se jim nezdály přesvědčivé, ale na druhé straně trvaly příliš dlouho, aniž by proti nim Císař vystoupil. Hrabě si očividně ze sousedních měst ani z Císaře nic nedělal, největší silou široko daleko byli jeho čipovaní mariňáci. Ani nedávné rozpuštění vojenských posádek o síle Císaře moc nesvědčilo, takže se zdálo výhodné včas se přidat k hraběti, ale kdyby později přece jen zvítězil Císař, výhody by byly spíš na opačné straně. Bylo to hodně těžké rozhodování.

Jakmile obrazovky radarů ukázaly letadlo, přilétající mimo doby pravidelných spojů, bylo všem jasné, že to nemůže být nic jiného než hraběcí speciál. Část dispečerů začala jásat, netušíc, že v této chvíli stará válečnice Yazatap telepaticky přivolává Pepka s Císařem, ale nezaskočilo by ji ani kdyby nepřišli. Na uvítání stovek elitních mariňáků byla dobře připravená. Ještě než letadlo zabrzdilo nad přistávací halou a začalo klesat dolů, opustila dispečery a zamířila do letištní haly. Dorazila tam krátce předtím, než se masívní střešní žaluzie za klesajícím strojem zatáhly. Císař s Pepkem byli pořád daleko a i když to Pepek nechtěl nechat jen na ni, zřejmě to nestihl.

Neviditelná Yazatap tedy čekala na letadlo s vítězi v přistávací hale sama.

Ve chvíli, kdy se dveře letadla vpředu i vzadu otevřely a mariňáci se chystali vyhrnout ven, přejela oboje otevírající se dveře zónou elektrolytické nevodivosti a všechny za nimi přimrazila.

Bezvládná těla se v otvorech dveří naskládala jedno přes druhé a rychlost mariňáků spolu s jejich setrvačností jen přispěla k zatarasení úzkých východů. V letadle vypukla panika, ale cestu k úniku hledali mariňáci marně. Některé napadlo vytáhnout mačety a prosekat si východ boční stěnou, ale ven se dostali jen tři, než si jich Yazatap všimla. Ovšemže neváhala přimrazit je přímo v prosekaném otvoru, čímž jim i tuto ústupovou cestu odřízla. Pak se zaměřila na ty, kdo již na letištní plochu vyklouzli. Ani jejich super urychlení nestačilo na rychlost její myšlenky, složila je pouhých pár metrů od letadla. Pak se vznesla, prolétla přímo skrz stěnu letadla do pilotní kabiny, kde stejně naložila s piloty, a situace se v několika vteřinách otočila o sto osmdesát stupňů.

Vítězná výprava byla v pasti.

*****

Když na letiště dorazili Pepek s Císařem, bylo už prakticky po všem.

Letadlo bylo plné nehybných těl, začali se k němu sbíhat lidé z letištního personálu. Nebo to aspoň měli v úmyslu. Přiletěla i letecká záchranka, ale až k letadlu se nikdo nedostal, Yazatap je hned na kraji haly rázně zastavila.

Nízko letící sanitka vlétla do zóny kovové nevodivosti, díky vypnutým motorům dosedla na břicho a za efektního sršení jisker se po chvilce smýkání zastavila a zůstala stát.

Před přibíhajícími lidmi na okamžik vyvstaly plamenné stěny. Okamžitě zabrzdili všichni, nikdo se nehrnul do hrdinství při setkání s neznámem, které si neuměl vysvětlit. Yazatap to stálo méně síly než přimrazení, ze kterého by je navíc musela později křísit.

A až teď, prakticky k hotovému, dorazili na místo Pepek s Císařem.

Letiště bylo ochromené, kolem poškozeného letadla se nic nepohnulo. Zvědavci se opatrně drželi poblíž východů z přistávací haly, k letadlu se nikdo neodvážil.

„Čistá práce!“ zhodnotil to Pepek. „Můžeme je už jen naházet do Podsvětí.“

„Nevyslechneme si je nejprve?“ navrhoval Císař.

„Teď na to není čas,“ nesouhlasila Yazatap. „Přimražené musíš oživit do čtvrthodiny, aby nezemřeli. Je jich něco přes dvě stovky, máme co dělat.“

„Nebudeme ani vybírat ty, kdo ještě zůstali lidmi?“ přidal se Pepek.

„Pozdě!“ řekla Yazatap. „Musíš je tak jako tak oživit a to v nich spálí čipy.“

„Slabší dávka, nutná k oživení, ještě nemusí být tak destrukční,“ namítal Pepek.

„No dobrá,“ vzdychla si Yazatap. „Budeme je tedy oživovat opatrně, snad se mezi nimi pár lidí najde. Buď jak buď, přesun hrdlořezů do Podsvětí bude pěkně na očích zvědavé veřejnosti. Podívej se, jak všichni kdo mají oči zírají, co se bude dít!“

„Když na očích, tak na očích!“ pohodil hlavou Pepek. „Třeba to zapůsobí víc, než když jsme tam jiné posílali potají. Můžeme začít?“

„Jistě,“ souhlasila Yazatap. „Jen jsem si ponechala třešničku na dortu na konec. Váženého pana hraběte ani jeho družinu jsem nepřimrazila, protože se sama z letadla nedostane. Jsou uvnitř a čekají tam na svůj konec.“

„Dobře jste udělala!“ schválil to Císař. „Co takhle uspořádat s nimi veřejný soud?“

„Neukvapovala bych se,“ varovala ho Yazatap. „Zrovna tady na letišti má pan hrabě hodně příznivců, improvizovaný soud by chápali jako zvůli. Soud ano, ale když už, tak řádný a se všemi procesními náležitostmi!“

„Jenže na to sem musíme dopravit soudce odjinud,“ uvažoval Císař. „Zdejší soudy nejsou podle mě spravedlivé.“

„Maličkost!“ usmála se Yazatap. „Salgiel už to zařizuje! Jenže musí přicestovat normálním letadlem a dnes už to zřejmě nestihnou.“

„Nevadí!“ smířil se s tím Císař. „Ať sem přiletí! My tady uděláme, co se dá. Vyslechneme si svědky, zjistíme, co se opravdu stalo v Peldyboji, bylo by dobré zabránit zničení důkazů…“

„Docela rád bych si přečetl myšlenky hraběte,“ přihlásil se Pepek. „Zejména na jaké tajné zbraně se spoléhal. Zřejmě mu nebyly nic platné, ale přesto by mě to zajímalo.“

„To můžeš hned,“ ujistila ho Yazatap. „Hrabě sedí v letadle a dokonce je při vědomí, nestál mi ani za přimražení. Došlo mu, že jeho plány utrpěly smrtelnou ránu a bez svých pochopů se ani neodváží zvednout ze sedadla.“

„Díky,“ řekl Pepek. „Neodolám a přečtu si ho. Jestli chcete, můžete zatím začít přesouvat jeho armádu, kam patří. Nevadilo by, kdybyste se u toho zviditelnili, ať vás všichni vidí!“

„Souhlasím,“ přikývla Yazatap. „Ale se zhmotněním bych se neukvapovala. Pár hraběcích příznivců by mohlo dostat zálusk na odměnu, kdyby proti nám něco podnikli. Neměli by dostat ani špetku šancí.“

„Tak můžete začít,“ přikývl Pepek. „Já jdu za panem hrabětem.“

Zatímco Yazatap s Císařem společně oživovali čipované mariňáky a přemisťovali je branou do Podsvětí, Pepek si přisedl na jednu sedačku s hrabětem. Nevydržel totiž déle čekat, chtěl se co nejdřív dozvědět co nejvíc o hraběcí tajné zbrani.

Dozvěděl se to poměrně rychle, ale hned poté se od hraběte odpoutal a vzletěl skrz letadlo i žaluzie letištní střechy do výšky.

„Pokračujte v oživování, jdu se podívat na to překvapení, co na nás hrabě chystal!“ oznámil Yazatap i Císaři – a zmizel.

„Co jsi zjistil?“ zeptala se ho Yazatap, aniž by přerušila rutinní oživování mariňáků a jejich transport do sousedního nevlídného světa.

„To překvapení!“ odvětil Pepek a z jeho telepatie bylo znát jisté napětí.

„Ale co to je?“ chtěl vědět i Císař.

„Pan hrabě je na nás opravdu dobře vyzbrojený!“ odvětil Pepek pořád ještě napjatě. „Nemá jen čipované mariňáky, jeho arzenál obsahuje i větší kalibry! No, snad jsem mu to odečetl z hlavy správně, ale i když jsem mu spálil jeho dálkový ovladač, může to být trošku o hubu…“

Yazatap zpozorněla. Pochopila, že s nimi Pepek telepaticky diskutuje jen okrajově, větší díl pozornosti zřejmě věnoval slibovanému hraběcímu překvapení.

„Co tam děláš?“ zeptala se ho stroze.

„Moment… jukněte se ještě na tohle…“

Yazatap náhle vyvstal v hlavě nezřetelný obraz. Na okamžik se zastavila a zavřela oči, aby pochopila, co to je. Také Císař na okamžik strnul, zřejmě dostával od Pepka totéž. Ale jako první pochopil, oč tady běží.

„Ten syčák!“ ulevil si. „To už opravdu přestává všechno! Běžné zločiny mu nestačí?“

„Co jsme to vlastně viděli?“ zeptala se ho rychle Yazatap, když obraz stejně rychle zmizel.

„Atomová torpéda z bitevních lodí!“ poznal je Císař. „Něco takového se přece nesmělo za žádnou cenu dostat na planetu! A ke všemu na Emurechó, to už je vrchol nezodpovědnosti!“

„Aha!“ pochopila Yazatap. „Hrabě měl i atomové bomby. Opravdu byl dobře vyzbrojený!“

„Kde k nim přišel, to vám snadno vysvětlím,“ odvětil Pepek. „Vyráběli je v jeho podzemní továrně v údolí dvacet kilometrů za městem. Když je nedávno armáda přestala na váš Císařský rozkaz odebírat, pár mu jich zkrátka zbylo, ale kromě toho je vyráběl i nějakou dobu potom. Měl na to nejen materiál, ale i odborníky“

„Je možné, že prostředky na to měl. Jenže torpéda, ke kterým ses dostal, jsou v katapultech a mohou být nejen naprogramovaná, ale už aktivovaná!“ doplnil Císař přece jen trochu ustaraně. „Neber je na lehkou váhu a raději na ně nesahej, abys je omylem neodstartoval!“

„Aktivovaná jsou, to už vím taky,“ zavrčel na dálku telepaticky Pepek. „Pan hrabě Suruas mi naštěstí nechtěně poskytl i všechny informace, potřebné k jejich bezpečnému zajištění. Měl je připravená nejen pro spuštění na dálkový příkaz, ale odstartovala by, i kdyby se sem z jakékoliv příčiny nemohl včas vrátit, takže mi nezbývá nic jiného než je okamžitě zajistit. Jak se tak dívám, jedno mělo letět na sousední město Peldyboj – pan hrabě to měl nejspíš jako pojistku, co kdyby měl i vévoda Myrot něco v záloze? Jenže další torpéda jsou nastavená na větší dálku. Myslíte, že by doletěla až do Scheje? V tom případě bychom tam byli už dlouho jako nic netušící terč a skoro se divím, že je neodpálil už před týdnem! Vždyť jsme ho poslali do Podsvětí i s jeho spáleným ovladačem, měl to svinstvo u sebe pořád. Proč to vlastně nepoužil, když viděl, že jde do tuhého?“

„Torpéda jsou stavěná pro útoky v kosmu na blízko,“ zapochyboval Císař. „Peldyboj by asi zničit mohl, ale neměl k tomu důvod, když tam slavně zvítězil. V atmosféře je to ovšem jiné, tam nebudou mít torpéda dostatečný dolet.“

„Leda by letěla nad stratosféru,“ podotkla Yazatap. „Z oběžné dráhy zasáhnete kterékoliv místo na planetě, tam dolet prakticky nerozhoduje.“

„Scheja je proti útokům z oběžné dráhy chráněná,“ připomněl jim Císař.

„Neřekl bych,“ namítl Pepek. „Co křižník Fašabhyd?“

„Protivzdušná ochrana měla stačit proti výsadkovým lodím, torpédům a improvizovaným střelám!“ tvrdil Císař. „Dřív se občas stávalo, že někomu luplo v hlavě, naložil si létající kamion obyčejnou důlní trhavinou, sedl za řízení a navedl tu svépomocnou bombu na cíl. Největší blázni své torpédo ani neopustili a nechali se výbuchem roztrhat, jen aby způsobili co největší zkázu! Občas mívali úspěch, ale nikdy u císařských měst. Kosmické lodě jsou ovšem něco jiného. Mají příliš ničivou a hlavně dalekonosnou palebnou sílu, než aby bylo možné zabránit zničení vrchní části města, ale výsadkovou operaci by to znemožnilo a část obyvatel měla pak v krytech slušnou naději na přežití.“

„V každém případě bude lepší, když je zajistím,“ přerušil ho Pepek. „Nemuselo to být jen pro Scheju, ale pro nějaké bližší sousedy, asi jako ta pojistka proti Peldyboji. Možná by bylo lepší prohodit ty prskavky do Podsvětí, ale tam by se k nim mohl dostat stejný magor jako hrabě.“

„Jenže tam by je mohl odpálit jen na stejné darebáky, jako je sám,“ podotkl Císař.

„Škoda zkazit si zbytečně celý svět!“ řekl Pepek.

„I když je to Podsvětí?“ zpochybnil to Císař. „Tam by to taky vadilo?“

„Jo,“ trval na svém Pepek. „Neměli bychom kam vyvážet lumpy. A házet je do nějakého radioaktivního pekla, to už by bylo lepší obnovit vaše dávná akvária s piraňami.“

„Někdo by si je možná zasloužil,“ hlesl Císař.

„Dohodli jsme se, že ne!“ uťal to Pepek.

*****

Události na letišti se po městě rychle rozkřikly a davy zvědavců se rozrostly. Většina se jich držela obezřetně ve zdánlivém bezpečí vchodů, ale odvážnější zjistili, že zastrašující ohnivé stěny vzplanou jen před těmi, kdo se k letadlu příliš přiblíží. Nejodvážnější postupně plnili letištní halu a někteří cizincům očividně fandili. Ti si ale zvědavců nevšímali. Zaháněli jen nejdotěrnější, když se příliš přiblížili, ale metodicky se věnovali především poraženým.

Poloprůhledné bytosti se kolem letadla míhaly, objevovaly se a opět mizely, takže se nikdo ani neodvážil odhadnout, kolik jich je. Odnášely modře orámovanou branou jedno bezvládné tělo po druhém do ztemnělého vesmíru, páchnoucího sírou. Nepříjemným kyselým zápachem se brzy zaplnila i letištní hala, někteří lidé začali kašlat a slzet, bázlivější raději opatrně ustupovali, bližší naopak napjatě sledovali podrobnosti toho, co se před jejich očima odehrávalo. Z dálky se zdálo, že cizinci bezvládné mariňáky odnášejí, ale zblízka bylo vidět, jak se těla sama zvedají a zvolna odplouvají přímo do brány. Každé před ní trochu zazářilo, ale toho si všimli jen ti nejpozornější. Tím to ale bylo záhadnější.

Dříve než se nad město Bečefuchgle snesl soumrak, stál v letištní hale prázdný vrak letadla s boční stěnou proraženou samotnými mariňáky. Ztráta letadla by ovšem hraběte tak nepostihla… kdyby neměl v této chvíli horší problémy, neboť ho někteří zvědavci bezpečně poznali při průletu do nepříjemně páchnoucího světa za modrou branou. Ještě měl na sobě slavnostní maršálskou uniformu Císařských kosmických sil, doplněnou zlatými emblémy Suruasovy Gardy, ale už byl bez své parádní čepice. Gardě velel až do konce, jenže na letišti se její řady tenčily tak rychle, jak by ho ani v nejhorším snu nenapadlo a ani s její akceschopností to nebylo tak skvělé, jak se všem zdálo ještě před hodinou.

Ani Pepek, ani jeho parťáci ovšem nechápali, proč se hrabě vzdal tak snadno. Nejenže se nepokusil ani o náznak odporu, ale proč nepoužil ani svou tajnou zbraň, ačkoliv měl k tomu dost času i klidu? Yazatap si pozdě vyčítala, že jí nestál ani za přimražení, takže mu vlastně možnost použít dálkový ovladač torpéd sama nabídla. Zabránil tomu až Pepek, jenže hrabě musel dávno předtím bezpečně poznat, že prohrál a pozemské úsloví o chcípající kobyle se přesto nenaplnilo.

Že by si hrabě na poslední chvíli uvědomil obludnost toho, co chystal?

Nebo se k tomu neodhodlal ze strachu před trestem, o kterém už nemusel pochybovat?

To v této chvíli nikdo nevěděl. Pepka sice napadlo navštívit hraběte v Podsvětí a dokončit tam výslech, přerušený zjištěním nastražených atomových torpéd, ale pak nad tím mávl rukou.

Nebezpečí přece zažehnal, to nejdůležitější se dozvěděl právě včas, aby tomu stihl zabránit, a další podrobnosti ze života diktátora by zajímaly spíš bulvární média, nebo psychologa, Pepek by ani v duchu nechtěl prstem ukazovat na Salgiel. Času je na to zatím dost.

Když tělo hraběte Suruase před zraky tisíců lidí zmizelo v modrém oválu, brána se uzavřela a všichni pochopili, že nezvyklá podívaná skončila a to je konec hraběte i jeho dobývání.

Místo toho vyvstala otázka, co bude dál?

*****

Poloprůhlední cizinci se po uzavření brány shromáždili před letadlem a pak vykročili proti houfu zvědavců. Teprve když se přestali míhat, bylo vidět, že jsou jen tři. Vzbudili ale ještě větší respekt, než kdyby jich bylo víc. Dav se před nimi velice ochotně rozestupoval a uvolňoval jim cestu k nejbližšímu východu, ale cizinci s odchodem nespěchali. Když byli ze tří stran obklopeni lidmi, zastavili se. Jeden z nich ztratil průhlednost a změnil se ve zdánlivě obyčejného člověka.

„Jsem Gosur Chroep, Císař Emurechó!“ ozvalo se nejbližším v hlavách, i když vzdálenější měli dojem naprostého ticha. „Vládu hraběte Suruase neuznávám. Ruším jeho změny zákonů, tak jako pravomoci policie i soudu a obnovuji v Bečefuchgle zákony Císařství. Do příletu náhradního soudu a nového velitele policie pozastavuji činnost všech vládních institucí.“

„Táhni do pekel, kam patříš – i s těmi příšerami!“ vykřikl náhle kdosi v davu.

Vzápětí práskl výstřel. Jen jeden, neboť Yazatap se tím směrem stihla po hlasu zaměřit a po první ráně přimraženého střelce k zemi, ale na opačné straně davu se ozval výkřik bolesti a klesl tam k zemi člověk, zalitý krví. Kulka neškodně prolétla Císařem, ale protože se o něho ani trochu nepřibrzdila, pokračovala v letu – s neztenčenou chutí zabíjet.

V davu vypukla panika a většina lidí se začala tlačit k východu.

„Počkejte!“ pokusil se je zastavit Pepek. „Všichni jste byli na vlastní oči svědky pokusu o vraždu císaře!“

Vnímali ho ale jen nejbližší. Dva – tři se nerozhodně zastavili, ale ostatní byli mimo dosah všesměrové telepatie, nic neslyšeli a v panice prchali dál.

„Stůjte!“ vykřikl znenadání Císař hromovým hlasem.

Megafon zdejší výroby si zřejmě do hiblagu připravil už ve Scheji, v původním Ogdurském vybavení určitě nebyl. Díky tomu se všichni zastavili, jen Pepek si uvědomil, že se Císař kvůli tomu převedl do hmotného stavu. Ducha by přece nikdo neslyšel ani s megafonem!

Tak krátce po prvním atentátu to ale byla odvaha!

„Gosure, vraťte se!“ varoval ho směrovanou telepatií, aby to nikdo jiný nevnímal.

„Klid, prosím!“ odvětil Císař stejnou cestou. „Ujměte se, prosím toho raněného! Zdá se mi, že ho budete muset oživit!“

„Nechte to na mně!“ chopila se toho Yazatap, zřejmě to bylo směrováno i na ni. „Odláká to na chvíli pozornost. Jen ty lidi požádejte, aby mě k němu pustili a nepřekáželi!“

Císař opět pozdvihl megafon.

„Prosím, uvolněte naší lékařce cestu k raněnému!“ požádal občany.

Pepek si ale ulehčeně vydechl, když Císař hned poté prošel hmotovým zrcadlem do bezpečí duchovité hmoty. Odvahu uměl ocenit, ale bylo dobře, že Císař riziko zbytečně nevyhledává.

Yazatap prošla ulicí v davu, na jejímž konci ležel v kaluži krve postřelený člověk, a na krok před ním se zastavila. Ležící postavu obklopil zářící oblak, takže nešlo jen o léčení, ale o kříšení mrtvého. Zářící oblak se zvětšoval, až zděšení lidé ustupovali, pak náhle zmizel.

Postřelený se nemotorně obrátil na všechny čtyři, pak se ale postavil a udiveně se rozhlížel kolem sebe. Až teď si všiml, že je celý od krve. Ačkoliv žádnou bolest necítil, upamatoval se na ni a vykřikl, spíš hrůzou než bolestí.

„Klid, vždyť už jste v pořádku!“ uklidňovala ho Yazatap.

„Jakýpak v pořádku, když je střelenej?“ oponoval jí nasupený chlap z davu.

„Ještě před okamžikem byl střelený a dokonce už mrtvý,“ souhlasila s ním Yazatap. „Jenže to se právě změnilo. Teď je živý a v pořádku.“

„To bys musela být čarodějnice!“ zavrčel chlap nesouhlasně.

„Třeba jsem,“ přikývla Yazatap.

„Pryč se všemi čarodějnicemi a čaroději!“ vykřikl chlap, ale na víc se nezmohl.

„Čarodějnice, která vrací lidem život, je rozhodně lepší než ten, kdo lidem život zkracuje,“ nedala se Yazatap. „Proč raději nekřičíš: pryč s násilníky? Násilí ti nevadí?“

„A co jsi udělala s tamtím?“ ukázal chlap naproti.

„Myslíš s tím vrahem?“ ušklíbla se Yazatap. „Přimrazila jsem ho, aby nemohl pokračovat, ale neměl o něho péči, před soudem bude stát určitě v pořádku!“

„Mistr Eljopéh – před soudem? To se vám nepovede!“

„Proč by ne?“ opáčila Yazatap. „Asi jste si zvykli, že jsou někteří beztrestní, ať provádí co provádí, ale spravedlivé to rozhodně nebylo. Když se má na celé Emurechó obnovit spravedlnost, musí se týkat i Mistrů. Mistr Eljopéh nebude ani první, ani poslední odsouzený za vraždu.“

„Copak někoho zabil?“ nesouhlasil chlap.

„Tady toho,“ ukázala Yazatap na vzkříšeného.

„Dyť sama tvrdíte, že mu nic není!“

„Teď už mu nic není,“ odpálila ho Yazatap. „Ale bylo. Mistr Eljopéh ho zavraždil, já jsem ho vzkřísila, na podstatě vraždy to nic nezměnilo. V obnovených Císařských zákonech jsou za násilné činy přísné tresty a vražda je trestaná nejvíc! Závidět mu rozhodně nemusíte.“

Obrátila se a stejnou uličkou v davu se vrátila k druhé bezvládně ležící postavě. Zastavila se před ní a zvedla očima ze země vražednou pistoli. Pak na okamžik zesvětlela.

Mistr Eljopéh se udiveně rozhlížel, než mu došlo, že tady neleží ze své vůle. Na rozdíl od své oběti nevykřikl, ale neměl k tomu ani dobrý důvod. Nebo si to aspoň myslel. Horší bylo, že se jeho pistole vznášela skoro metr nad ním.

„Mistře Eljopéhu!“ oslovila ho znenadání průhledná postava ženy, stojící před ním. „Chtěl jsi zabít Císaře a zabil jsi jiného člověka. Jsi tedy obžalován z vraždy.“

„Jak to, že je naživu?“ podíval se Mistr Eljopéh nenávistně na Císaře.

„Vražda Císaře ti nevyšla, ale spáchal jsi jinou a trestu neujdeš. Podsvětí není vlídný svět, ale pro zločince je až dost dobrý,“ pokračovala Yazatap.

S těmi slovy otevřela modře orámovanou hvězdnou bránu a než se Mistr vzpamatoval, vznesl se a proletěl tudy do soumračného světa.

Z davu lidí se ozvalo zašumění, ale nikdo už neřekl ani slovo.

„Tak – to bychom měli!“ řekla Yazatap.

*****

Probuzená zkáza

Podsvětí spolklo celou posádku Peldybojského výsadku i s hrabětem a piloty bez odmluvy. Yazatap se obávala, aby se tam čipovaní nevrhli na nečipované, až pochopí beznaděj, ve které se ocitli, proto i proti původní letmé domluvě při jejich oživování nešetřila kosmickou energií. Tím z nich udělala nečipované a navíc přiotrávené, což částečně vyrovnávala dostatečným přebytkem léčivé síly, aby se z toho dostali. Císař jí v tom pomáhal a bezděčně ji napodoboval, takže byli na dně svých sil oba. Ačkoliv duchové vzdorují gravitaci o něco snáze, oba se sotva drželi na nohou.

„Nevadí, stejně se tu zdržíme,“ komentoval to Pepek, spokojený sám se sebou, jak hladce se mu podařilo zneškodnit vychvalovanou i obávanou tajnou zbraň hraběte. Atomová torpéda rozhodně nejsou neškodné hračky a v rukou diktátora obzvlášť.

„Beztak musíme počkat na přizvané soudce,“ dodal Císař.

„Jen se obávám, že se v nejbližším hotelu neubytujeme,“ podotkla Yazatap. „Fanatiků je tu víc než je zdrávo. Část obyvatel Bečefuchgle s hrabětem až nezdravě sympatizuje.“

„Každý diktátor musí něco udrobit svým příznivcům, aby ho podporovali,“ pokrčil rameny Pepek. „Kdo tohle nechápe, nemůže se stát diktátorem, lidé by ho svrhli dřív než by začal. Někdy stačí naslibovat hory doly, jindy musí nastoupit i přidělování prebend.“

„Zajímalo by mě, jakými prebendami své příznivce uplácel,“ zavrčel na to Císař.

„To si brzy zjistíme,“ ujišťoval ho Pepek. „Teď abychom se vypravili za zdejším soudem, než se tam donese, jak dopadl hrabě. I když bych hádal, že už tam usilovně zametají stopy.“

„Podle majora Pydgeho měli na soudu obrazovky, napojené na policejní kamery,“ doplnil ho Císař. „Neměli jich tolik, ale letiště a jiné důležité body pokryté měli. No nic, půjdeme na ně.“

Možná to způsobila blízkost atomových torpéd, uvolňujících i v klidu slabou kosmickou sílu, ale když se trochu vydýchali, byli i Yazatap s Císařem schopni letu. Všichni tři tedy zamířili k hraběcímu paláci, okázalostí a rozlohou srovnatelnému s Císařským ve Scheji.

Během těch několika výslechů získali všichni tři postačující představu o struktuře města Bečefuchgle, aby se nepotřebovali ptát na cestu. Nově vystavěná budova soudu stála v tak těsném sousedství hraběcího paláce, že byly spojené několika zvláštními podzemními vchody, aby hrabě nemusel přicházet k soudu hlavním vchodem jako ostatní.

Tři nezvané neviditelné návštěvníky samozřejmě zajímali přítomní soudci, ale ukázalo se, že je jich nějak málo. A jak Pepek správně předpokládal, těch pár soudců, co tu přece jen zastihli, se zabývalo horečnatou likvidací dokumentů.

Yazatap částečně přimrazila prvního, na koho narazili, aby si mohl Císař přečíst obsah jeho myšlenek. Ten se tím zabýval poměrně dlouho a důkladně, až Pepek nevydržel čekat na výsledek a pokračoval do dalších místností – beztak byli pořád všichni tři v telepatickém spojení a nemělo by jim nic uniknout.

„Nemusíte se s nikým zdržovat!“ ujistil Císař parťáky, ale sám nevystoupil z vyslýchaného a dál procházel jeho myšlenkami. „Leda až narazíte na hlavního žalobce, hrabě Lévima Suruase. Ten ví z celé téhle sebranky nejvíc. Měl by být o patro výš na straně k hraběcímu paláci.“

Pepek se tedy zvedl a proletěl stropem, aby se zaměřil na toho hlavního, jenže nepostupoval chodbou, ale pracovnami. Cestou jen tak mimochodem otevřel několik bran a opatrně jimi očima prohodil do Podsvětí další soudce. Musel je na druhé straně zvolna snášet na zem, protože brány otevíral ve výšce poschodí a kdyby je tam jen tak prohodil, pád z té výšky by mohl nepřipravené lidi nebezpečně zranit, ale i tak to muselo pro postižené představovat neuvěřitelný šok.

Pracovna hlavního žalobce byla podle Pepkova očekávání nejhonosnější – a to ani neviděl výzdobu dveří ze strany chodby! Uvnitř byl takový luxus, že bylo hned jasné, kdo zde pracuje.

Hlavní žalobce hrabě Lévim Suruas se kupodivu nezabýval skartováním kompromitujících soudních materiálů. Už s tím byl hotový. Stačil smazat nejen elektronické záznamy zfalšovaných procesů, ale vzal to pěkně zgruntu, na obrazovkách v jeho pracovně stálo už jen varovné hlášení o chybějícím systému. Jistě počítal s tím, že chybějící dokumentace znemožní vyšetřování všech jeho levot, jenže ke své smůle neměl ani tušení o možnostech čtení myšlenek. I když, jak se brzy ukázalo, něco už o tom věděl.

Hrabě, oblečený ve slavnostním taláru, seděl u svého soukromého, dobře zásobeného baru, kde cosi zapíjel. Podle hromadného ničení soudních materiálů v celé budově bylo jasné, že druhý nejvyšší představitel Bečefuchgleské moci nezapíjí vítězství nad sousedním městem Peldybojí, ale že se mu už donesly události na zdejším letišti a správně pochopil, co to znamená. Na výrazu jeho tváře to ale nebylo znát. Hrabě mladší si zřejmě vychutnával pohár skvělého zógu a ostatní mu bylo lhostejné. Hranatá kovová nádoba, na Emurechó zastupující pozemské skleněné láhve, ležela prázdná na podlaze, ale kovový pohár, uzpůsobený snadnému držení i při silném opojení, byl ještě napůl plný.

Pepek využil hraběcí nehybnosti v pohodlném křesle, odkud by nebylo snadné spadnout na zem ani ve stavu namol, aby usedl hraběti do klína a prolnul jím až do jeho myšlenek. Zajímalo ho, o čem právě přemýšlí, pokud je toho ještě schopný. Jaké mohou být pocity člověka, který se tak smířil s porážkou, že už přestal zachraňovat co se dá, včetně vlastní kůže. Podle Pepka by se měl mladší hrabě po zahlazení stop zvednout a pokusit se o útěk co nejdál od Bečefuchgle, aby aspoň na čas oddálil hrozící zatčení, obvinění a logicky i očekávané odsouzení. Místo toho si jen užíval, což se Pepkovi nezdálo příliš inteligentní.

Hrabě Lévim Suruas ale nebyl hlupák ani prosťáček a když se Pepek začal prohrabovat jeho myšlenkami, pochopil, že někde udělal chybu on a ne ti dva.

Naprostá odevzdanost hraběte vyplývala z vědomí, že útěk je naprosto zbytečný. Zbytečné bylo vlastně i ničení dokumentů, ale to dal svým podřízeným za úkol jen aby je nějak zaměstnal – a vlastně se k nim přidal, aby nemusel myslet na blížící se neodvratnou zkázu. Věděl, že atomová torpéda selhala, na monitorovacím panelu ve své pracovně sledoval, jak je Pepek zajistil. V té chvíli je mohl sám odpálit, ale proč by to dělal? Asi by způsobila trochu rozruchu, ale nač házet do hořícího domu ještě zapálenou svíčku? Věděl, že není ani kam, ani proč utíkat.

„Kdyby se ty obludy dostaly až k nám, vyřadí nejprve torpéda,“ vyslechl si nedávno otcovu instruktáž. „Vyřadí je a budou si myslet, kdovíjak jsou chytré. Kdyby ale k tomu došlo, torpéda jsou jen kamufláž a skutečná zkáza přijde tím nečekaněji. Zbraň Posledního soudu máme jen pro případ úplné prohry, ale kdyby neměl svět Emurechó patřit nám, to ať raději nepatří nikomu!“

„A co je to vlastně za zbraň?“ zeptal se ho tenkrát zvědavě.

„To ti právě neřeknu,“ usadil ho otec. „Ta zbraň potřebuje čas, stejně jako my. Pamatuješ si, co jsem ti říkal? Až ovládneme třetinu Emurechó, ani Císař nás nezastaví. A stejně potřebuje čas i naše poslední tajná zbraň. Prvního dne je skoro neškodná. Druhého dne by se dala zastavit atomovým výbuchem, nebo soustředěnou palbou několika kosmických křižníků. Třetího dne ji už nic na světě nezastaví.“

„Já bych přece nikomu neřekl, co to je!“ hájil se hraběcí syn.

„To si jen myslíš,“ ujistil ho otec. „Nezapomeň, že Císař má stejně jako my myšlenkočteče. Je to velice vzácná vlastnost, projevuje se jen pod vlivem zakázané zaljóhy, proto jsem doufal, že máme jediného na Emurechó. Agenti ale zjistili, že Císař má přinejmenším druhého. Pro něho je to větší výhoda než pro nás, mohl ji kombinovat se zbytky svého dřívějšího vlivu.“

„Což takhle postavit myšlenkočteče proti sobě?“ napadlo mladého hraběte. „Ten náš je přece čipovaný, měl by dvojí výhodu! Ať toho druhého najde a rozseká na kaši!“

„Připomenu ti, že si proti Císaři neškrtlo ani tři sta čipovaných.“

„To je ale hodně mrzutý argument! Má vůbec cenu něco si začínat?“

„Jistěže, proč bychom to jinak dělali? Opakuji ti, až ovládneme třetinu Emurechó, ani Císař nás nezastaví. Do té doby ale musíme našeho myšlenkočteče naopak zatajit. A vyhýbat se tomu Císařskému, jak daleko to půjde. Dosah našeho je sotva deset metrů a předpokládám, že Císařův nebude mít dosah větší. Pomáhá také myslet hodně usilovně na něco úplně jiného a mít mezi sebou a podezřelými cizinci aspoň pět – šest lidí, aby tě jejich myšlenky stínily.“

„A opravdu to pomůže?“

„Nevím, ale když to pomáhá proti tomu našemu… mělo by…“

Myšlenkočteč Pepka příliš nezajímal, tajná zbraň Posledního soudu musela být úplně jiná. Ale co, když to mladý hrabě Lévim Suruas nevěděl? Nic nevědět je nejlepší obranou proti čtení myšlenek. Kdo nic neví, ani na nejkrutějším mučení nic nepoví. Nanejvýš si bude vymýšlet, aby ho nechali být, ale takové informace i přiznání mají cenu prakticky nulovou.

Lévim Suruas věděl, že otcovu tajnou zbraň vyvinuli odborníci ve vojenském výzkumném ústavu, který se otci podařilo výhodně zprivatizovat, když se Císař dlouho neukázal na veřejnosti. Spolu s továrnou na samonaváděcí atomová torpéda to byl nejen zdroj závratných příjmů a dotací ze strany Císařské armády, ale především měl hrabě výsledky výzkumu pro sebe, Hlavnímu štábu dával jen přebytky, jak sám uznal za vhodné. Tak nějak vznikla i zbraň Posledního soudu. Ale co to bylo, to mladší hrabě opravdu nevěděl. A bylo to pro něho lepší, protože přestal Pepka zajímat.

Jakže to říkal starý hrabě?

Prvního dne je zbraň neškodná. Druhého dne by se dala zastavit atomovým výbuchem nebo soustředěnou palbou kosmických křižníků. Třetího dne ji nezastaví nic na světě…

…pomáhá myslet usilovně na něco úplně jiného a mít mezi sebou a cizinci pět – šest lidí…

Ano, v tom letadle myslel hrabě usilovně na atomová torpéda, dokonce držel v ruce jejich dálkový ovladač, jako kdyby se zrovna rozmýšlel, zda to spustí nebo ne. Pepek mu ovladač spálil a pak už se o něho nezajímal, spěchal zneškodnit atomová torpéda. Což byla asi chyba, na kterou se hrabě spoléhal. A vyšla mu.

Ano, ale jen nakrátko, pomyslel si Pepek.

Vystoupil z těla hraběte Lévima Suruase a obrovským skokem vyletěl skrz strop do dalšího patra. Budova soudu byla buď honosnější než odpovídalo její potřebě, soudci už také mohli být dávno na útěku, ale o patro výš bylo pusto a prázdno. Pepek si otevřel bránu do Podsvětí a vletěl tam. Současně se snažil upozornit Císaře a Yazatap na nové a jak se zdálo, důležité poznatky od mladšího hrabátka.

Dávejte si pozor, hrabě má něco hodně ničivého v záloze, varoval je. Jdu se ho na tu tajnou zbraň zeptat přímo do Podsvětí.

Nechceš s ním pomoci? nabízel se ihned Císař.

To zvládnu, ujistil oba Pepek. Ale vy tady dávejte pozor! Torpéda to zřejmě nebyla, ale co to může být ještě ničivějšího?

Yazatap s Císařem mu přáli úspěch, ale sami pokračovali ve vyslýchání soudců, které ještě v poloprázdné budově zastihli. Bylo to otřesné zkoumání a Císař se musel hodně držet, aby nedal najevo svůj hněv nad nespravedlnostmi, které se na tomto povedeném soudu – vlastně ještě jeho jménem – odehrávaly.

Netušíc, že jim ještě není konec…

*****

Podsvětí dělalo čest svému jménu. Proto je také dostalo.

Ačkoliv tu mělo být stejné odpoledne jako v sousedním Emurechó, vládlo tady jen nevlídné přítmí, protkané sirným zápachem. Za branou v bezprostředním okolí Bečefuchgle žádná sopka nebyla, aby ohrožovala životy lidí přímo, ale v dohledu jich bylo dost. Plnily vzduch pekelným zápachem hořící síry, polštář sopečného popela úspěšně clonil od obzoru k obzoru sluneční svit a vytvářel tak zdejší pološero, na obzoru se na mnoha místech připomínaly krvavou září požáry. Nebyly to pravé požáry, to se jen podzemní síly neúnavně bavily vyhazováním ohňostrojů žhavé lávy do výšky. Rachot vulkánů až sem nedosahoval, ale ticho tu nebylo. Dunění vycházející z chvějící se země bylo nedílnou součástí zdejšího světa.

Podobně jako v ostatních světech vyhnanců, i tady se nacházela osamocená obydlí. Ačkoliv zdejší robocentra nabízela lidem bez telepatie jen velmi omezené možnosti, Pepka neomezovala. Rozmístil sem poněkud odolnější obytné buňky, poskytující docela dobrý úkryt před občasnými sprškami sopečných kamenů. Byly to vlastně miniaturní pevnosti. Okna i dveře ze sklokeramické hmoty se zrcadlovou úpravou povrchu spočítal Pepek tak, aby odolaly i přímým zásahům větších sopečných pum. Ačkoliv jim k dokonalosti chybělo mnoho, neměly ani elektřinu, vyhnance, kteří by jimi pohrdli úplně, nikdo v Podsvětí nenašel. Aťsi byly nedokonalé, byly to poměrně dobré úkryty. Ale čím později se sem kdo dostal, tím to měl obtížnější.

V nouzi by se do každého domku vtěsnalo lidí víc, jenže každý jejich nový obyvatel rychle zjistil, že vchodové dveře může zevnitř zamknout a další zájemce dovnitř pustit nemusí. Také zde se víc než vrchovatě začalo uplatňovat heslo: můj dům – můj hrad. Dveře i okna odolávaly nejen létajícím sopečným kamenům, ale i eldyfům mariňáků, o lehčích palných zbraních ani nemluvě. Kdo se pokusil do zamčeného domku dostat násilím a třeba se i prostřílet, brzy pochopil marnost své snahy a obvykle se v panice rozběhl dál s nadějí, že někde poblíž objeví jiný, neobsazený.

V testu soudržnosti mariňáci příliš neuspěli. Pepek naštěstí v okolí Bečefuchgle rozmístil domků přebytek, takže nevadilo, že byly od samého začátku v drtivé většině obsazeny jednotlivci a už dvojice byly výjimkou.

Bylo to tak asi lepší. V sopečném prostředí a pod dojmem porážky se vojenská disciplina brzy sesypala, takže bylo lépe, když v každém domku byl mariňák jen jeden. Aspoň se nervali.

Najít ve zdejším pološeru hraběte Suruase se proto ukázalo jako těžší oříšek. Do Podsvětí se dostal jako jeden z posledních, rozkazy mu zřejmě příliš nepomáhaly, takže se mohl ubytovat daleko od místa, kde bylo za hvězdnou branou Bečefuchgleské letiště. Jeho cesta do bezpečného úkrytu by se dala asi nejlépe popsat matematickou metodou Monte Carlo – kdo ji zná, ten jistě ví, že vznikla pod dojmem pozorování vrávorání opilce.

Pepek se pokusil využít obyvatel nejbližších domků a zeptat se jich, zda neviděli, kterým směrem se jejich vrchní velitel pohyboval, když ho do svých úkrytů nevpustili, ale neuspěl ani na přímý dotaz, ani při vynuceném čtení myšlenek. Nikdo to zkrátka nevěděl.

Dalo se to ale poměrně snadno vysvětlit. Mariňáci měli za sebou opravdu nabitý den. Ráno vyletěli do akce, ve které si po dlouhé době užili nespoutaného vraždění, ale také disciplinované vojenské přehlídky na závěr. Některým se mezitím podařilo na chvíli se uvolnit a aspoň trochu si zdřímnout, ale ne všichni měli to štěstí.

Pak se k tomu přidalo krátkodobé přimražení, které nemá se spánkem nic společného. Ve spánku je mozek aktivní a podvědomí se zabývá úklidem celodenních vjemů. Přimražení se více podobá smrti, neboť mozková aktivita při něm prostě neexistuje. Čtvrthodinový limit pro oživení je tu proto, aby nedošlo k úplnému vyhasnutí životnosti nejcitlivějších nervových buněk, ale i tak vyžaduje probouzení dávku léčivé energie.

Dávka léčivé energie, kterou mariňákům k probouzení věnovali Yazatap s Císařem, by byla víc než postačující, kdyby nebyla spojená s drastickým přehlcením a následujícím spálením všech mikročipů, podílejících se na urychlení těchto elitních superbojovníků. Do organizmů mariňáků se navíc dostala nezanedbatelná dávka jedovatých zplodin ze zničených mikroobvodů. Přebytek léčivé energie tuto otravu částečně eliminoval, ale zatímco energie přišla jednorázově, jedovaté zplodiny se uvolňovaly postupně a delší dobu.

Navíc se musely organizmy mariňáků skokově přeorientovat na zpomalený režim. Yazatap i Císař udělali pro minimalizaci škod maximum, ale přebytek kosmické energie nebyl dostatečný, aby úplně vykompenzoval všechny negativní jevy, které se v krátké době na nebohé mariňáky obořily. Výsledkem byl tak jako tak šok, i když tyto vraždící stroje nebyly zvyklé odvolávat se na soucit a lidská práva. Není divu, že většina mariňáků, jakmile nalezla vhodný úkryt a pro jistotu se před svými stejně postiženými kolegy zamkla, někdy už v předsíni domku tvrdě usnula. A kdo nic neví, ten ani na nelidském mučení nic nepoví.

Pepkovi to teď ale pořádně zamíchalo kartami.

Hledání hraběte Suruase byl závod s časem. O existenci zbraně Posledního soudu se Pepek neodvážil pochybovat, zachycené zmínky o ní byly příliš věrohodné. Věděl jen, že nemá výbušný charakter, aby mohla být zařazena mezi atomové zbraně. Co to mohlo být, že se to druhého dne dá zastavit jen atomem?

Pepek měl bohužel vlastní zkušenost ze Země, že něco takového nepatří jen do říše bájí. Jeho vlastní krátké otevření hvězdné brány do sousedního venušského světa způsobilo, že na Zem pronikl nepříliš velký chuchvalec neuvěřitelně žravých venušských baktérií, které pak přímo před jeho zděšenýma očima během několika okamžiků rozpustily ďábla, který ho i jako ducha omráčil úderem yvora. Pepek pak zažil několik horkých minut. Bakterie mu jako nehmotnému duchovi ublížit nemohly, ale stály ho spoustu energie, než je pomocí ohně xeri vypálil. Pomyšlení, že se mu málem podařilo zničit veškerý život na Zemi, mu pak po několik dalších nocí přinášelo zlé noční můry a bylo hlavním mementem, když se měl rozhodovat o tom, komu dalšímu by spolu se slýribem svěřil vládu nad hvězdnými branami.

Tenkrát si uvědomil, proč Ogdurové hvězdné brány zásadně nesvěřovali barbarům. K úplné zkáze Země by v krajním případě stačil jeden jediný šílenec. A očekávat, že na celém světě není ani jeden, by byla hloupost nejvyššího řádu.

Emurechó nesousedila se žádným světem s tak ostře agresívním životem a hrabě Suruas ani neměl možnost otevřít tímto směrem hvězdnou bránu. Jenže mu v posledních desetiletích patřil tajný vojenský vědecký ústav, kde se vyvíjely zbraně. Nebylo možné, aby vojenští vědci vyvinuli něco srovnatelného s venušskými bakteriemi? Vypustit takovou zelenou smrt potají do přírody by bylo horší než odpálit najednou stovku atomových torpéd. Protože atomový výbuch trvá krátký okamžik. Radioaktivní zamoření sice přetrvává, ale jeho účinky se ve shodě s poločasy rozpadu vzniklých izotopů spíš zmenšují, než aby se zvětšovaly – i když Pepek věděl o výjimkách, kdy po takové havarii radioaktivita ještě chvíli stoupá.

Venušské agresívní baktérie byly pro Pepka příkladem, který odpovídal zbrani podobného druhu. Sám se přitom tenkrát i jako duch zpotil hrůzou, když je spaloval. Tady to mohlo být něco jiného, ale s podobným katastrofickým průběhem. Najít co nejdřív hraběte byl teď úkol nejvyšší důležitosti. Pepek teď mezi jednotlivými domky nelétal, ale teleportoval se vdudegem, jen aby co nejvíc urychlil hledání.

Konečně narazil na jednoho mariňáka, který byl při smyslech, když se na dveře jeho domku ozvalo tlumené zabušení a když mariňák neochotně pootevřel oči, spatřil před zamčenými dveřmi známou postavu v otrhané maršálské uniformě. Jak ale Pepek pochopil, když se spojil s vědomím apatického mariňáka, ten sám předtím právě tak marně a zoufale bušil na desítku dveří a nenechal by se teď vyhnat ani maršálem. Ze zkušenosti věděl, že dveře i okna jsou průhledné jen zevnitř, sám přece také nemohl zjistit, kdo všechno ho prve odmítl.

„Táhni jinam!“ zavrčel, odvrátil se a opět usnul.

Pepek by to možná ocenil jako projev vzpoury, který by mariňáka zaručeně stál krk, kdyby se moc hraběti vrátila, ale tím otočením mu mariňák zmařil důležitou informaci: kterým směrem hrabě s nepořízenou odešel.

Ale i to, co mu to přineslo, bylo dobré. Hrabě tudy prošel, oblast pátrání se rázem zúžila na podstatně menší oblast než ještě před krátkou chvilkou. Pepek neznal pozemskou metodu Monte Carlo, ale její obdoba, získaná od Ogdurů spolu s dalšími vědomostmi, mu umožnila další hledání okamžitě optimalizovat.

Nebylo už dlouhé. Když se prudce vznesl skrz střechu záchranného domku do výšky, skoro okamžitě spatřil maršálskou uniformu hraběte Suruase.

Hrabě ležel obličejem dolů za velikým balvanem, jednou rukou si očividně chránil hlavu, druhou měl stočenou pod tělem. Zřejmě se zde kryl před sprškou kamení, která nedávno zkropila okolí, což bylo poslední, co se Pepek od ospalého mariňáka dozvěděl.

Pepek se na hraběte z výšky střemhlav vrhl jako orel na neopatrného zajíčka, ale když se nad ním sklonil, pochopil, proč se nehýbe.

Hrabě podle všeho zasáhl sopečný kámen. Srazil ho k zemi a kromě zlámaných žeber mu způsobil těžká vnitřní zranění. Podle stop v sopečném prachu se hrabě z posledních sil dovlekl za balvan, který ho částečně kryl před další sprškou kamenů. Možná chvíli vyčkával, možná volal o pomoc, ale pak si zřejmě uvědomil, že se na nikoho spoléhat nemůže.

Z posledních sil vytáhl pistoli a prostřelil si odspodu nahoru hlavu.

Vyzyvatel Císaře byl mrtev.

*****

Pepek stál nad vychladlou mrtvolou hraběte jen chvilku.

„To by se ti hodilo, darebáku!“ vzpamatoval se. „Škoda pro tebe energie, ale výjimečně ji dostaneš!“

Současně popadl očima pistoli a odhodil ji stranou. Kříšení by nemělo smysl, kdyby ji mohl hrabě znovu použít. Vražedná zbraň opsala dlouhou parabolu, než dopadla do vrstvy sopečného popela, kam zapadla jako do sněhu. V této chvíli by byl Pepek jediný, kdo by ji dokázal najít – kdyby měl vůbec v úmyslu ji hledat.

Jako duch nepotřeboval pomoc. Nadechl se a poslal na mrtvého hraběte energii. Mrtvé tělo se zahalilo do svítící žhavé koule a Pepek trochu odstoupil. Hrabě nebyl jeho první vzkříšený, ale první, kterého křísil s jistým sebezapřením. Kdyby ho nepotřeboval vyslechnout, nezdržoval by se s ním a nechal by ho tu ležet, takovou péči si podle něho nezasluhoval.

Ohnivá koule pohasla a hrabě se udiveně zvedl. Kupodivu necítil zranění, jen nepříjemný sirný zápach, kterého bylo Podsvětí plné.

„Jak je to s vaší zbraní Posledního soudu?“ pocítil náhle naléhavou otázku.

Hrabě se prudce rozhlédl – a spatřil průhlednou postavu, vznášející se jen dlaň vysoko nad popílkem, kterého tu bylo všude naváto. Byly v něm jen jeho vlastní stopy, nejprve jak přicházel a pak jak se po zásahu sopečným kamenem nemohoucně odvlekl do nejbližšího úkrytu za velký kámen. Stopy té průhledné postavy tu nikde nebyly – pravda, vznášela se místo aby kráčela.

„Co ode mě ještě chcete?“ vykřikl nenávistně. „Třeba si mě sežerte, nic vám neřeknu!“

„To se tedy mýlíte, hrabě!“ ujistila ho průhledná postava.

Hrabě se náhle sesypal naznak do vrstvy jemného popílku.

„Nééé! Nechte mě, bestie!“ vykřikl, když spatřil, jak se průhledná postava ducha sklání nad ním a její obličej se blíží k jeho hlavě.

Od bažiňaček Pepek věděl, že vysávání vědomostí není vyslýchaným příjemné, ale ohledy brát na hraběte nemohl, informace o hrozící aktivované zbrani byly příliš důležité.

Hrabě se pokoušel rychle a usilovně přeorientovat myšlenky na jiné téma, třeba na atomová torpéda, zamířená na okolní města, ale Pepek tentokrát věděl, po čem se má pídit a odbočky tvrdě odmítal. Hrabě tentokrát neměl naději na úspěch. Už od prvního oslovení věděl, oč Pepkovi jde a teď se zábleskem hrůzy zjistil, že je Pepek i v jeho vlastní hlavě silnější.

„Stejně to už nikdo nezastaví!“ byl poslední hraběcí triumf, kterým se pokusil Pepka aspoň na poslední chvíli zdrtit. „Teď by to zastavila jen strašně silná energie, kterou nemáte.“

„Jste si jistý, hrabě, že ji nemáme?“ zpochybnil to Pepek, ale v duchu se zachvěl.

Hrabě to naštěstí nepostřehl, přenos vjemů byl příliš jednosměrný a hrabě vnímal jen co mu Pepek dal telepatií úmyslně najevo.

Pepka ale nevyvedla z míry hraběcí jistota, že cizí vetřelci nemohou mít něco tak silného jako kosmické křižníky, které by v této chvíli podle jeho mínění jako jediné dokázaly zničit jeho uvolněnou zkázu.

Pepka roztřáslo něco jiného.

Pochopil totiž konečně principy hraběcí zbraně Posledního soudu, které se hrabě od vědců dozvěděl – ale došlo mu, že na její vyřazení prostředky skutečně nemá. Tady by nic nesvedly ani kosmické lodi, na které by hrabě snad ještě vsázel. Což ale na věci nic neměnilo.

Když to nedokáže on, Emurechó nic nezachrání. Tento svět je odsouzený ke zkáze, jakkoli se jedná o tak výjimečný případ, kdy ke zničení světa stačí jeden šílenec.

„Jsi větší darebák, než jsem si myslel!“ obořil se na ležícího hraběte a narovnal se. Vykání telepatie tak jako tak nezná, ale Pepek ztratil k hraběti i poslední zbytky úcty a v jeho telepatii se pohrdání dost zřetelně projevilo.

„Mrzí mě, že jsem tě vrátil do života, ale když už jsem to udělal, brát ti ho nebudu. Žij tedy, zpupný! Není to ale tvé vítězství, pamatuj si to!“

Pokynem telepatické myšlenky aktivoval robocentrum a objednal další z řady záchranných domků, věnovaných vyhnancům v Podsvětí.

„Nemusíš dál hledat – tenhle domek není obsazený, ani zamčený. Je tvůj!“

„Nechci od vás žádnou milost!“ vykřikl hrabě.

„Vždyť to také žádná milost není!“ odvětil Pepek – a zmizel.

*****

Pepek se v náladě pod bodem mrazu objevil u soudu v Bečefuchgle, kde Yazatap s Císařem právě rozebírali vědomí dalšího soudce.

„Nechte toho!“ vybídl je. „Jsme v průšvihu!“

„Co se stalo?“ zpozorněla ihned Yazatap, právě ponořená do nebohého soudce.

„Tajná zbraň hraběte Suruase může skutečně zničit celý svět!“ vyhrkl Pepek, ale použil na to všesměrovou telepatii, takže vyslýchaný soudce, už tak parádně zkrušený vědomím vlastní bezmocnosti, zesinal úplně. A to nevěděl nic víc než šeptandu, podle které měl hrabě Suruas něco opravdu strašného.

„A je aktivovaná a nejspíš ji nezvládneme,“ dodal Pepek. „Bude nad naše síly, když si neví rady ani Alexijev.“

„Už jsi mu to řekl?“ zeptala se celkem zbytečně Yazatap, když odpověď předem znala.

„Zkusil jsem se ho zeptat, co s tím můžeme udělat,“ přikývl Pepek. „Předal jsem mu vše, co o tom vím. Alexijev mi ale nepomohl. Chvilku mu samotnému trvalo, než to promyslel – při jeho inteligenční kapacitě to něco znamená. Když ani jeho nic nenapadlo, leda abychom zkusili evakuovat Emurechó, dřív než to tady všechny pohltí, pak asi nic víc nesvedeme.“

„Evakuovat Emurechó?“ vyhrkla udiveně Yazatap. „Blázníš? Snad ne do Podsvětí?“

„Máme přece lepší možnosti,“ zkusil ji uklidnit Pepek a kupodivu se tím asi nejvíc uklidnil sám. „Svět Měsíc-dolů je podle mě přijatelnější. Počítali jsme s ním přece jako s budoucí kolonií, až tu příliš stoupne počet obyvatel. Kolonie to už zřejmě nebude, ale hodí se nám.“

„Není to úkol tak trochu nadlidský?“ zavrtěla hlavou Yazatap. „Náš přece představu, kolik miliard lidí žije na Emurechó! A to chceš ty lidi vysazovat někde v pustině? Nebývalo to kdysi na Zemi zvykem těch nejhorších pirátů?“

„Bývalo,“ přikývl Pepek. „A proč zrovna pirátů? Anglie vyvážela za podobných podmínek do Austrálie trestance. Pravda, Austrálie nebyla tak příšerná jako Podsvětí, ale ani tam to nebylo jednání v pověstných anglických rukavičkách. Náš svět bude pro lidi pohostinnější!“

„Spoléháš na robocentra?“ zeptala se věcně Yazatap, která o nich pochopitelně věděla.

„Jistě,“ přikývl Pepek. „Zárodky jsem rozmístil do všech okolních světů, robocentra nejsou jen v Podsvětí, ale všude. A všude je jich dost, aby se dokázala reprodukovat i po nějaké přírodní katastrofě. Takže stačí zásobovat miliardy.“

„Neshodli jsme se ale, že právě tohle udělat nesmíme?“ vyjela na něho Yazatap.

„Shodli,“ souhlasil Pepek. „Nemíním napodobovat Mrzouty a dát lidem všechno pod nos, to by z většiny udělalo nemyslící lenochy. Skoro abychom byli vděční zdejším bossům, že lidi po celá staletí dusili a zachovali jim schopnost starat se o sebe. Teda, ne že bych to zdejším bossům přičítal k dobru… Ale může to být jediná možnost záchrany, říká to i Alexijev.“

„Když to myslíš takhle, nejsem proti,“ zklidnila se Yazatap. „Když robocentra poskytnou lidem pomoc v největší nouzi, ale později je donutí starat se o své přežití vlastní silou, nebude jim snad hrozit to, co Mrzoutům. Teď jde ještě o to, jak tam ty lidi dostat. Jak se ta zbraň vlastně projevuje a kolik času na to máme?“

„Moc času nám nezbude,“ řekl Pepek. „Teď je to v počátečním stavu rozběhu, ale pořád to získává na rychlosti. Zkusíme to omezit pomocí zdejších robocenter, ale nanejvýš to zpomalíme. Každé zdržení bude vítané, ale i tak budeme mít fofr.“

„Co to vlastně je?“ rozzlobila se Yazatap, že jim ještě ani nenaznačil, oč běží.

„Nanoboti,“ odtušil Pepek. „Robotci mikroskopických rozměrů. V menším množství jsou neškodní, ale když jich je víc, spojují se do neuronové sítě a získávají na inteligenci. Teď ještě mohou mít inteligenci žraloka, ale to se prakticky pořád zlepšuje, bohužel.“

„Co vlastně dovedou?“ vyhrkla Yazatap.

„Nic moc,“ pokýval hlavou Pepek. „Dovedou se pohybovat, množit a když je jich víc, umí se spojovat do neviditelných sítí. V sítích si dokáží posílat energii a vytvářejí vyšší inteligenci než odpovídá jedincům. A to je zatím všechno.“

„A čím jsou tak nebezpeční?“

„Množstvím,“ vzdychl si Pepek. „Rozuměj, oni nic víc nedokáží, ale množit se umí rychle, pokud k tomu mají dostatek energie a materiálu. Potíž je v tom, že jako materiál zužitkují skoro všechno, co se v přírodě vyskytuje. Tedy i skály, ale i biohmotu. Jakýkoliv živý tvor, obklíčený těmi žrouty, má prakticky jedinou naději – únik vzhůru, pokud umí létat a napadne ho to včas.“

„Jakou energii potřebují?“ zeptala se věcně Yazatap.

„Podle toho, co vím, různou,“ odvětil Pepek. „Nejčistší je pro ně sluneční. Během pokusů v laboratořích si stavěli cosi jako anténky, prý podobné trávě, zachycovaly tím sluneční energii, kterou si pak mezi sebou přenášeli stejně efektivně, jako my pomocí rozvodů elektřiny. Dokázali stavět i baterie termočlánků, kterými by mohli zužitkovat podzemní tepelnou energii. Vědci je při pokusech zahřívali vařičem, ale i když byl vařič rozpálený do ruda, nespálil je, spíš jim dodával energii k větší aktivitě. Navíc se zdá, že dovedou nějak zužitkovat i energii biomasy a to je asi to nejhorší. Laboratorní myši foňa to konzumovalo s velkou chutí. Hrabě to viděl a pamatoval si to. Nechtěl bych být také tak za živa rozežírán. Ten osud ale čeká každého, kdo se nechá obklíčit a neumí létat. Což tady dokáže, pokud vím, jen nás pár vybavených idarchonem.“

„Ale jak to udržovali v laboratořích?“ zajímalo Yazatap.

„Jediné, co prý na ně platilo, bylo zmrazení,“ odvětil Pepek. „Výzkumníci měli vždycky po ruce zásobu tekutého dusíku nebo aspoň suchý led, kterým ty potvory zmrazili, když byly příliš aktivní. A na nějakou dobu je prý zadržely i ocelové stěny. Zpočátku jim odolávalo i sklo, ale ty potvůrky se jim pod rukama vyvíjely, takže se naučily sklo rozežírat.“

„Vyvíjely se…“ zamyslela se Yazatap. „Takže kdo ví, jak jsou na tom teď?“

„To teď nevědí ani jejich tvůrci,“ kývl Pepek. „Největší nezdar utrpěli při výzkumu jejich ovládání. Původně je totiž chtěli řídit na dálku a vybavili je integrovanými ovládacími obvody. A zpočátku to šlo, než si je ty potvůrky samy předělaly na miniaturní vysílačky, kterými se pak začaly dorozumívat a řídit se navzájem. Čím jich bylo víc, tím měly vyšší inteligenci, bohužel za cenu neovladatelnosti. Z vojenského hlediska to vlastně pozbylo smysl, neřiditelní nanoboti by ničili vlastní stejně jako nepřítele, ale hrabě nařídil pokračovat ve výzkumu a ještě zvýšit jejich akceschopnost. Velice rychle se množily a přitom se vyvíjely. Neživotaschopné mutace zřejmě sloužily ostatním jako zdroj materiálu, zato jakékoliv vylepšení zvyšovalo jejich naději na přežití a další rozvoj. Dnes už ani jejich tvůrci nevědí, co jsou zač, co všechno dovedou a především, co by na ně ještě mohlo platit. Hraběti to bylo jedno – hlavně že měl svou zbraň Posledního soudu.“

„Víš aspoň, kde jsou? Nešlo by to ještě…“ přerušila ho netrpělivě Yazatap.

„Byl jsem se na ně podívat,“ přikývl Pepek. „Vypustil je automat v pouštní pevnůstce, asi šedesát kilometrů od Bečefuchgle. Když jsem se tam dostal, vypadalo to z dálky a z výšky jako ošklivá rudohnědá placka, velká skoro dvacet kilometrů a rozšiřující se do všech stran rychlostí metr za vteřinu. Zřejmě se zpočátku rozšiřovala pomaleji, takže se to může naopak zrychlovat.“

„Reagovala by na xeri?“ zeptala se rychle Yazatap.

„Jistě,“ přikývl Pepek. „To mě napadlo jako první, xeri běžné bakterie úspěšně likviduje. Na nanoboty mělo vliv jako benzín na oheň. Okamžitě pochopily xeri jako zdroj vítané energie, chtěly mě překvapit a snažily se mě polapit, vysílaly proti mně jazyky až do výšky dvaceti metrů. Nezbylo mi než přestat a vzdálit se, xeri na ně nestačí.“

„Byl jsi přitom, doufám, jako duch, že?“

„Jinak bych tu už nebyl,“ přikývl Pepek. „Poslyš, od začátku mi bylo jasné, jaká příšernost se to vědcům vymkla z ruky. Hraběti ne, ten je ani řídit nechtěl, ten uvažoval jen ve stylu: Po nás potopa. Přesně tak to věděl i jeho syn: nemá smysl utíkat, není kam.“

„Zkusil jsi ještě něco jiného než xeri?“ zeptala se rychle Yazatap.

„Ano, trochu jsem je přibrzdil,“ přikývl Pepek. „Přikázal jsem nejbližšímu robocentru, aby celou tu oblast zapouzdřila do ocelové skořepiny. Chvíli mi trvalo, než jsem to naformuloval dost srozumitelně, takové stavby ještě nikdy nedělalo, ale dokázalo to. Na vytvoření toho množství oceli musela robocentra anihilovat odpovídající množství hmoty a brala si ji na můj příkaz přímo z té masy nanobotů. Trochu jich ubylo, pravda, ale přesto se roztahovali. Navíc jsem robocentra požádal, aby dovnitř syntetizovaly kapalný dusík, kolik jen bude možné.“

„To by je snad mělo zmrazit?“ podívala se na Pepka dychtivě Yazatap.

„Mělo,“ přikývl Pepek. „Proto jsem se šel podívat dovnitř – jako duch projdu bez nesnází i ocelovou skořepinou. Čekal jsem, že je to zastaví přinejmenším než se vypaří všechen kapalný dusík, ale překvapily mě. Dusík byl pryč a uvnitř nebylo po mrazu ani stopy. Potvůrky se zřejmě naučily schraňovat si do zásoby energii a kapalný dusík odpařily tak rychle, jako kdysi dokázaly pohltit energii rozžhaveného vařiče.“

„Ten kapalný dusík se ale musel při odpařování roztáhnout, ne?“

„Však taky byla ta skořepina pořádně natlakovaná!“ přikývl Pepek. „Rozumějte, nechtěl jsem riskovat, že se pod nějakou kupolí podhrabou, ta skořepina měla proto tvar elipsoidu, sahala až do stratosféry a pod zemí jí bylo tolik co nad zemí. No, zastavilo je to aspoň na chvíli, než spotřebovaly, co bylo uvnitř. Jenže pak se začaly propalovat a proleptávat skrz stěnu ven a to už mi bylo jasné, že je to nadlouho nezastaví. Nechal jsem robocentrum postavit druhou ocelovou skořápku kolem té první, jen asi o pět metrů větší, pak ještě třetí, opět o pět metrů větší, ale to už jsem zjistil, že se protavily skrz první a bylo mi jasné, že je ani třetí nezastaví. A robocentrum bylo úplně vyčerpané, on takový dvacetikilometrový ocelový disk znamená pár tisíc tun oceli a jestli jste tu pocítili nedostatek energie, tak to bylo od toho. Jak říkám, zpomalí je to, nic víc.“

„A co něco jiného, třeba kyselinu…“ napadlo čistě ze zoufalství Císaře.

„Nepodceňujte hraběcí vědce!“ obrátil se na něho Pepek. „Všechno vyzkoušeli. Zpočátku se ty potvůrky v kyselinách rozpouštěly, jen to šumělo. Jenže po nějaké době, když jich bylo víc, přestala jim vadit i kyselina fluorovodíková, která leptá i sklo. Ještě si ji při tom nasály a použily ji, aby se dostaly ze skleněného akvária – tenkrát je ještě zpacifikovali tekutým dusíkem, ale od té doby je žádné sklo nezadrželo, potvůrky si to dobře zapamatovaly.“

„A co atom, nebo v nouzi i ty vesmírné křižníky…“ přidala se Yazatap.

„Hodně koncentrovaný žár by je spálil,“ přikývl Pepek. „Tak to hrabě tvrdil svému synovi – a sám tomu pevně věřil, jenže hrabě není technik, já o tom vím víc. Koncentrovaný žár by spálil horní vrstvy. Jenže tahle skvrna se nerozšiřuje jen po povrchu, stejně postupuje i pod zemí. Horní vrstvy to spálí, dolním to dodá energii, aby si stačily ztráty rychle doplnit. Uvědomte si, že ani nejtěžší atomová bomba nejde do takové hloubky, velká část energie unikne vzhůru. Odolnější nanoboty by to mohlo vynést do stratosféry nepoškozené a když si představím, že by pak začaly po celém světě pršet spolu s radioaktivitou…“

„No, ty opravdu velké, jako naše kumulativní, by to snad dokázaly,“ uvažovala Yazatap. „Jenže by při tom zaktivovaly tolik sekundární radioaktivity, že by se pak na povrchu nedalo žít. A pokud vím, na Emurechó nejsou kryty, ve kterých by lidé vydrželi tisíc let.“

„Zvlášť když tyhle potvory nedávno svým způsobem vytěžily opuštěný důl na kobaltovou rudu,“ přidal Pepek. „Je v nich tolik kobaltu, že kdyby se všechen přeměnil v radioaktivní Co60, znemožnil by život na Emurechó tak jako tak.“

„Tím hůř,“ souhlasila Yazatap. „Tím by se radioaktivita jen znásobila.“

„Takže pokud tomu dobře rozumím, s Emurechó je konec?“ ozval se konečně i Císař.

„Přesně tak,“ přikývl Pepek. „My to nezastavíme, je to příliš ničivé a odolné. Alexijev by to snad dokázal, jenže ten se sem jen tak nedostane. A nám tedy nezbývá nic jiného, než zahájit evakuaci Emurechó do světa Měsíc-dolů a modlit se, abychom to stihli, než se nanoboti rozlezou po celém světě. A budeme mít plno starostí, aby tam nepronikli spolu s námi. Tři ocelové disky, kterými jsem je uzavřel, nám mohou získat nanejvýš pár hodin.“

„To bychom sebou ale měli hodit!“ řekla Yazatap.

*****

Evakuace

Ačkoliv se díky telepatii roznesla situace na Emurechó dříve na okolní světy a dokonce až na Zem, ani Emurechó nebyl zaostalý svět.

Císař nechal aktivovat nouzový komunikační systém, připravený před dávnými tisíciletími pro případ ohrožení Emurechó kosmickým nájezdem. Byl použit poprvé, ale kupodivu fungoval. Při posledním náletu křižníku Fašabhyd řídil všechna mimořádná opatření Hlavní štáb, který ale neměl na včasném varování lidí zájem. Císař se tentokrát rozhodl neponechat nic náhodě.

Všechny zábavné multivizní stanice dostaly příkaz okamžitě ukončit vysílání a přenášet jen zprávy. Přednost měly ty, které přijdou od Císaře – a hned ta první všem doslova vyrazila dech.

Nastane konec světa Emurechó. Ne až kdovíkdy, ale ve velice brzké době. A nezpůsobí to nájezd kosmických útočníků, ba ani nespoutané kosmické síly. Zkázu vyvolal jeden despotický hrabě, který na své cestě za mocí neunesl porážku.

Zakrátko obletěly svět i obrázky obrovské, stříbřitě lesklé skořápky, sahající do stratosféry, pod níž se zkáza ukrývala. Císař ale reportéry včas a předem varoval – až ocel nevydrží, bude pobyt v jejím okolí mimořádně nebezpečný.

„Nespoléhejte se ani na letadla!“ varoval je. „To pod vámi není obyčejná bezcitná hmota, ale rychle se učící bestie, která všechno kolem, včetně vás, považuje jen za svou potravu.“

Varování naštěstí zabralo, televizní záběry byly proto natočené z úctyhodné dálky, ostatně se tam teď zdánlivě nic nedělo. Reportéry fascinoval obrovský kovový disk, přesahující ve všech směrech rozměry i těch největších bitevních lodí. Pár vytrvalců sem zamířilo teleobjektivy svých kamer a rozhodlo se počkat, až ta obří stavba padne.

Císař jim na krátké tiskové konferenci, přenášené po celé Emurechó, přiznal odvahu, ale po ostatních požadoval, aby vzácný čas raději než multivizi věnovali přípravám na evakuaci.

„Kdo dokáže naložit vše co má, především rodinu, do rodinného letadla, měl by to udělat co nejdřív a odletět ke Scheji, kde otevřeme hvězdnou bránu do nového světa. Ano, stačí k tomu obyčejné letadlo bez kosmické úpravy. Kromě rodiny s sebou vezměte jen nejnutnější, nejvýš pár domácích zvířat, všechno ostatní propadne na Emurechó zkáze, které nemůže nikdo zabránit.“

„A co ostatní zvířata?“ zeptal se reportér rychle Císaře.

„Když na ně zbude čas, nějaká tam vezmeme,“ pokrčil rameny Císař. „Ale na prvním místě jsou pro nás lidé. Nemá smysl zachraňovat majetek. Televizory a jiné elektrické spotřebiče tam beztak nebudou bez elektřiny k ničemu.“

„A co třeba peníze a zásoby jídla?“

„Tam je nikdo potřebovat nebude,“ odvětil Císař. „Jídlo bude na přídělový systém a peníze by to jen narušovaly. Každému postačí jídlo na cestu ke Scheji, dál už to bude připravené.“

„A není podivné tvrdit, že je tam všechno připravené?“ pozastavil se nad tím reportér. „To snad není možné, aby v tak neuvěřitelně krátké době někdo připravil ubytování a jídlo pro tolik miliard lidí! Ledaže byste to věděli předem!“

„Nevěděli jsme to předem,“ přerušil ho Císař. „Ale návštěvníci z vesmíru chystali ten svět pro nás jako velkorysý dar – měla to být kolonie spojená s Emurechó přímo, bez hvězdných lodí. Díky jednomu hraběti se z daru stal záchranný kruh, když jsme si vlastní svět hloupě potopili. Je to teď naše jediná naděje. Skoro bych navrhoval ho tak nazvat.“

„Jako jméno by to ušlo,“ odfrkl si reportér. „Naděje. Ale co má znamenat: dar od návštěvy z vesmíru? Kdo to vlastně jsou, že mohou dávat takové dary? Cožpak jim ten svět patří?“

„Nepatří,“ opáčil klidně Císař. „Nikomu nepatřily ani světy v okolním vesmíru, které jsme zabrali a kolonizovali už předtím. Dá se říci, že ten svět nepatřil nikomu. Darem je na něm jen zázemí, nutné pro jeho kolonizaci, aby nás ten svět všechny uživil.“

„Uživil?“ okázale se podivoval další reportér. „Nemluvil jste před chvilkou o přídělovém systému? Jaká má být úroveň toho zázemí, když potřebuje taková nouzová omezování?“

„Přídělový systém v našem novém světě Naději se nedá srovnávat se systémy, zaváděnými v době války na rozvojových světech,“ pokračoval klidně Císař. „Přídělový systém má omezit plýtvání, nic víc. Přitom zahrnuje komfort, o jakém se lidem v době válečného ohrožení nikdy ani nezdálo. Budou tam například na příděl i domky.“

„To by mohl být ale zdroj nebetyčné korupce!“ namítl okamžitě reportér.

„Mohl, ale nebude,“ ujistil ho Císař. „V novém světě začneme tak spravedlivě, jak to půjde a ujišťuji vás, že korupcí tam rozhodně nezačneme!“

„Takže když tam přijdu a řeknu, že potřebuji dům, co dostanu?“ nadhodil reportér.

„Nejprve dostanete pár otázek,“ odvětil Císař. „Pro jak velkou rodinu má ten dům být? Co umíte a co chcete dělat? Chcete pracovat v zemědělství, nebo se spokojíte s bytem ve městě?“

„Jaký by to mělo mít vliv?“

„Velký,“ přikývl Císař. „Zemědělci budou mít nárok nejen na venkovský dům, zahrnující přiměřené hospodářské stavby, ale i na odpovídající půdu a stroje. Když ale budete trvat na své profesi, dostanete nejspíš městský byt velikostí odpovídající vaší rodině poblíž redakce – až tam něco takového vznikne.“

„A co ti, kdo jsou v současné době ve vězení? Dostanou tam také celu, odpovídající jejich rodině?“ nezdržel se jiný reportér jízlivosti.

„Vězňové tam nebudou,“ zavrtěl klidně hlavou Císař. „Stavbou vězení nebudeme ztrácet čas, nebudou tam ani obávané uranové doly. Trestanci dostanou zkrátka milost a novou šanci. Kdo toho ale zneužije, bude potrestán přísněji než na Emurechó.“

„Co jiného ale připadá v úvahu? Snad trest smrti za kdejaký dluh?“

„Jsou i jiné tresty,“ podotkl Císař. „Možná ne tak krvavé, ale také dost odstrašující. A pro ty nepoučitelné by mohly být i definitivní. Vyhnanství na věčné časy může být někdy horší než sebevražda.“

„Takže si myslíte, že sebevražda může být pro takové darebáky přijatelnější?“

„Mohla by,“ souhlasil docela vážně Císař. „Aspoň pro některé. Ještě větším trestem může být, když těm největším darebákům nedovolíme ani tu sebevraždu.“

„No počkat!“ rozesmál se reportér. „Chcete snad říci, že někomu zabráníte, aby skoncoval s vlastním životem? Jak, prosím vás? Jak byste mu v tom chtěl zabránit?“

„Třeba tím, že sebevraha opět vzkřísíme,“ pokrčil rameny Císař. „A sebereme mu nástroj, kterým to provedl. Jen ať žije dál – ale ve světě, kde život není dar, ale trest.“

„Vzkřísíte i sebevraha?“ obracel oči v sloup reportér. „A už se to někomu stalo? Kdo měl být takový zločinec?“

„Například hrabě Suruas,“ řekl zamračeně Císař.

„A co měl tak těžkého na svědomí, abyste mu ani smrt nepřáli?“

„Zkázu Emurechó!“ odvětil Císař.

*****

Již během Císařovy tiskové konference dorazil do Scheje telepaticky přivolaný Icy. Když se dozvěděl, co se chystá, zeptal se jen, jakou roli mu přidělili. Dozvěděl se, že bude na střídačku s Ramiel otevírat bránu do nového světa, pro který zatím reportéři vymysleli kratší název Naděje.

Icy tu úlohu přijal, jen trochu brblal, že by raději spolupracoval jako dřív s Pepkem.

„Proč s Pepkem?“ pokusila se ho pošťouchnout Ramiel. „Jako jeho manželka mám na něho větší právo!“

„Ale vždyť ty víš, jak to myslím!“ odrazil ji Icy. „Chtěl bych být tam, kde se něco děje!“

„Zrovna tady budeš na tom nejsprávnějším místě!“ ujistila ho Ramiel. „Tudy nám projde většina lidí – a počítám, že to za chvilku začne!“

„Ano, ale být jenom klíčník u brány…“

„Já tě docela chápu – ostatně budeme na tom stejně, nemyslíš? Ale co chceš dělat jiného? Na Naději to budou organizovat Yazatap, Xapho a Salgiel. Yazatap to bude oficiálně řídit, Xapho a Salgiel jí budou pomáhat jako duchové. My dva o Naději nic nevíme, takže je těžko nahradíme. Emurechó budou řídit Pepek s Císařem. Uznej, že neznáš ani část toho, co ti dva. Ale nemusíš si stěžovat, fofr budeme mít brzy i my. Teď to teprve začíná, ale vsaď se, že se tu nebudeme stačit otáčet! Natož aby ses nudil.“

„No dobře, když to bereš takhle…“ ustoupil Icy. „Doufám, že si Pepek nebude stěžovat, že tady budu s jeho krásnou ženou sám!“

„Toho se neboj!“ usmála se Ramiel. „Žárlivost mezi sebou nepěstujeme, není k ní důvod. A jestli se se mnou obáváš samoty, tak jsi taky vedle. Pepek tvrdí, že se sem řítí obrovské davy. Yazi, buďte tam v pohotovosti, za okamžik tam máte první dárečky!“

Než dorazili první uprchlíci, objevil se i sám Císař. Rozestavil pořádkovou službu a několik informátorů s megafony.

„Za chvíli tu budou první!“ ujistil Icyho a Ramiel. Používal všesměrovou telepatii, takže to slyšeli i lidé poblíž a všichni na něho hleděli s dychtivou úctou.

„A kde je Pepek?“ chtěl vědět Icy.

„Pokouší se trochu decimovat nanoboty,“ informoval je Císař. „Každá hodina, kterou nám získá, může mít cenu!“

„Už prošli?“ zeptal se Icy. Neřekl, co tím myslí, ale každému bylo jasné, že jde o skořepinu kolem postižené oblasti.

„Ještě ne, ale očekává to každou chvíli,“ odvětil Císař.

Přilétající roj letadel disciplinovaně zpomalil a zúžil se, letadla se řadila do kolony. Letečtí dispečeři zřejmě také nezaháleli. Icy otevřel hvězdnou bránu a proud letadel tam zamířil. Letadla neměla ani křídla, ani rotory a přistávala prostě tak, že kolmo klesla na zvolené místo, ale brána musela být znatelně větší než letadla a držet ji otevřenou nebylo snadné.

„Škoda, že nemůžeme otevřít dvě brány místo jedné!“ litoval Icy.

„To nám aforxita nedovolí,“ pokrčila rameny Ramiel. „Nedá se nic dělat, všichni poletí jen jedním tunelem. Drž bránu v klidu, až budeš unavený, dej mi znát okamžik předtím než ji zavřeš, abych mohla ihned otevřít svoji.“

„Bylo by blbé zavřít bránu uprostřed letadla, co?“ žertoval trochu Icy.

„Překrojil bys je vedví,“ ujistila ho Ramiel. „Musíš se strefit přesně do mezery mezi dvěma letadly, naštěstí mají mezi sebou dost místa, aby se nesrazily.“

„Já to stihnu, ale jestli ty dokážeš otevřít svoji bránu v tomtéž místě, budu se hodně divit!“

„Neboj se! Počkám si na další mezeru. Když kolem nás některé letadlo proletí zrovna ve chvíli, kdy tu žádná brána nebude, nic se nestane. Opíše oblouk a vřadí se mezi ostatní do fronty. Dispečeři už to zařídí!“

Letadla prolétávala branou jako velice krátkým tunelem, na druhé straně je přebírali další dispečeři a směrovali je na plochy vyhrazené k přistání. Veliké pláně byly brzy letadly zaplněné do posledního místečka, naštěstí se Emurechó a Naděje otáčely kolem svých os různou rychlostí a hvězdná brána, na Emurechó pevná, se v Naději zvolna přesouvala dál a dál a volného místa k přistání dalších letadel bylo pořád dostatek.

Rozebírali si je další organizátoři, krátce předtím vyškolení od Yazatap. Do každého letadla vstrčili pilotovi žlutou plastovou kartičku, která se jakž takž vešla do dlaně, a nevelkou, tenkou knížečku. Vymyslel to Pepek, když asi před rokem přemýšlel, jak zpřístupnit novou kolonii. Teď tedy nastala chvíle pravdy, zda tenkrát uvažoval správně.

Zdálo se ale, že jeho koncepce nemá chybu. Ti, kdo dostali jeho příručku, ji nejprve chvíli studovali, ale obvykle brzy pochopili, co mají dělat. Stačilo položit kartičku na palubní desku, lehce ji stisknout – a kartička se změnila v komputer. Na žlutém povrchu se objevila nakreslená klávesnice, obrazovku zastoupila nejbližší rovná plocha, kam se promítal obraz, a program se začal vyptávat.

Byly to podobné otázky, jaké nedávno slyšeli od Císaře.

Dotazy na početnost rodiny, na obor, kde by měli zájem pracovat, případně kolik dětí se jim chystá studovat. Pak se objevily obrázky, představující nabídku různých domků a jejich umístění. Stačilo jeden si vybrat a obrazovka se změnila v naváděcí systém, který se snažil navést pilota na cíl. Brzy se jednotlivá letadla začala z místa mezipřistání zvedat, aby odletěla do nového domova.

A tam každého čekalo překvapení největší. Letadla přistávala poblíž úplně nových domků. Chyběly cestičky a domky byly zřejmě postaveny bez zásahu lidské ruky, ale stalo se to přesně podle Císařova slibu: každá rodina měla hned kde bydlet.

Žádné uprchlické tábory, žádná nouze ani válka nervů.

Kartička – komputer ani pak neztratila na důležitosti. Stačilo postavit ji u stěny, kam by se mohl promítat obsah obrazovky, a opět se změnila, tentokrát v terminál s nabídkou různých jídel. Stačilo vybrat pro každého člena rodiny, nač měl zrovna chuť – a vzápětí se na stolech záhadně objevily plné misky a podnosy, jen zasednout k obědu.

Pak ale kartička zhasla úplně a vypadala opět jako kousek mrtvého žlutého plastu. Dala se sice stisknutím aktivovat, ale objevila se jen nabídka jakýchsi návodů a něco, co se podobalo multiviznímu zpravodajství. Zpráv tam ale mnoho nebylo. Pár záběrů na obrovskou diskovitou skořepinu, pořád ještě zadržující nanoboty – komentátor ale tvrdil, že vzdoruje už jen poslední vrstva. Opakování tiskové konference s Císařem, které ale nic nového nepřineslo. Čas od času se objevila statistika, ukazující, kolik lidí se stihlo přemístit do nového domova v Naději a kolik jich ještě zbývá na Emurechó.

Pravda, počet nových obyvatel Naděje se přes první milion přehoupl neskutečně rychle, ale srovnání s počtem těch, kdo ještě byli na Emurechó, v přepočtu na hodiny, které zatím uplynuly, nebylo zrovna povzbuzující. Ti, kdo už byli v novém domově, si ale mohli oddychnout.

I když netušili, co je tam čeká…

*****

Do akce se kromě rodinných letadel brzy zapojily i větší aerobusy.

V prvních byli vězňové z uranových dolů. Salgiel a Xapho se jim musely věnovat víc než jiným, někteří byli už jen zbídačené trosky. Málokdo z nich dokázal uvěřit, že se mu to nezdá, že je to skutečnost a nikdo z nich si nevěděl rady s nabídkou, jaký dům by si vybrali a co by se jim v novém světě líbilo dělat. Ti lidé prostě vypadli z civilizace a zůstali teď nerozhodně stát. Jejich největší touhou bylo najít své rodiny, to ale v současném zmatku stěhování národů nevypadalo reálně. Nikdo si s nimi nevěděl rady a zdálo se, že tato akce skončí neslavně. Yazatap prohlásila, že teď mají na starosti víc lidí, než se dá zvládnout a výjimkám se věnují později. Aby to aspoň provizorně vyřešila, umístila bývalé trestance do společné noclehárny, kterou založila ve středu prvního budoucího města. Když je nakrmila, nechala je odpočívat, aby se sebrali a zařídila, aby jim plastové terminály poskytovaly nezkrácenou nabídku všeho, nač si vzpomenou.

Aerobusy se nevracely, zůstaly zaparkované na okraji města. Piloti se na Emurechó vrátili menšími letadly, aby převzali další čerstvě vytvořená letadla a pospíchali naložit pasažéry, kteří neměli možnost použít vlastní dopravní prostředky.

Proud letadel s uprchlíky zesílil, ale brána do Naděje zůstala jen jedna a její propustnost se nezvyšovala. Dispečeři odklonili část uprchlíků na letiště ve Scheji, ale letadla jeho kapacitu brzy překročila a další musela přistávat mimo město. Občas sem přiběhli Císařovi organizátoři, aby vybrané skupině nařídili vzletět a zařadit se do kolony k bráně, ale víc jich teď přilétalo.

Císař se nakonec po dohodě s ostatními rozhodl otevřít s Xapho další bránu, ale protože to mezi Emurechó a Nadějí nedokázali, otevřeli ji mezi Emurechó a světem Saturn-dolů. Přírodní podmínky tam nebyly tak nevlídné jako v Podsvětí a dalo se tam nějakou dobu přečkat. Protože ten svět dosud neměl jméno a Saturn-dolů není jméno, ale směr, nazval jej Císař Chelful, neboli Přístav. Zdálo se, že se nový název rychle ujme. Pepek sice hudroval, že cesta do Naděje povede přes Emurechó, přístav Chelful by se pro ty lidi mohl stát pastí a průzkum saturnských světů není vůbec jednoduchý, ale nakonec svolil. Byla to rozhodně lepší možnost než přes svět dravců, odkud by do Naděje vedla kratší oklika, ale celkově by tam bylo nebezpečí značně vyšší.

Chelful ale nebyl tak příjemný jako Naděje. Byl tu led a skály, porostlé nanejvýš odolnými lišejníky. Nebýt robocenter, smrskla by se tu doba přežití na pouhých pár dní, jenže robocentra to podstatně změnila. Císař je pod dálkovým vedením Pepka požádal o vytvoření velikého paláce – první stál kdysi v Andělském světě a říkali mu tam Sanatorium. Důležité bylo, že se v budově dalo topit, nikomu nehrozil hlad a dalo se tam tedy jisté období přežít. Císař tam rychle ustanovil správce, vybavil je nejen pravomocemi a žlutými kartami, ale také odpovědností za to, aby se nikomu neděly žádné křivdy – a začal se střídat s Xapho při otevírání druhé přechodné brány.

Proud uprchlíků, kterým se podařilo opustit Emurechó, se tím zdvojnásobil. Jak říkal Císař, každá pomoc dobrá.

Jenže se zdálo, že to nepostačí…

*****

Reportéři, stále vartující v bezpečné výšce a vzdálenosti od skořepiny, zadržující nanoboty, si vůbec nevšimli, kdy povolila poslední vrstva oceli.

Skořepina se totiž zdánlivě nezměnila a její nadzemní část neměla ani škrábnutí. Obávané rudohnědé skvrny ale znenadání vykvetly na dvaceti dalších místech, většinou značně vzdálených od skořepiny. Znamenalo to, že nanoboti proděravěli ocelové obálky někde pod zemí a znenadání se rozšířili do širokého okolí.

Pepek zachytil toto nebezpečí jako první, ale moc proti tomu nesvedl. Prohlížel si pod zemí poslední ocelovou skořepinu jako duch a objevil přitom nejvíce zeslabená místa. Zaznamenal dokonce okamžik, kdy ocel povolila a nanoboti se z ní vyhrnuli ven. Bylo to hluboko pod zemí, jenže v těch místech se ke vší smůle nacházely opuštěné šachty jakéhosi středověkého dolu, jimiž se rudohnědá záplava rozlila do všech stran jako povodeň. S hrůzou zjistil, že se v této oblasti nachází i tunel starší, snad tisíce let opuštěné podzemní dráhy. Stačil v něm ještě vytvořit ocelové přehrady, přesahující hluboko do okolní skály, ale získal tím snad jen pár minut.

Stavět další skořápky ztratilo smysl úplně.

Pepek stihl telepaticky varovat Císaře, aby využil komunikační sítě k poslednímu varování nejbližších měst Bečefuchgle a Peldyboj, ale nedůvěřoval tomu a vypravil se tam raději osobně.

Obyvatelé Peldyboje Císaře uposlechli a zabývali se nakládáním svých majetků do letadel, jenže s tím nijak nespěchali. Až když se objevil Pepek, všem, které potkal, nevybíravě vynadal za pomalost a ujistil je, že během pár desítek minut a možná i dřív dorazí zkáza až k nim do města, vzchopili se k většímu úsilí. Jenže navzdory nabádání Císaře se tvrdohlavě snažili zachraňovat co nejvíc majetku: nábytek, multivizory, domácí elektropřístroje. Pepkovo pobízení, jak se zdálo, brali na lehkou váhu. Nejvíc Pepka dohřálo, když některé hlavy rodin odlétaly v rodinném letadle přeplněném nábytkem a ženu s dětmi nechali ve městě s tím, že se pro ně brzy vrátí.

„Gosure, pošli do Peldyboje pár pilotů pro ženy s dětmi! Vytvořím jim tady letadla, jinak je odsud nikdo nedostane!“ požádal Pepek telepaticky Císaře a vylíčil mu, co viděl.

„Oni se zbláznili?“ byla Císařova reakce.

„Jo, cení si majetek nad rodiny,“ řekl Pepek. „Doporučoval bych je ve Scheji vytřídit, aby hamouni, co tu klidně nechali rodiny, skončili v Chelfulu, do Naděje pustíte jen lidi, kteří si více váží vlastních rodin.“

„Dobrá, zařídím to!“ ujistil ho zachmuřeně Císař. „Tři aerobusy a třídění ve Scheji!“

„A pošli sem nějaké organizátory, jestli máš nějaké v dosahu, snad nejsou všude pitomci! Já teď letím do Bečefuchgle, tam jsou na ráně jako druzí, jestli to tam není stejné jako tady.“

„Rozumím,“ odvětil telepaticky Císař. „Jen je otázka, jestli to pomůže. Nejbližším městem je na druhé straně Chirét, ale odtud sem taky ještě nikdo nepřiletěl, obávám se, aby tam nenastal stejný problém.“

„Copak se ti lidé nedívají na multivizi?“ vybuchl Pepek. „Na co tady poletuje celá eskadra reportérů? To si ještě nikdo ničeho nevšiml?“

„Ale všimli,“ odvětil Císař. „Na jednom kanálu prý k tomu uvedli i nějakou veršovánku ve smyslu, jak je to krásný pohled. Umělý strojový život – jaký to úspěch našich vědců!“

„Jen aby ti básníci nechtěli za chvíli vědce jako viníky věšet!“ věštil chmurně Pepek.

„Vím už, jak na ně!“ odvětil Císař. „Pošlu polovinu organizátorů z Chirétu do Peldyboje, ty z Peldyboje naopak do Chirétu a slíbím jim prémii, když to urychlí. Dozor z jiného města tak nemhouří oči nad liknavostí, jako u vlastních lidí.“

„Dobře, udělej to!“ schválil to Pepek.

Snášel se v té chvíli nad městem Bečefuchgle, kam se přemístil druhým obrovským skokem pomocí vdudegu. Ale to, co viděl, bylo ještě horší než v Peldyboji. Tam zachraňovali aspoň něco, kdežto v Bečefuchgle byl naprostý klid, jako kdyby se nic nedělo. Žádný shon, žádné nakládání letadel. Jako kdyby se pouhých pár kilometrů odtud nic nedělo. Oni to snad opravdu ignorovali!

Pepek jen zaťal pěsti.

*****

Snesl se na prostranství před honosnou budovou nového soudu. Bylo to prakticky jediné místo ve městě, kde viděl větší sběh lidí.

„Co se to tu, prosím vás, děje?“ obořil se na prvního, na koho padl. „Nesledujete zprávy?“

Objevil se nečekaně, ale byl zcela neprůhledný, takže vypadal, jako kdyby právě přišel.

„Co bys chtěl, mladej?“ utrhl se na něho oslovený.

„Vy nesledujete zprávy?“ opakoval otázku Pepek.

„Tobě z tý pitomý multivize jednou přeskočí!“ věštil mu chlap. „Co tam mělo jako bejt?“

„Přece o té zkáze, ne?“

„Tak to ses měl radši ochomejtat tady, mladej!“ usadil ho chlap. „Asi si naletěl na ty zvěsti o všežravejch potvorách, který se nás už dneska chystají posvačit, že? Ale nic si z toho nedělej, nejsi ani zdaleka jedinej, kdo se tím dal zblbnout.“

„Vy jste neslyšel, že se tomu říká Zbraň Posledního soudu?“ nedal se Pepek.

„Jakápak zbraň?“ uchechtl se chlap. „Myslíš těch pár breberek, co utekly v tom vojenským výzkumáku? S těma bude za chvilku konec!“

„Podle čeho si to myslíte?“ vybuchl Pepek.

„Máš tu bejt, když se něco děje!“ odpálil ho chlap. „Sylut Gavar a Pdotko Nlipp se na ně asi před dvěma hodinama vypravili a teď už by se mohli vracet. Počkej si tady, určitě se jich brzy dočkáš a budeš se moct té kachně vod srdce zasmát.“

Po tomhle bylo spíš na Pepkovi, aby se patřičně zděsil.

„Kam že se vypravili?“ vyhrkl.

„Na ty vojenský breberky přece!“ opáčil s klidem chlap. „To máme ale pitomou mládež, že tak vobyčejnou věc nepochopěj’! Nemusíš se bát, Pdotko je starej vejzkumník a má na ně nějakej aparát, kterým je prej vypne, jen co se jim dostane na dosah.“

„On věří tomu, že je vypne?“ nechtěl vlastním uším uvěřit Pepek.

„Že váháš! Pdotko tvrdil, že má ten přístroj ještě z dob, kdy na těch breberkách dělal. Teď už si pár let užívá zasloužený penze, ale když slyšel, že ty breberky utekly, vyštrachal ze šuplíku přístroj a že jim to ukáže! Na koho myslíš, že tady všichni čekáme?“

„Jestli na ty dva, pak se asi nedočkáte!“ odvětil mrazivě Pepek. „Jak tam vlastně šli? Měli na to aspoň letadlo?“

„A ty sis myslel, že se tam potáhnou pěšmo?“ zavrtěl hlavou chlap nechápavě. „Dyť je to šedesát kilometrů vocaď!“

„Už jenom dvacet, pokud ne míň!“ opravil ho Pepek. „To chci vidět, jak uspějí!“

„Jó, to by chtěl vidět kdekdo!“ opáčil uraženě chlap. „Měl jsi letět s nima, jako ostatní!“

„Ono jich tam letělo víc?“ vyhrkl Pepek.

„Jistě, takovejch dvacet letadel!“ ujišťoval ho chlap. „Zvědavců je tu dost!“

„A sakra!“ ulevil si Pepek. „Oni si vážně myslí, že to bude zábavné divadlo!“

Nečekal, jak na to chlap zareaguje a odrazil se kolmo vzhůru. Jen koutkem oka zahlédl, jak chlapovi povisla dolní čelist, ale nezdržoval se a stoupal výš. Současně se stáčel směrem, kde byli nanoboti. V dálce se tam skutečně něco pohybovalo, mohla by to být i letadla.

Byl duchem, proto si mohl dovolit překonat tu vzdálenost vdudegem bez rizika srážky.

Jediným trhnutím se přenesl k těm mihotavým skvrnkám a objevil se skoro uprostřed malé skupinky letadel. Většina se jich držela v uctivé výšce skoro půl kilometru, ale čtyři letadla byla níž, vznášela se sotva pár desítek metrů nad okrajem rudohnědé skvrny, postupující k městu ještě větší rychlostí než když tu rychlost odhadoval Pepek.

Oni to berou vážně jako divadlo, zaúpěl v duchu Pepek a snášel se níž.

Přišel ale pozdě. Jedno z těch letadel náhle kleslo ještě níž, dosedlo na rudohnědý koberec a zabořilo se jako do bažiny až po okénka kabiny. Vzápětí se přes letadlo převalila rudohnědá vlna aspoň dvojnásobné velikosti a zalila je, takže pod ní zmizelo. Hrbol na bažině se ale rychle srovnal, dole bylo o jedno letadlo méně a všichni se jen nevěřícně dívali, kam se podělo.

Pepek klesl dolů na úroveň tří zbývajících letadel. Pilot nejbližšího si vznášející se postavy všiml a vytřeštil na Pepka oči, jako kdyby viděl strašidlo. Pravda, bylo to trochu nezvyklé, člověk vznášející se bez viditelného létacího aparátu nebyl na Emurechó všedním zjevem.

„Prchejte! Vzhůru!“ nařídil Pepek pilotovi. Pro všesměrovou telepatii nejsou stěny letadla tak zvukotěsné, jako pro normální hlas. Pilot Pepka musel jasně vnímat, ale jen na něho vyjeveně civěl a neměl se k tomu, aby naléhavý příkaz vyplnil.

„Čekáte, až vás to taky sežere?“ obořil se na něho Pepek.

Teprve teď sebou pilot trhl, letadlo se vyhouplo vzhůru a Pepek se mohl věnovat dalšímu.

„Mažte odsud, než vás to spolkne!“ varoval pilota dalšího letounku. Ten sice telepatii jistě rozuměl, ale zkoušel na Pepka něco křičet, jenže pro zvuk byla stěna letadla nepropustná.

„Nahoru!“ nařídil mu Pepek nesmlouvavě a když se ani teď pilot nedal na útěk, popadl ho i s letadlem očima a smýkl jím vzhůru.

Poslední letadlo se mezitím sneslo níž. Pilot si Pepka nejspíš nevšiml, zato se snažil zjistit, co se vlastně pod ním odehrálo. Letadlo se vznášelo sotva dvacet metrů nad rudohnědou bažinou, když se z ní vymrštila vlna jako chapadlo a udeřila zespodu do trupu.

„A sakra!“ uklouzlo Pepkovi.

Jemu se jako duchovi nemohlo nic stát, ale hazardér v letadle pod ním byl v horší bryndě. Jeho letadlo začalo náhle klesat do té všežravé bažiny.

Pepek se pokusil pilotovi pomoci. Popadl jeho letoun očima a snažil se ho vyhodit směrem vzhůru, ale i když se mu to před chvilinkou s jiným letadlem podařilo, tentokrát narazil na odpor.

Bažina, tvořená miliardami nanobotů, svou kořist nemínila pustit.

Pepek zblízka viděl, jak se pilot posledního stroje zoufale pokouší vzletět vzhůru, ale řízení ho buď neposlouchalo, nebo spíš antigravitační motory nestačily přetáhnout chapadlo, táhnoucí bezmocný stroj dolů. Pepkovi najednou bylo jasné, že ani jeho síla, ani síla motorů nepostačí.

Přestal pomáhat letadlu do výšky a očima naplno udeřil do kabiny.

Dvě boční skla se rozlétla na tisíce kousků. Pepek očima popadl vyděšeného pilota a oknem ho plnou silou vyrval z letadla. Letadlo nechal být a s pilotem vyrazil vzhůru.

Bažina spolkla další kořist, ale Pepek nezvítězil.

Myslel si, že postačí, když vynese zachráněného vzhůru a předá ho do některého z letadel, ale náhle si uvědomil, že ten chlap řve strašně bolestným řevem.

Stačilo mrknutí a věděl proč.

Na pilotově noze nebylo bahno, to vlastně ve zdejším písku nemělo vůbec co dělat. Bylo to něco jiného, nohu mu obalovalo něco připomínajícího roj rudohnědých včel a noha se viditelně zkracovala. Byly to nanoboty a rozežíraly mu ji rychleji, než by to dokázala kyselina.

Takhle ho přece nemůže donést nahoru, jen by přinesl dalším lidem zkázu! Může se ale jen bezmocně dívat, jak mu nanoboti už skoro zachráněného přímo před očima sežerou?

Okamžitě přistát stranou, na nedotčeném písku, požádat robocentrum o širší nádobu plnou tekutého dusíku a nohu pilota do ní ponořit? Samozřejmě by mu noha okamžitě umrzla, ale to už by se dalo později vyřešit, hlavně se zbavit těch bestií!

Jenže – kde je dole nedotčený písek? Nejsou už pod ním ty bestie rozlezlé? Nepropadne se ten člověk do stejné bažiny, jaká ho před okamžikem málem spolkla i s letadlem?

Najednou Pepka něco napadlo.

Ty potvory přece potřebují energii. Jejich nanočipy, by snad měly být na elektřinu, ne?

Vytvořil kolem chlapa zónu kovové nevodivosti.

Skoro současně se bažina na pilotově noze změnila ve vyschlý písek, tak nějak to Pepkovi připadalo. Nanoboti odpadli a sypali se dolů jako jemný šelestící pyl. Během vteřinky byla noha volná, naneštěstí to tím neskončilo. Až teď bylo zřejmé, že chlapovi noha od kotníku dolů chybí a ze zničených cév se vyřinul proud krve. Řev pochopitelně neustal, taková rána musela bolet!

„Stiskněte si tu nohu rukama!“ okřikl Pepek chlapa. „To nic není, to se spraví!“

Byli už dobrých dvě stě metrů vysoko. Pepek na okamžik zastavil tah vzhůru a veškerou svou sílu soustředil na proud léčivé energie. Nebude to okamžité, říkal si, to by ten chlap musel být mrtvý, ale aspoň něco. Možná bude muset ještě jednou přijít, ale noha mu doroste.

A zase pokračoval vzhůru.

Pak už viděl, jak se k nim blíží dvě letadla. Jedno bylo z těch, které Pepek zachránil, když je vymrštil vzhůru, druhé bylo pomalováno tak, že nebylo pochyb komu patří – byli to reportéři, neustále se vznášející nad nanoboty. Teď už bylo hnědé jezero trojnásobně větší než obdivovaná ocelová skořepina, která se nedaleko od nich pořád ještě zvedala do výšky, ale už bylo vidět, že je trochu nahnutá ke straně. Nanoboti ji zřejmě používali jako zdroj kvalitního materiálu.

Pepek se zachráněným pilotem nalétli na bok vznášejícího se letadla, zatímco reportéři to z druhého letadla pilně natáčeli.

„Otevřete dveře!“ požádal Pepek vztekle pilota, který zřejmě nechápal, co má udělat.

Otevírat dveře letadla za letu asi není snadné a pilot to nedokázal, ačkoliv se snažil dveřmi lomcovat. Reportéři měli naštěstí letoun upravený – otevřenými dveřmi se dá filmovat lépe než skrz skla. Když Pepek viděl nabízené otevřené dveře, nemeškal a vhodil zachráněného dovnitř.

„A mazejte s ním do nemocnice!“ nařídil jim.

„Ale co vy?“ křičel na něho jeden z reportérů, pro jistotu přivázaný lanem kolem pasu.

„Nestarejte se!“ odsekl Pepek. „Koukejte s ním okamžitě letět do Bečefuchgle! Ať ho tam jen trochu ošetří a už ať jsou všichni, doktoři i nemocní, v nějakém transportním letadle! To pod námi je totiž smrt! Vy to ještě nechápete?“

„My to víme!“ ujistil ho reportér. „Co tihle vlastně chtěli tam dole?“

„Chtěli to zastavit,“ odvětil Pepek. „Odvahu jim neberu, ale chytré to moc nebylo.“

„Pdotko nám tvrdil, že má na ty bestie nějaký přístroj…“ syčel bolestí beznohý, zatímco mu další z reportérů zručně pahýl obvazoval.

„To mohlo fungovat před lety,“ došlo Pepkovi. „Pan Pdotko ale z výzkumu odešel a zatím se všechno změnilo.“

„Však tam taky zůstali oba!“ syčel bolestí raněný. „Pdotko i Sylut. Kdo mohl vědět líp než ti dva, že to bude takový?“

„Neviděli to dobře ani oni,“ odvětil Pepek. „Už na nic nečekejte, uvidíme se v nemocnici.“

Vyrazil napřed vdudegem, takže jim naráz zmizel s očí. Zakrátko přistával před honosnou budovou nového soudu v Bečefuchgle.

„Hele – von lítá!“ uslyšel udivený výkřik.

To už se na něho dívala většina přihlížejících, kteří tu čekali na návrat svých hrdinů.

„Jo, lítám,“ přikývl Pepek. „Ale vy tady čučíte, jako kdyby se to sem nehnalo!“

„Už se tam na ty breberky vypravili naši…“ ozvala se nejbližší žena.

„To už jsem slyšel,“ přerušil ji Pepek. „Byl jsem se na ně podívat, ale dorazil jsem pozdě.“

„Oni už je vypnuli?“ podivil se jiný z přihlížejících. „To snad za tak krátkou chvíli ani není možné obejít, natož…“

„Dorazil jsem pozdě!“ oznámil jim Pepek tím nejsyrovějším odstínem telepatie, jaký se mu podařilo naladit. „Ty vojenské breberky už stihly pány Pdotka a Syluta sežrat! A moc nechybělo, daly by si k svačině i další. Ta smrt se teď žene na vás, je patnáct kilometrů od města, možná je to už zase míň, a vy tady blbečci stojíte a čekáte. Na koho? Těch sežraných se nedočkáte, jsou po smrti!“

„Cože?“ zaječela žena. „Syluta že…“

„Opravdu vás přesvědčí až krev?“ nešetřil ji Pepek. „Další tam přišel o nohu, za chvilku ho sem přivezou, jděte se na něho podívat! Ale ještě lépe uděláte, když okamžitě vezmete nohy na ramena a opustíte město! Bečefuchgle je odsouzeno k zániku dřív, než si myslíte!“

„To vy jste nám vzal hraběte!“ rozkřikl se najednou na Pepka někdo za ním.

Pepek se otočil – a díval se náhle do hlavně pistole v ruce chlapa v uniformě Gardy hraběte Suruase. Pepkovi by zaručeně nic neudělala, byl přece pořád nehmotný, jenže kdyby jím bez odporu prolétla, zabíjela by za ním.

„Už vás mám vážně dost!“ vybuchl.

A zatímco se gardista zděšeně díval na svou bezvládně visící ruku, pistole, která mu z ní vypadla, na zem nedopadla. Rozlétla se šikmo vzhůru proti nejbližší zdi tak prudce, až se do ní zasekla a zůstala trčet ze zdi dobrých pět metrů vysoko nad zemí. I jako duch měl Pepek sílu, že očima uzvedl menší letadlo.

„Teď to řešit nebudeme!“ pokračoval všesměrovou telepatií, které rozuměli všichni kolem. „Nejpozději za hodinu sem dorazí zkáza, vypuštěná vaším panem hrabětem. Kdo tady tou dobou ještě bude, zažije na vlastní kůži popravu, srovnatelnou s rybkami soleže.“

„Lidi, prchejte kdo můžete!“ přiběhla v té chvíli z boční chodby jakási žena. „Kdo máte letadla, na nic už nečekejte, nasedejte a pryč! Ty hnusný žravý potvory jsou tady!“

„Kde?“ vyskočil Pepek.

Tak velkou rychlost neočekával ani on. Pořád doufal, že jsou vzdálené patnáct kilometrů, a i kdyby jen jen deset, znamenalo by to ještě pár desítek minut času, ale že by už byly tady?

„V nemocnici!“ upřesnila mu to žena. „Žerou tam všechno!“

„A sakra!“ uklouzlo Pepkovi.

*****

Odrazil se a vzal to šikmo, bez ohledu na okolní budovy, takže proletěl nejbližší zdí, jako by tam ani nebyla. Naštěstí si topologii města Bečefuchgle pamatoval, takže se nemusel ptát. Za okamžik už přistával přímo doprostřed honosné budovy zdejší nemocnice. Tohle stavitelské dílo patřilo také hraběti, snad proto tu bylo jen málo lidí. Ošetření v hraběcí nemocnici bylo dražší než jinde, lidé proto poslední dobou létali raději do nemocnic v okolních městech, kde je to přišlo i s letenkami podstatně levněji. Reportéři, kteří nad jezerem nanobotů ochotně naložili zraněného, na to ale nehleděli, pro ně byla nejbližší nemocnice v Bečefuchgle, proto zamířili přímo sem.

Když sem ale Pepek dorazil, vládla v nemocnici panika.

Na střešní přistávací ploše stálo letadlo, ze kterého právě před chvílí reportéři na poslední chvíli vyskákali jen s tím, co měl kdo v ruce a na sobě. Letadlo vypadalo jako kdyby bylo plné rezavých mravenců, cosi se v něm hemžilo, chyběla skoro všechna skla a zdálo se, že i karoserie drží pohromadě jen silou vůle.

Pepek okamžitě pochopil, že je zle. Ten chlap nemohl mít na sobě nanobotů mnoho, jenže na tuhle zkázu jich stačilo opravdu málo. Ale co bylo nejhorší, přímo ve městě tak vzniklo další ohnisko, odkud by se to mohlo rychle rozšířit.

V jednom měl naštěstí hrabě Suruas pravdu. Nanoboti zpočátku nebyli nebezpeční. Pepek neměl po ruce tekutý dusík, aby je zpacifikoval stejným způsobem jako v armádních laboratořích, ale měl jiné, podobně účinné prostředky. Naštěstí se zkáza dosud omezila na devastované letadlo reportérů a nehnula se z místa, tyhle chomáče ještě neměly inteligenci. Pepek vytvořil tak velkou oblast elektrické nevodivosti, aby do ní zahrnul celé letadlo. Hemžení uvnitř ustalo a vypadalo to, jako kdyby se vysypalo mnoha děrami ven trochu písku. Pepek ale nečekal, až se nanoboti vzpamatují. Požádal telepaticky robocentrum, aby zničené letadlo s veškerým obsahem uklidilo. Robocentra smetí uklízela tím, že je dokonale anihilovala a z přebytku takto vzniklé energie někde jinde něco stvořila. Vypadalo to jako zázrak, když se zničené letadlo i s rudohnědým pískem uvnitř znenadání vypařilo, zatímco na opačné straně přistávací plochy se stejně náhle objevilo letadlo jiné. Bylo ovšem trochu větší než letadlo reportérů a nebylo ani pomalované barvami jejich multivizní stanice.

„Nasedejte a odleťte!“ ukázal Pepek na nové letadlo reportérům, kteří se z toho nemohli ani vzpamatovat. „Tohle je teď vaše! A jestli můžete, vezměte s sebou tolik lidí, kolik jich poberete. Tady už opravdu není bezpečno!“

„Máte naše vřelé díky!“ odvětil první, který se trochu vzpamatoval. „Ale co bude s lidmi?“

„Počítám vám jako další zásluhu, že myslíte na lidi!“ odvětil Pepek. „Kdo z vás by si troufl na řízení velkého aerobusu?“

„Já ne, zvládl bych ještě tak malé letadlo, ale aerobus…“ couvl rychle ten nejbližší.

„Já bych si na to troufl, ale řídím to naše,“ namítal i druhý.

„Tak víte co?“ rozhodl Pepek. „Sleťte vedle nemocnice na trávník. Stojí tam úplně nový aerobus. Naštěstí jsem stačil předělat řízení podle zdejších zvyklostí, takže si váš řidič přesedne do aerobusu a pokusí se ho zvládnout, zatímco vy si jistě poradíte s tím menším letadlem. Jak asi víte, je stav ohrožení a to se ledacos promine. Naložíte co nejvíc lidí, naberete směr na Scheju, je to naštěstí na opačném konci světa a až se tam dostanete, ptejte se na nějakou Yazatap, už o vás ví a postará se, abyste dostali první redakci v novém světě Naděje. Budete si smět vybrat cokoliv se vám zachce – byty, pracovní místnosti, vybavení. Možná nebude všechno z tohoto světa, ale to jistě zvládnete.“

„To by byl přímo císařský dar!“ vyjekl jeden z reportérů.

„Císař s tím souhlasí,“ usmál se Pepek. „Především to bude zasloužený dar. Hlavně naložte co nejvíc lidí z Bečefuchgle, tady se evakuace trestuhodně opozdila. Já se ještě podívám za tím zraněným, jestli se u něho neděje něco nepřístojného.“

Pak zamířil k nejbližším otevřeným vratům. Očekával, že tudy nedávno odvezli prvního zachráněného, i když zatím beznohého, a nemýlil se.

Po chodbě proti němu vyběhlo pět zděšených žen, zřejmě zdejších lékařek. Křičely, či spíše neartikulovaně ječely hrůzou.

„Kde to je?“ obořil se na první.

„Tam!“ ukázala mu.

Vzápětí se zapotácela, protože Pepek proletěl přímo skrz ni. Bylo to naštěstí víc leknutí než aby se jí přitom dotkl – duch svou hmotou nikomu ublížit nemůže, Pepek měl ale v tomto směru výjimku v ovládání gravitace, bezelektrických zón, ohně, xeri a dalších výhod idarchonu.

Teď si ale nevšímal zděšených žen a spěchal směrem, kterým mu ukázaly.

V jedné z místností se cosi hýbalo a Pepek tam nahlédl. A už věděl, že je tu správně.

Dva lékaři se pokoušeli ošetřovat ležícího chlapa. Naštěstí ho neměli na obyčejné posteli, ale na podložce z hladké hmoty. Jeden se snažil odpreparovat z pahýlu nohy ohyzdný pohybující se hnědý sliz, druhý zřejmě řídil narkózu a třetí se snažil rozlézající se sliz zametat a házet jej do odpadkové nádoby. Ani si nepovšiml, že se to v odpadkové nádobě podezřele pohybuje a kvasí.

„Pozor, je to nebezpečnější, než si myslíte!“ oslovil Pepek lékaře a současně znehybnil všechny nanoboty zónou kovové nevodivosti, tak aby zahrnula nejen zbytek nohou beznohého, ale také okolí včetně odpadkové nádoby.

Pohybující se sliz se rázem změnil v suchý písek.

„Ukažte mi to!“ požádal Pepek lékaře.

„Kdo vy jste?“ zeptal se ho nedůtklivě chirurg.

„Jsem z vesmíru, ale umím také léčit,“ představil se jim Pepek.

„Z vesmíru?“

Pepek měl dojem, že stačí jen málo, aby všichni tři lékaři vzali nohy na ramena a nechali mu zraněného na krku.

„Ano, jsem z vesmíru!“ ujistil je trochu netrpělivě. „To snad na věci nic nemění, chci vám pomoci. Poslyšte, co víte o tom pacientovi?“

„Vypadá to na nějaké neobvyklé zranění,“ vzpamatoval se chirurg. „Velice neobvyklé. Zdá se, že v tom je nějaký parazit, nebo co. Proniká to pod kůží dál a dál.“

„Je to tak,“ ujistil je Pepek. „Není to ale živý parazit. Je to tajná zbraň hraběte Suruase. Asi bude nejlépe, když teď amputujete další část nohy, nejlépe až nad kolenem.“

„Ale mladíku, co to…“

„Neříkejte mi mladíku, pane kolego, a jednejte!“ odsekl Pepek. „Vidíte ty skvrny pod kůží? Teď jsem jejich postup zastavil, ale sám vidíte, že sahají skoro až ke kolenu. Musíte mu odebrat všechny zasažené tkáně, nejlépe až u stehna, jinak to bude postupovat dál.“

„Jste si nějak jistý!“ opáčil chirurg.

„A vy mu pomozte!“ obrátil se Pepek na anesteziologa. „Dám mu svoji narkózu!“

A s těmito slovy ležícího přimrazil.

„Člověče!“ vybuchl anesteziolog. „Co jste s ním udělal? Vy jste ho zabil! Vždyť se mu po vašem zákroku úplně zastavilo srdce!“

„Z toho ho proberu!“ ujistil všechny tři Pepek. „Dělejte, jak říkám! Řežte!“

„Ale takhle… to je snad zbytečně mnoho!“ bránil se chirurg.

„Není!“ ujistil ho Pepek. „Noha mu zase doroste – nedívejte se tak na mě, naše technologie jsou lepší než vaše, my tohle dovedeme. Teď jsme ale narazili na ty neživé parazity, nemáme čas na nic jiného než na amputaci! Nezdržujte a řežte!“

„Poslyšte, pane kolego… ani nevím, jestli jste kolega nebo ne… nechcete si to zkusit řezat sám, když jste tak… pokročilý?“

Napřáhl k němu ruku a podával mu chirurgický nůž.

„Chcete mě zřejmě vyprovokovat, pane kolego,“ ušklíbl se Pepek. „Řezat ale budete vy, já jsem teď nehmotný a nemám čas se zhmotňovat.“

Mávl rukou proti ruce chirurga a jejich ruce se prolnuly skrz.

„Pomohu vám svými prostředky, ale musíte tomu pomoci i vy!“

„Vy…“ zbledl chirurg. „Vy opravdu…“

„Ano, jsem z vesmíru a netajím se s tím,“ přerušil ho Pepek. „Jak říkám, nemám hmotné tělo, zato mám jiné schopnosti. Odřízněte už konečně tu nohu a pak vám ukáži, co dovedu!“

„Vždyť už to nemá smysl, ten… je mrtvý!“

„Ještě není, ale zemře, jestli budete ještě zdržovat!“ popíchl je Pepek.

„A vůbec!“ vzepřel se chirurg. „Ani nevíme, kdo to je! A není ani jisté, kdo to zaplatí!“

„Poslyšte, už toho mám dost!“ zamračil se Pepek. „Dobře, vy ho tedy operovat nechcete! Pak jste tady zbytečný. Kdo z vás dvou to převezme?“

Obrátil se tím na zbývající dva lékaře.

„Když my… my nemůžeme!“ couvl anesteziolog. „Není to můj obor! Vždyť už to ani nemá cenu! Nač ještě plýtvat materiálem na mrtvolu?“

„Mrtvola to sice ještě není, ale… dobrá, nic jiného mi tedy nezbývá!“ vybuchl Pepek.

Chirurgický nůž, jiného tvaru než je tvar skalpelu, obvyklý na Zemi, se chirurgovi vytrhl z ruky a vzletěl vzhůru. Odrazil se od stropu – a plnou silou se zabodl ležícímu přímo do srdce.

„To je vražda!“ vykřikl zděšeně chirurg. „Policie! Vražda!“

„Kušte!“ osopil se Pepek na lékaře. „A zůstaňte stát, nikam nechoďte, ať něco vidíte! Jestli se hnete, zabodám do vás všechno, co tady máte na stole!“

Respekt už u nich měl a teď to ještě podtrhl. Neodvážili se ani pohnout.

Ze stolku se sama od sebe zvedla malá elektrická pilka. Aniž by se jí kdo dotkl, zapnula se a dřív, než se všichni tři lékaři stačili ještě víc vylekat, zabořila se do pacientovy nohy v místech, která Pepek předtím naznačoval chirurgovi. Pilka oddělila nohu mrtvého v několika vteřinách, pak bezmocně dopadla na podlahu – a rozbila se.

Pepek očima odsunul odříznutý kus nohy stranou, kde se náhle vypařil – i s odpadkovým košem a kusem pohovky. Třetímu lékaři náhle zůstaly v rukou ze smetáku s lopatkou jen rukojeti, ale ani si toho nevšiml, jak ho fascinovalo zmizení odříznuté části nohy.

Pak Pepek očima vytrhl z hrudi mrtvého nůž a poodstoupil. Místností se nakrátko rozlilo bílé, jako měsíční světlo, vystřídané nažloutlým světlem z obrovské ohnivé koule, která zahalila tělo mrtvého a ještě se trochu zvětšovala. Současně se místností rozlehl podivně smutný tón – jak může být jeden jediný tón smutný, může být záhada i pro hudebníky, ale tenhle smutný byl.

Tón ale brzy umlkl, ohnivá koule pohasla. Na pohovce, pokryté hladkou podložkou, kde ale chyběla část rohu, se posadil vzkříšený chlap. Udiveně se natáhl ke své noze – ano, měl je zdravé a celé. Tím, že ho Pepek zabil, umožnil jeho vzkříšení.

„Pánové, jako lékaři jste naprosto k ničemu!“ obrátil se Pepek na lékaře, kteří tu stáli jako solné sloupy. „Ujišťuji vás ale, že v novém světě už lékaři nebudete. Protože odmítnout někomu pomoc v ohrožení života se nedá omluvit – a už vůbec ne nejistotou ve fakturaci.“

„Správně, Pepku!“ komentoval to Císař, kterému to Pepek zprostředkoval. „Pamatuj si je, my je rovnou vytřídíme.“

„Tohle třídění bude jednoduché,“ odvětil Pepek. „Kromě dvou letadel s reportéry vyřaďte všechny, kdo přiletí z Bečefuchgle. Tohle město je nějak prokleté. Napřed hrabě, teď tohle!“

Tři lékaři z hraběcí kliniky to ovšem neslyšeli ani nevnímali, Byla to telepaticky směrovaná debata mezi Císařem a Pepkem…

„Tak – a teď se můžete dát na útěk!“ vybídl je Pepek. „Zachraň se, kdo můžeš – a vy, pánové, máte jistě svá vlastní letadla, naložte rodiny, pokud nějaké máte, a leťte do Scheji, protože sem za pár minut dorazí toho hnědého slizu tolik, že spolyká celé město.“

„Ono se to sem žene?“ vyskočil na zázračně zpět nabyté nohy vzkříšený.

„Ano – ale pojďte se mnou, zajistím vám místo v letadle, které vás odveze do bezpečí.“

„Vy – vy nejste člověk, že?“

„Jsem člověk,“ odvětil Pepek. „Jsem víc člověk než tihle, kteří si ten titul ani nezasluhují!“

„Ale nejste náš,“ nedal se odbýt vzkříšený.

„Záleží na tom?“ usmál se Pepek.

*****

Deus ex machina

Rozrůstající se rudohnědé jezero postupovalo čím dál rychleji. Brzy se zakouslo do dvou nejbližších měst, Peldyboje a Bečefuchgle, odkud lidé prchali často až těsně před hnědou vlnou. Pepek se zdržel v Bečefuchgle, kde zmateně pobíhajícím lidem nabídl jedno po druhém několik menších letadel a dva aerobusy a podařilo se mu na poslední chvíli odeslat všechny. Město se za nimi ale pozvolna zhroutilo. Materiál zdí byl pro nanoboty obzvlášť žádoucí, zejména sklo. Pepek odhadoval, že sklo se jako skvělý izolační materiál nanobotům hodí víc než ocel, alespoň podle toho, že sklo z letadla zmizelo nejdřív.

Reportéři jeho záchrannou akci zaznamenali a zpravodajské relace na Emurechó i v Naději byly obohacené o místy hodně drastické záběry. Jak Pepek říkal, na některé lidi zabrala až krev. Teprve teď se evakuace změnila v útěk, jen chabě koordinovaný. Byl div, že díky panice nedošlo k větším ztrátám.

Ztráty nakonec ohlásili z jiného města než z Bečefuchgle, kde Pepek pro opozdilce vytvářel podle potřeby další a další letadla. Neuměl být ale na více místech současně a v jiných městech to nebylo lepší. Teprve po zveřejnění několik drastických záběrů si začali někteří lidé uvědomovat, že jim jde opravdu o kůži a že se na Emurechó přivalila pohroma, jakou nikdo nepamatuje.

Přistávací plochy kolem Scheji se rychle plnily, volná plocha, nepokrytá malými letadly, se zmenšovala. Úzkým místem se staly brány. Icy s Ramiel se střídali, ale oba, jakmile předali bránu druhému, padli a usnuli, aby si před další šichtou aspoň trochu zdřímli. Druhá dvojice, tvořená Císařem a Xapho, na tom nebyla lépe. Xapho navrhla Císaři nesymetrické rozdělení, kdy by sama držela bránu čtyři hodiny a on vzhledem k věku jen tři, ale Císař to odmítl tak prudce, že Xapho couvla a už se o tom ani nezmínila. Udržet otevřenou bránu vyčerpávalo. Čtyři hodiny byl výkon i pro atletickou Xapho, déle to nešlo. Kdyby při této činnosti zaváhali, snadno by se stalo neštěstí. I tak se každou hodinu přihodila aspoň menší nehoda, způsobená nejčastěji tím, že se některý ztrémovaný nešika anebo naopak přílišný frajer s letadlem do brány nestrefili, okraj brány letadlo zachytil a otevřel je jako konzervu.

„Vždyť je to úzké jako tunel pro pěší!“ rozčiloval se jeden nešťastník, když najel do otvoru brány tak nešikovně, že si poškodil řízení a letoun s ním tvrdě dosedl ještě před bránou. Letounu naráz chyběl celý předek, takže byly vidět nohy pilota. Kdyby je natáhl před sebe, trčely by ven.

„Vystupte si,“ pobídla ho Ramiel, která byla zrovna vzhůru, očima odtáhla překážející vrak z cesty a věnovala se těm uvnitř. „Máte vlastně kliku, že jste se sám nepřekrojil jako dort.“

„Proč je to tak malé?“ stěžoval si nešika a lomcoval dveřmi, jak se je snažil otevřít. „Do toho se nedá strefit!“

Konečně se mu podařilo dveře vyrazit. Hned za ním se ze zničeného letadla soukala rodina, vyhublá žena a dvě děti kolem deseti let.

„Brány že jsou malé?“ povytáhla Ramiel obočí. „Skoro všichni tím proletí jakoby nic!“

„Ale těsně!“

„Je tam dost místa i pro aerobusy!“ vrtěla hlavou Ramiel. „A vám je to málo! Normálně je skutečně otevíráme jen pro pěší, tyhle velké nám dávají pořádně zabrat. Kdyby se v okolí bran nezvedal čerstvý energetický vítr, ani by se nedaly udržet.“

„Jaký vítr?“ zarazil se nešika.

„Ten, co necítíte,“ usadila ho Ramiel. „To vám těžko vysvětlím, ani vy nevysvětlíte hudbu hluchému a barvy slepému. Smiřte se zkrátka s tím, že jste na energii hluší a slepí. Přesedněte si do nového stroje a buďte rád, že se můžete zařadit k novému pokusu!“

Ukázala jim na nové letadlo, které se mezitím objevilo přímo za ní.

„To letadlo… je snad vaše?“ znejistěla hlava rodiny.

„Ne, teď je vaše,“ odvětila Ramiel. „Přesedněte si, přeložte zavazadla, pokud nějaká máte, ale tady nám nepřekážejte.“

„Ale co naše letadlo? Jak to tady vlastně chodí s opravami?“

„Dostali jste snad nové!“ odpálila ho Ramiel. „Staré zlikviduji, až si přestoupíte. Ale hněte sebou, za chvilku musím převzít bránu! Icy si už deset hodin nezdříml, věnovat se vám nemůže!“

„Je to snad chlap, tak něco vydrží!“

„Vydržel víc, než tušíte,“ řekla Ramiel. „Ale kdyby někdo z nás vysadil, to by tady teprve nastalo tóčo! Ta brána je vaše jediná naděje.“

Rodina to naštěstí vyřešila za svého zástupce. Děti i žena už byly v novém letadle a volaly na něho, ať nezdržuje.

„Vždyť tohle je větší než naše!“ zaúpěl nešťastník. „Bude to ještě těžší!“

„Dáš si zkrátka lepší pozor!“ okřikla ho manželka. „Podívej, všichni ostatní to dokázali!“

Byla to možná náhoda, ale nehoda vybičovala pozornost přilétajících pilotů. Nalétali teď na bránu s maximální opatrností a dlouho nedošlo k žádné další havárii.

„Poslyš, Ramiel, nech tam ten vrak ležet!“ napadlo Icyho. „Má to dobrý vliv na ostatní!“

Ramiel se zamyslela.

„Jak myslíš,“ přijala to. „A teď už mi to pusť!“

Jedno letadlo prolétlo naprázdno, protože brána před ním nečekaně zmizela. Další se ihned objevila před následujícím letadlem a cesta do Naděje byla opět otevřená. Jen pilota, před kterým brána zmizela, to vyvedlo z míry, ale okamžitě dostal od dispečerů vysvětlení a pokyn, aby opsal okruh a vřadil se znovu.

„Tohle tu máme každé čtyři hodiny,“ uklidňovali ho. „Oni to déle nevydrží, musí se střídat. to žádná legrace, tihle zvedají očima i letadla! Zařaďte se radči na okruh a naleťte znovu, hlavně neztrácet klid!“

Vrak letadla zůstal ležet stranou. Časem se k němu přidal další, o něco později třetí. Doba mezi dvěma havariemi se tím ale naštěstí prodloužila.

Horší bylo, že všichni ve Scheji viděli, že to nestihnou.

Pláně kolem města byly plné, další tisíce přilétajících letadel nebylo kam umístit. Úzkým hrdlem dvou bran odtékaly stovky letadel, zatímco přilétaly desetitisíce. Nanoboti pokrývali více než třetinu jižní pevniny, spolykali i dvě robocentra a přes dva úzké průlivy se dostali na sousední ostrovy. Zdálo se, že jim cesta po dně moří nevyhovuje, ale přišli na zvláštní metodu. Pospojovali se do poměrně pevných desek, ze kterých vytvořili vlastní plavidla, napodobující lodě, se kterými se předtím setkali. Jak se zdálo, učili se teď rychle.

Pepka napadlo naprogramovat si pár torpéd a improvizované lodě nanobotů poslat ke dnu, ale neměl jistotu, že to pomůže a hlavně, na jak dlouho. Navíc si uvědomil, že mají až neskutečné štěstí, že nanoboti dosud nezvládli létání, když spolykali i několik desítek letadel.

„Až na to přijdou, bude zle se všemi!“ věštil chmurně, když to popisoval ostatním.

„Poslyš, Pepku, neměli bychom povolat na pomoc další?“ vzdychla si Yazatap.

„Dvě brány jedním přechodem neotevře nikdo,“ namítl Pepek.

„Používáme jen dva světy ze šestnácti!“ připomněla mu Yazatap. „Dobrá, odečtěme z nich jupiterské a venušské, tři další jsou plné nebezpečných tvorů, dva příliš ledové. Pořád nám jich zbývá sedm, máme ještě pět možností. Nejsou zrovna příjemné, ale přežít se na nich dá.“

„Jedině díky robocentrům,“ připomněl jí Pepek. „A Podsvětí používáme pro zločince.“

„Zločinci mají přežít a miliony poctivých ne?“

„Dobře, přesuň se na Mars-nahoru, pokud možno někde na rovníku, tam to snad nebude tak drsné. A zkus tam připravit nějaké zázemí. Možná by stačilo postavit něco improvizovaného, město sestávající z jediné budovy, kompaktní kupu bez oken, aby se dala lépe prohřát, víš jak to myslím, ne? Jde přece jen o trochu lepší čekárnu, aby lidem umožnila přečkat nejhorší čas a snad jim poskytla i trochu soukromí. Pro přilétající letadla by stačila pořádná hermetická hala…“

„Ta bude brzy plná!“ přerušila ho Yazatap.

„Robocenter je tam víc, dokáží všechna přilétající letadla anihilovat, aby nepřekážela.“

„To tam ale všichni uvíznou natvrdo!“

„Bude jim tam pořád lépe než na Emurechó!“

„Dobře, ale přivolej sem další! Zbytek naší rodiny, Ogdury… sami to nezvládneme!“

„Vím,“ souhlasil Pepek o poznání chmurněji. „Problém je, že se sem nikdo nemůže dostat včas. Chremmaly jsou rychlé, ale než se dostanou z Alyaku k chobotu, bude tady po všem.“

„Stačí proletět chobotem!“ naléhala Yazatap. „Pak to vezmou vdudegy, budou tu dřív.“

„To mě taky napadlo,“ opáčil Pepek. „Jenže zapomínáš, že chremmaly musí nejdřív doletět z Alyaku k ústí chobotu. To neurychlíš.“

„Nešlo by třeba… naskočit za letu do nějakého chremmalu, který už je poblíž?“ chytala se Yazatap posledního stébla.

„Nešlo, žádný v těch místech neletí,“ ujistil ji Pepek. „Alexijev má o nich přehled. Přiznal jsem mu, že jsme něco takového nečekali a nezvládli. No – udělali jsme, co se dalo, Alexijev nám to uznal a slíbil nám pomoc.“

„Jakou?“ chtěla vědět Yazatap.

„To neřekl. Ale především – neřekl, že to nejde. Uvidíme!“

„Dobře, jdu do Mars-nahoru!“ vzdychla si Yazatap. „Něco tam vymyslím.“

„Nemusíš stavět paláce, stačí jednoduché útočiště v podobě pevnosti proti ledu!“

„Budu si vědět rady, neboj se.“

„Tak hodně štěstí!“

*****

Skupinka, odhodlaná zachránit lidi z Emurechó, byla na takový úkol příliš malá.

Pepek si vyčítal, že nenašli víc důvěryhodných lidí, kterým by dali dary Ogdurů, a teď už je na nápravu pozdě. Když to takhle telepaticky předal ostatním, Yazatap ho okřikla, aby si nedělal zbytečné výčitky. Ogdurové byli také opatrní, když šlo o předávání jejich prostředků barbarům a opatrnost byla svým způsobem na místě. I tak bylo dobré, že našli aspoň dva, za které se mohli zaručit. Tuhle katastrofu prostě nečekali, ani nemohli čekat.

Ještě nikdy neležela záchrana tolika lidí na tak malé skupince.

Ramiel s Icy drželi nejdůležitější bránu z Emurechó do Naděje. Na Naději to organizovala Salgiel, zatím to stíhala a za pochodu si školila pomocníky. Neměli telepatii, ale s pomocí žlutých karet mohli ledacos zařídit.

Xapho s Císařem vytvářeli bránu do světa, nazvaného Přístav Chelful. Občas se tam Xapho vypravila postavit další budovu, když byla stará jednak přeplněná, jednak se díky různé rychlosti otáčení světů dostala příliš daleko. V každé budově ponechala několik správců, aby rozmisťovali nově příchozí a dávali jim školení se žlutými kartami.

Přístav Chelful nebyl vlídný svět, ale v domech se dala zima přežít a uvnitř bylo jakž takž snesitelně. Z domů se ale nedalo vycházet bez polárnických obleků a lidem nejvíce vadilo, že byli odkázáni na bezchybnou funkci robocenter. Bez nich by dlouho nepřežili. Jako přestupní stanice nebo čekárna byl ten svět použitelný, ale jako trvalý domov by se nikomu nelíbil.

Pepek poletoval po Emurechó a se střídavým úspěchem se snažil zpomalit postup nanobotů a urychlit evakuaci nejohroženějších měst.

Yazatap se zatím snažila zajistit podmínky pro přežití lidí na světě Mars-nahoru, ale kdyby se jí to podařilo, musela by se u další brány střídat s Pepkem nebo se Salgiel.

Víc lidí schopných otevřít bránu na Emurechó nebylo. A nanoboti postupovali…

Další ohniska se objevila na ostrovech, tvořících řetěz mezi jižní pevninou a pevninou, kde leželo město Scheja. Znamenalo to, že nanoboti podešli pod mořem. Voda jim možná překážela, zpomalila je, ale nezastavila je. Pepek zjistil, že čelo nanobotů postupuje po pevnině nějak rychle, ale když se tam letěl podívat, nezbylo mu nic než povzdech.

Nanoboti vymysleli elektromagnetické katapulty. Vystřelovali jimi křídlaté projektily, které nevysokým klouzavým letem překonávaly až několik kilometrů, po dopadu se rozprostřely, hned nabraly energii a začaly stavět další katapult. Dařilo se jim nejlépe v rozpálené poušti, kde měly přebytek energie, ale úspěšní byli i v pralesích. Aktivní let zatím nezvládly, bez motorů byl jejich dolet jen pár kilometrů, ale i to nepříjemně zvýšilo rychlost jejich rozpínání a motorový let byl zřejmě jen otázka času.

Sestřelovat kluzáky nemělo smysl. Pepek jim nanejvýš zkrátil dolet, ale uhlídat frontu po celé délce byl nadlidský úkol. Větší smysl mělo popohánět evakuaci. Pepek v nejohroženějších městech vytvořil pár desítek chybějících letadel, ale začal pociťovat i nedostatek robocenter.

Vybaven pověřením od Císaře uložil kapitánům Císařské flotily nabrat na paluby bitevních lodí a křižníků co nejvíc lidí a neprodleně odletět chobotem na Alyak. Tahle cesta nebyla vhodná pro rodiny, ale pomohla by evakuovat z rezervací i soukromých armád mariňáky, aby mezi lidmi nevytvářeli ohniska dalších problémů.

Bohužel až po odletu Flotily, obsazené sotva ze tří čtvrtin, Pepek zjistil, že se na ni všichni čipovaní nenalodili. Několik místních oligarchů si své soukromé armády podrželo a pokoušelo se je do poslední chvíle zatajit.

Jedním z nich byl i kníže Sazlíd z města Lachmákem na západním pobřeží jižní pevniny.

Držel své čipované oddělené od okolního světa do poslední chvíle, takže neměli ani tušení o hrozícím nebezpečí. Zděšené město Lachmákem se vylidňovalo, ale knížecí armáda si ve svých kasárnách pořádala zábavu jako jindy.

Když rudohnědé kluzáky nanobotů doplachtily do města, roztekly se a začaly se rozlévat po ulicích, kníže konečně pochopil, že Císařem nařízená evakuace nebyla pustá propaganda.

Bylo však již pozdě. Kasárna jeho soukromé armády byla obklíčena nanoboty a kníže pro jejich evakuaci neměl ani dost letadel. Z umírajícího města Lachmákem se nakonec zvedl jediný aerobus, ve kterém byla kromě knížete a jeho rodiny jen hrstka čipovaných jeho tělesné stráže.

Tohle už Pepka dohřálo na nejvyšší míru. Objevil se nad městem až ve chvíli, kdy knížecí aerobus vzlétal, zatímco v kasárnách se mariňáci marně zkoušeli ubránit nanobotům vším, co měli po ruce. Střely z eldyfů ani jiných zbraní ale neměly proti nanobotům skoro žádný účinek, plamenomety je na okamžik zadržely, ale hořlavina brzy došla, nanoboti se opět pohnuli a s chutí se vrhali na děsem šílící mariňáky, ponechané svému osudu.

Pepka ve večerním šeru zaujal oheň a záblesky zběsilé střelby. Nalétl nad kasárna, přiletěl ale pozdě, nanoboti už rozpouštěli poslední mariňáky. Některá těla se ještě pod rudou vrstvou reflexívně pohybovala, ale nemohla jim pomoci ani zóna kovové nevodivosti. Bylo příliš pozdě.

Vtom si Pepek vzpomněl na aerobus, odlétající na poslední chvíli z města. Ten je přece měl odvézt, nebo ne?

Aerobus nebyl z těch pomalých, jenže vdudegy jsou teleportační prostředky. Za pár vteřin pronikl Pepek stěnou aerobusu dovnitř a rozhlížel se po cestujících. Rozezlilo ho, že našel kabinu cestujících poloprázdnou, ale byla to jen menší zadní část a Pepek prošel pancéřovou přepážkou do přední části letadla.

Tam to ale bylo obsazené ještě méně. Přední část letadla byla určena knížeti, byl tu okázalý přepych, ve kterém se knížecí rodina úplně ztrácela.

Pepek odhadl, že hlavní viník tragédie, zanechané daleko za nimi, bude nejhonosnější chlap v letadle. Kníže Sazlíd seděl v pohodlném křesle se zlacenými motivy před obrazovkou, na které klidně pozoroval roztékající se rudohnědou záplavu – kamery byly v umírajícím městě umístěné na místech, odkud byl dobrý přehled a kde je dosud nevyřadili ani nanoboti.

Pepek pozoroval obraz spolu s knížetem. V jedné chvíli se obraz roztřásl a zmizel, nanoboti zřejmě kameru vyřadili, ale kníže lhostejně přepnul na jinou, dosud ukazující. Byla na ní pomalu se hroutící průčelní stěna knížecích kasáren. Za slepými okny neprobleskovaly záblesky zběsilé střelby ani oheň plamenometů – tam již bylo dobojováno. Kníže lhostejně přepnul na další.

Pepek se vmačkl do jeho těla v jeho vlastním křesle. Obraz před nimi se roztřásl a zmizel, ale kníže se náhle nemohl pohnout ani tak málo, aby přepnul na další kameru.

Z knížecího doprovodu si nikdo nepovšiml, co se děje. Kníže jediný věděl, že se něco děje, příjemné mu to jistě nebylo, ale neměl sílu vykřiknout o pomoc. Pepek se na něho přestal ohlížet a vysával z něho všechno, co mu mohlo osvětlit tragédii, odehrávající se před malou chvílí.

„Tak takový ty jsi hajzl!“ řekl Pepek po chvilce, když vstal. „Máš kliku, že je tu s tebou pár nevinných dětí!“

„Poplách!“ vyskočil kníže.

Pepek si ho už nevšímal a prošel další přepážkou do pilotní kabiny, kde hlas knížete zatím nebyl slyšet.

„Přistanete na pokraji ostrova,“ oslovil oba piloty. „Můžete bydlet v domcích i v letadle, ale nepokoušejte se letět dál, nikde kolem vás to nebude lepší, naopak.“

Piloti očividně nechápali, co se děje. Nebylo ale divu. Ten hlas nepatřil nikomu známému a v kabině s nimi nikdo cizí nebyl, nebo to tak aspoň vypadalo.

Pak ale následovaly události jedna za druhou.

Aerobus proletěl modrým kolem do šedivého příšeří, kolem byly znenadání šedivé mraky, a současně zmizely všechny signály zvenčí, včetně signalizace polohy letadla. Na krátký okamžik vypadl proud a na palubní desce vyhasly všechny přístroje. Hned poté sice naskočily, ale letoun za tu chvilku ztratil orientaci, propadl se a piloti měli plné ruce práce, aby let stabilizovali.

„Poplách!“ ozvalo se až teď a do kabiny vtrhl kníže Sazlíd, rozrušený na nejvyšší míru. „Napadly nás bestie z vesmíru!“

„Málem jsme se zřítili,“ odvětil jen tak přes rameno hlavní pilot.

„Přistaňte!“ ječel kníže. „Přistaňte, než se doopravdy zřítíme!“

„To samozřejmě chceme udělat,“ souhlasil hlavní pilot. „Mohlo by se to opakovat a příště by to mohlo dopadnout hůř.“

„Už ať jsme dole!“ naléhal kníže, ačkoliv aerobus už klesal.

„Rychleji to nejde,“ namítal hlavní pilot a upřeně hleděl okénky ven, ačkoliv nikde nebylo vidět nic jiného než šedivé šmouhy. „Nechceme s tím přece třísknout plnou rychlostí do země!“

„Tak ať je to aspoň co nejdřív!“ trval na svém kníže.

Mraky se náhle roztrhly a pod letadlem bylo cosi podobného moři, jenže místo vody to bylo zřejmě bahno. Bažina od obzoru k obzoru, připravená s mlasknutím pohltit vše, co do ní zapadne.

„Vpravo je ostrov,“ upozornil kolegu druhý pilot.

„Vidím,“ přikývl hlavní. „No, když tu nic jiného není…“

„Ale nic tam není!“ třeštil druhý pilot oči. „Ten ostrov je opuštěný! Někdo tu přece mluvil o nějakých domcích?“

V té chvíli opět na okamžik pohasla světla a letoun poklesl. Hned to sice přestalo, ale to už všichni věděli, že to není samo sebou.

„Taky jsem to slyšel, ale teď nemáme na výběr,“ odvětil hlavní pilot.

Letoun se zvolna snesl na holou kamenitou půdu ostrova. Jakmile dosedl, všechny přístroje zhasly, jako když je sfoukne.

„A jsme tady,“ oznámil hlavní pilot ostatním. „Na poslední chvíli!“

„Kéž by už byl klid!“ přál si docela upřímně kníže Sazlíd.

„Klid tu budete mít větší než jinde,“ ozvalo se v té chvíli, jako kdyby to vycházelo ze všech stran současně. Pokud to vůbec byl hlas…

„Klid jako na hřbitově,“ dodal hlas, než se odmlčel.

*****

Zdržení s knížetem nebylo tak velké. Pepek ještě nechal na ostrově postavit několik domků, pro nové trosečníky stejně záhadné jako vítané, a rychle vrátil na Emurechó. Požádal Císaře, aby dal tuto událost rozmáznout ve zprávách, aby se už nikdy neopakovala. Chvíli se pak dohadoval s reportéry, jakou formu mají zvolit, aby zpráva byla co nejúčinnější, pak odešel za ostatními.

Nedaleko od bran, držených v současnosti Ramiel a Xapho, měli na Emurechó postavený nevelký stan, kde se vystřídaní scházeli k odpočinku. Pepek tu zastihl Icyho i Císaře, Salgiel i Yazatap, která se přišla poradit, co s třetí, rovníkovou bránou. Chtěla na ni nasměrovat další proud letadel, ale to by šlo jedině za součinnosti s leteckými dispečery.

„A jak vlastně vypadá statistika?“ zajímal se Pepek.

Čísla, která se ale dozvěděl, nebyla zrovna veselá.

Podle rychlosti šíření nanobotů bylo zřejmé, že do Scheji dorazí dřív, než se podaří dostat do světa Naděje necelou třetinu obyvatel Emurechó. Bylo by pak snad ještě možné přesunout se na část pevniny nejvíce vzdálenou od nanobotů, ale ani tam to nevypadalo dobře.

„Jestli to kvůli hraběti odskáčí dvě třetiny obyvatel Emurechó – pak se to tomu darebákovi opravdu perfektně povedlo!“ rozčiloval se Pepek.

„Skoro bych byl pro jednu jedinou výjimku ze zákazu trestu smrti!“ opáčil chmurně Císař.

„A to já ne!“ odsekl Pepek. „Co bychom tím dosáhli? Že by hrabě jen krátce pocítil bolest, navíc nesrovnatelnou s tím, co prožily anebo ještě prožijí všechny oběti nanobotů? Vždyť on by se rád zabil i sám!“

„A nebyl by to jediný přiměřený trest za to, co způsobil?“

„Nebyl!“ nedal se Pepek. „Kdyby to bylo po mém, zavřel bych ho do malé vězeňské cely se skleněnými stěnami, do takového velikého akvária bez vody, umístěného na dobře přístupném místě v největším městě. Lidé by se na něho chodili dívat jako na nebezpečné zvíře, ukazovali by si na něho, jen se podívejte na největšího darebáka, kvůli kterému zemřelo tolik milionů lidí! To by byl podle mě teprve ten správný trest! Jen ať hezky žije dál, ale v hanbě největší a trvalé!“

„No, dalo by se o tom uvažovat,“ nebyl proti Císař. „Pro většinu lidí by pranýř nebyl dost velkým trestem, ale pro hraběte, zvyklého na obdiv a podlézání, by byl život v opovržení horší než krátká, rychlá smrt.“

„Dobře, ale co teď?“ svěsil hlavu Pepek. „Alexijev nám slíbil pomoc, ale není mi jasné, co tím myslel. Očekávám, že to bude něco reálného, říkal to dost přesvědčivě a Alexijev není z těch, kdo mluví do větru. Zato my jsme selhali na celé čáře!“

„Nech toho, Pepku!“ okřikla ho opět Yazatap. „Ani andělé by to lépe nezvládli!“

„Máš skoro pravdu!“ přisvědčil jí kdosi.

Pepek ke svému úžasu poznal Alexijevovu telepatii. Ještě nikdy se jim Alexijev do jejich krátkých porad nemíchal, vždycky volali oni jeho.

„Tohle je opravdu oříšek spíš pro mě!“ pokračoval Alexijev.

„Ivo!“ vyskočil Pepek. „Jak jsi na tom? Cos’ vymyslel?“

„Vymyslel jsem to tak, že to tady vezmu za vás,“ odvětil Alexijev.

„Kde – tady?“ zarazil se Pepek. „Tady – myslíš tím vážně tady na Emurechó?“

„Ano, tady,“ odvětil Alexijev.

Postavu, která se náhle objevila přímo mezi nimi ve stanu, poznali jen Horákovci. Císař ani Icy toho staršího muže ještě nikdy neviděli. Jen o něm slyšeli, ale nechtěli tomu uvěřit. Všichni, Pepka nevyjímaje.

„Proboha – jak ses sem dostal?“ vyhrkl. „Vy už jste objevili cestu branami až sem?“

„Ne, tu jsme ještě neobjevili,“ odvětil Alexijev. „Přiletěl jsem bitevní lodí Ugarezuri.“

„Ty?“ vytřeštil na něho oči Pepek, ale ani ostatní z toho nebyli nějak moudří.

„Říkal jsi mi, že sem neletí ani nejmenší chremmal!“ divil se Pepek.

„Neletěl,“ souhlasil Alexijev. „Mám jednu výhodu. Jako Erduk patřím k těm… řekněme fyzicky menším. Zkrátka jsem na Alyaku nastoupil do Ugarezuri, největší bitevní lodi Císařské flotily. Sotva jsem se do ní vešel, ale šlo to. Aspoň jednou byla užitečně vytížená.“

„Ale… co přírodní zákony? Jak se ti podařilo urychlit…“ nechápal Pepek.

„Pro mě byla Ugarezuri jako pro vás kokon,“ usmál se Alexijev. „Vy přece umíte používat vdudegy i s kokony. Prostě jsem se i s bitevní lodí teleportoval přímo před ústí chobotu, takže mi zbývalo jen proletět chobotem. Na tenhle nejkratší úsek cesty jsem ale loď potřeboval, je to tam extrémně nebezpečné a doufám, že to nikdy nebudete zkoušet jen s kokony. Na druhé straně jsem pak stejně rychle přeskočil prostorem k Emurechó.“

„A co posádka Ugarezuri? Jak ta to snášela?“

„Nechal jsem ji raději na Alyaku. Od kapitána jsem se naučil létat chobotem, pak už jsem nepotřeboval ani jeho. Posádka se na Emurechó vrátí normálními chremmaly.“

„Pokud bude mít ještě kam se vracet!“ podotkl významně Pepek.

„Bude,“ ujistil ho Alexijev. „Vaši nanoboti sice stihli devastovat skoro celou jižní pevninu, ale to se časem srovná.“

„Ty je zvládneš, viď?“ vyhrkl Pepek.

„Jistě,“ přikývl Alexijev. „Když se to tak vezme, jsem proti nim něco jako oni proti vám. Vy jste proti nim neměli šanci, oni zase proti mně.“

„Jak je vlastně… zlikviduješ?“

„I ty bys to dokázal, kdybys měl o nich lepší přehled,“ usmál se Alexijev. „Robocentra je přece anihilovala bez velkých problémů.“

„Neřekl bych,“ namítl Pepek. „Dal jsem jich anihilovat pár tisíc tun – a přece přibývali.“

„Protože jsi mohl být jen na jednom místě,“ připomněl mu Alexijev. „Já jsem je dokázal obklíčit. To by se tobě nikdy nepodařilo.“

„Takže ty je… anihiluješ?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Alexijev. „Já je prostě spolknu. Tak jako oni spolykali všechno, na co na své cestě narazili.“

„Takže ty jsi… něco jako oni?“

„Podstatou jsem bližší jim než lidem,“ pokýval hlavou Alexijev. „Je tu ale jeden obrovský rozdíl. Psychicky se cítím příbuznější vám lidem.“

„Takže ode dneška můžete vy Erdukové cestovat nejen branami, ale i mimoprostorovými choboty. A nás tu už nebudete potřebovat…“ uvědomil si náhle Pepek.

Aniž by se přestal radovat, pocítil kdesi v hloubce slabý smutek. Erdukové to převezmou za lidi – a už je nebudou potřebovat…

„Bohužel, tak tomu nebude,“ vzdychl si Alexijev.

„Proč ne?“ zpozorněl Pepek.

„Cestování choboty pro nás není tak snadné jako pro vás,“ ujistil ho Alexijev. „Dosud jsem byl jedním z nejmladších a fyzicky nejmenších Erduků, takže jsem se do největší Císařské bitevní lodi Ugarezuri jakž takž vešel. Sto šedesát tisíc tun její tonáže mi sice bylo těsných, ale těch pár okamžiků jsem v ní vydržel. Jenže stačilo, abych tady na Emurechó spolykal dalších pár set tisíc tun nanobotů – a už je mi i ta největší bitevní loď beznadějně malá. Zpátky to už nepůjde a budu tu muset zůstat tak dlouho, dokud nenajdeme cestu schůdnou i pro nás.“

„A co Alyak?“ napadlo Yazatap.

„Nás Erduků je přece víc, na poslední chvíli jsem stihl Alyak předat,“ usmál se Alexijev.

„Takže tu teď budeš s námi?“

„Budu tu – ale ne s vámi,“ řekl Alexijev. „Nechci ti lézt do svědomí, Pepku, ale zejména ty bys nesl hodně těžce, kdybych vám do toho mluvil, že je to tak?“

„Ty nám čteš myšlenky, co?“ zavrčel Pepek.

„Trochu,“ přiznal Alexijev. „Pro mě je obtížnější nevnímat cizí myšlenky a být viditelný, než naopak. Ale vám by to snad nemělo vadit, vždyť už jste si zvykli nic před sebou netajit.“

„Před sebou ne,“ poznamenal Pepek. „Ale rodina je snad něco jiného.“

„Vím,“ přikývl Alexijev. „Jsem ale tady, protože to jinak nešlo. Vy byste tu potopu docela určitě nezastavili, to je nám snad oběma jasné. Jsem tedy na Emurechó a ačkoliv to vypadá divně, jsem tu tak trochu uvězněný. Ne že bych neuměl navštěvovat okolní světy, ale jsem v neznámé oblasti a s návratem to nevypadá dobře. Budu se tedy starat o zdejší svět a nejbližší okolí. Ostatní Erdukové mi to schválili, je to ostatně jen otázka času, kdy sem najdeme cestu branami.“

„A my… půjdeme domů?“ trochu zesmutněl Pepek.

„To bude záležet na vás,“ pokrčil rameny Alexijev. „Samozřejmě tu můžete zůstat, kdyby se vám tu zalíbilo. Nebo se sem vracet, když se vám zachce. Doprava mezi Alyakem a Emurechó se teď pro vás lidi ještě víc zrychlí. Chremmalů bude vždycky dost, na jedné straně vás skokem dopravíme až k ústí chobotu a na druhé straně si vás vyzvedneme, mezihvězdný let potrvá pár minut, ale… jak bych to řekl… hlavní slovo už tady mít nebudete. Asi jako když jste mi přenechali Alyak.“

„Myslíš, že bychom se měli vrhnout jinam? Třeba pomoci Oldově partě na Hengtinu?“

„A sneseš i jinou radu?“ usmál se Alexijev.

„To snad ještě ano!“ opáčil Pepek. „Říká se přece: dobrá rada nad zlato!“

„Dobrá, měl bych pro vás opravdu upřímnou radu. Nechte Oldovu partu přenechat Hengtin nám Erdukům, spojte všechny své síly – a když už se chcete někam vrhnout, zkuste si to konečně doma, na Zemi!“

„Zajímavé,“ podotkla zamyšleně Yazatap. „Zrovna teď mě to taky tak napadlo.“

„Tvůj svět už těžko napravíte, naše milá královno,“ upozornil ji jemně Alexijev.

„To vím taky,“ odsekla Yazatap. „Pokud jde o Gehennu, dopadla jak dopadla, nic jiného si nezasloužila. Ale poslyš, na tvoji inteligenci tady nikdo nemáme, ale jsi ještě schopný pochopit, že je mi už dávno bližší Země? Nejen proto, že jsem tam kdysi žila – to už se dneska nepočítá, to byl úplně jiný svět než je teď. Ale měl bys nám starým harcovnicím uznat, že jsme se naučily lidi ze Země uznávat. A ty mladší… některé si ještě pamatují, co jsme na Gehenně prožily, ale každá se spíš otřese odporem, než aby se do něčeho takového vrátila. A naše úplně nejmladší generace považuje za svůj svět Oázu.“

„Výborně, to jsem chtěl slyšet,“ usmál se Alexijev. „Vám bývalým ďáblicím musí Oáza ze všech světů vyhovovat nejvíce. To je teď váš nový domov, tam se budete cítit nejlépe. Ale jaký vztah máte k Zemi?“

„Hodně složitý,“ řekla Yazatap. „Jak bych to nejlépe řekla: Země je bývalý domov všech chlapů v Oáze, nejen těch našich. Opustili svůj domov, aby nám pomohli, to musíme chtě nechtě ocenit, stejně jako těch pár dívek ze Země, které se k nám přidaly kvůli nim. Takže by nás neměl nechávat v klidu ani současný stav na Zemi.“

„Zejména když na něm máte lví podíl,“ připomněl jí Alexijev.

„Před tím nechci uhýbat,“ zavrtěla hlavou Yazatap. „Ano, naši ďáblové vládli Zemi po celá tisíciletí. A nebyla to vláda ani dobrá, ani spravedlivá. A nebudu se zbavovat odpovědnosti ani za sebe – byla jsem potvora, ale mám chuť to napravit. Našich krajanů se lidé nedávno zbavili, ale celá hierarchie zla tam zůstala a odpovědnost padá i na nás, ačkoliv tam už naši krajané nejsou. Mohly bychom zůstat v Oáze, ale pak by mě tam asi hanba fackovala.“

„To jsem chtěl slyšet především!“ řekl vážně Alexijev. „Chcete-li aspoň trochu napravit, co tam vaši krajané – ale i ty sama – napáchali, budete i vy na Zemi vítané.“

„Ale co my?“ ozval se konečně Icy, do té doby užasle mlčící.

„Ano, co teď bude s námi?“ přidal se k němu i Císař.

„Co bude s vámi?“ usmál se trochu Alexijev. „Vy jste doma tady. Tak jako Yazatap cítí za svou povinnost napravit aspoň nějaké škody na Zemi, měl by se Císař Emurechó snažit napravit aspoň část škod, které on, jeho předkové, ale i jeho poslední věznitelé napáchali na Emurechó.“

„Ale když teď budete Císařem vy…“ začal trochu nesměle Císař.

„Nebudu,“ odmítl to Alexijev. „Nejsem člověk. To, co vidíte před sebou, je jen tvar mého bývalého pozemského těla. Používám podobu, pod kterou mě moji přátelé znají, je to tak prostě lepší. Ale ve skutečnosti – ne, já lidem vládnout nemohu. Císařem může být jen ten, kdo to tady dobře zná a patří sem. A to jste vy a proto zůstanete císařem.“

„Ale pak budu jen loutka, maňásek…“

„Nebudete!“ ujistil ho Alexijev. „Já vám jen pomohu.“

„Říkali, že můžete všechno…“ začal opatrně Císař…

„Před chvílí jste slyšel, že úplně všechno ne,“ ujistil ho Alexijev. „Pomohu vám rozkrýt a zneškodnit organizace zločinců, kteří tady vládli. Teď, když váš svět postihla nejtěžší pohroma, jaká se kdy vyskytla, nemá smysl uchovávat staré struktury průmyslu i s jejich proradnými bossy. Horákovi vám věnovali nový svět. Dobrá, budete jej mít, ale ne jako kolonii. Emurechó a Naděje budou rovnoprávné, ale nikdy už se nepostaví proti sobě. Vy budete vládnout jednomu světu, pro druhého si vyberete jiného vládce.“

„Myslíte si také tady na Icyho?“ nadhodil Císař.

„Ne!“ vyhrkl překotně Icy. „Já to neberu!“

„Proč ne?“ obrátil se na něho Císař.

„Protože… já tak vysoko nekoukám!“ odvětil rychle Icy. „Podívejte se, Pepek mě ukecal, abych tady dočasně – a to dočasně mínil jen na pár let! – dělal ministra zemědělství. Prosím, pro Pepka jsem to vzal, ale natrvalo bych ani to dělat nechtěl.“

„Proč?“ vrtěl hlavou nechápavě Císař.

„Protože… protože já tady nejsem doma!“ odvětil Icy. „Říkejte si co chcete, když jde jen o pomoc, to je něco jiného. Ale natrvalo? To po mně nechtějte!“

„Ty jsi z Nuaky, že?“ obrátil se na něho Alexijev. „Ale tam je to v současné době horší než tady. Nuace dnes vládnou lichváři, dobře je znáš!“

„No, esli sem to dobře pochopil, už tam dlouho vládnout nebudou,“ řekl Icy. „To by vůbec nebylo spravedlivý a jak už vím, vy nespravedlnost moc dobře nesnesete.“

Pepek se jen trochu usmál.

„Mohl by ses pak stát na Nuace i císařem,“ nadhodil Alexijev.

„Vo tom už vůbec neuvažujte!“ zarazil ho Icy. „Poslyšte, esli to dobře chápu, na Emurechó už mě nebudou potřebovat ani jako ministra, beztak jsem to dělal jen kvůli Pepkovi. Proč bych tu měl zůstávat? A na Nuackýho císaře si netroufám. Prostě mě to netáhne. Nešlo by to, abych třeba odešel s Pepkem do tý jeho Oázy?“

„Tam ale taky nejsi doma!“ namítl mírně Alexijev.

„Doma… Pepek tam taky není ouplně doma. A co? Já bych s ním šel třeba i na tu Zemi, ale jen s ním, rozumíte? Kamarád je pro mě víc než titul císaře!“

„Ale… Pepek patří k nám!“ namítla Yazatap, ale podle jejího úsměvu bylo znát, že ani ona to nemyslí konfrontačně.

„Jo, patří,“ připustil Icy. „Jenže vy jste rodina. To je jen jinej druh kamarádství, ke kterýmu patří eště sex a děcka. No a co? Nemůžu si najít vlastní rodinu a zůstat váš kamarád?“

„Mohl bys – když to tak opravdu cítíš,“ řekl vážně Alexijev.

„Nakonec – na Nuace se říká, přítel mého přítele je i můj přítel. Nemůžeme být kamarádi všichni? Podle mě ano, ale přece jen – dal bych nevím co za to, abych se nemusel trhat od Pepka, i když on má ženskejch plno a já bych se klidně spokojil s jednou.“

„Kdysi jsem ti slíbil, že si budeš moci vybrat,“ řekl Pepek.

„No vidíš! A sliby se mají plnit!“ chytil se toho Icy.

„Mají,“ přikývl Pepek. „Nakonec – můžeš si to u nás vyzkoušet. Kdybys zjistil, že to není to pravé, vrátit se můžeš na Nuaku i na Emurechó. To už bude čistě tvoje svobodné rozhodnutí.“

„Tak se mi to líbí!“ rozzářil se Icy. „Tak já se svobodně rozhodnu jet s vámi a jen doufám, že vy mě stejně svobodně neodkopnete!“

„Že tě vůbec něco takového napadlo!“ zašklebila se na něho Yazatap. „Přítel mého přítele, to nevypadá špatně. Ale přítel a odkopnutí…“

„To by moc kamarádský nebylo, že ne?“ zašklebil se Icy také. „Dyť doufám, že k tomu jen tak nedojde.“

„Nebudu proti,“ přikývl Alexijev – a rozplynul se.

Icy se zarazil.

„Kde je?“ vyhrkl nerozhodně.

„Někde tady,“ pokrčil rameny Pepek. „On může být na tisíci místech najednou. Vždyť jsi to slyšel – když sem přilétl, sotva mu stačila loď s tonáží nějakých sto šedesáti tisíc tun. Když se rozptýlí po celém světě, na každé místo ho připadne jen nepatrné množství, jenže to nepatrné množství umí podle potřeby soustředit tolik energie, že se největší bitevní loď Císařství jediným skokem přenese někam na kraj hvězdný soustavy… a zatímco si s námi povídal, současně na jižní pevnině polykal a ještě teď určitě polyká každou vteřinu tisíce tun nanobotů… on je zkrátka něco jiného než my.“

„Jo, ale tykáš si s ním!“ vypálil Icy.

„Ty taky,“ upozornil ho Pepek. „V telepatii to jinak nejde, ale to není ten správný důvod.“

„A co je ten správný důvod?“ chtěl vědět Icy.

„Je to náš společný kamarád,“ řekl Pepek.

*****

Oáza

Brány, udržované Xapho a Ramiel, se naráz zavřely.

Krátce předtím letečtí dispečeři zvedli proud letadel vzhůru, aby předešli haváriím, které by se mohly při tak nečekané podívané snadno přihodit, ale vzápětí se otevřely jiné dvě brány a bylo jasné, že za ně nemohou Xapho ani Ramiel. Ty nebyly v silách lidí, ďáblic, a vlastně ani Ogdurů.

Dvě brány se klenuly nad zemí jako dva obrovské ovály. Jejich rozměry by tentokrát stačily i pro největší bitevní lodě Císařství i Aliance. Zvedaly se do výšky tří kilometrů, na šířku měly nejméně čtyři.

„Pozor!“ ohlašovali dispečeři pilotům vyčkávajících letadel. „Nebezpečí na Emurechó se podařilo zažehnat, kdo není z Jižní pevniny, může se vrátit domů! Jižní pevnina je ztracená, ale zbytek světa je v pořádku! K odletu do Naděje se připraví všichni z jižní pevniny! Ostatní přijdou na řadu až po nich, ale do té doby se mohou rozmyslet – letět do světa Naděje, nebo se vrátit.“

Proud letadel zesílil. Letadla teď branami prolétávala dvanáctistupem a v několika vrstvách. Uprchlíci z Jižní pevniny se tak jako tak neměli kam vracet, ale nečekaně se k nim připojilo velké množství lidí ze severní pevniny. Současně se letadla vyrojila i z Přístavu Chelful, odkud museli uprchlíci proletět dvěma branami – nejprve z Chelfulu na Emurechó a pak do Naděje. Alexijev to vyřešil tím, že obě brány postavil blízko sebe a brány využíval oboustranně – branou do Naděje z jedné strany mizela letadla z Emurechó a současně proti nim prolétávala letadla z Chelfulu. Na Naději to také muselo vypadat zajímavě, zejména při pohledu ze strany. Z brány do obou stran tryskal nekončící proud letadel. Připojovala se k nim menší letadla průvodců, rozdělovala je na skupinky po dvou až pěti tisících, stavěla se jim do čela a odváděla je za různými cíli – žádný neznámý svět nebyl ještě nikdy kolonizován tak překotně a přitom organizovaně. Odpovídalo to původnímu plánu, jen dotazníky teď museli všichni vyplňovat za letu.

Pepkova parta s nadšením pozorovala cvrkot, o jakém se jim předtím nezdálo. Teď už to na nich nezáleželo. Kolonizaci Naděje plánovali stejným stylem, jen by nepostupovala tak rychle.

Yazatap mezitím nechala zmizet stan, ve kterém donedávna odpočívali. Pepkov a část Horákovy rodiny neměla žádná zavazadla při příletu, neměla je ani při odletu. Zbývalo jim už jen rozloučit se s přáteli, kteří tu zůstávali. Mnoho jich nebylo, ale pár místních se už přece jen stačilo s cizinci spřátelit. Na prvním místě Gosur Chroep, Císař Emurechó.

„Bude mi tu bez vás smutno!“ loučil se se všemi.

„Nemyslím si to,“ usmála se na něho Yazatap. „Jednak se můžeme domlouvat i na dálku, směrovaná telepatie dosáhne až k nám a naši rezonanci jistě nezapomenete. Za druhé se můžeme čas od času navštěvovat. Cesta od nás sem může být časově kratší než ze Scheji na jižní pevninu. A za třetí nečekám, že se tu budete nudit. Budete mít tolik práce, že nebudete vědět co dřív!“

„No právě!“ povzdychl si Císař. „Jen jestli na to budu bez vás stačit!“

„Budete!“ ujistil ho Pepek. „Nebudete tu sám. Bude tu s vámi Alexijev. Nejspíš ho ani moc neuvidíte, ale je možné, že vás občas sprdne, když něco vyvedete. Já to znám…“

„Já snad nejsem zbrklý kluk,“ usmál se trochu Císař při představě, jak ho někdo, i kdyby to byl starší člověk, peskuje jako malého. A to ještě netušil, že Alexijev je i se započítáním svého minulého života proti němu vlastně mladíček. Jenže tady nerozhodoval prostý počet let, ale spíš znalosti a zkušenosti.

„Alexijev se na věk, zásluhy ani tituly nekouká,“ varoval Císaře Pepek. „A když jsem vás mohl párkrát proplesknout i já, tak on tím spíš.“

„Tak to abych se snažil,“ usmál se Císař, ale bylo znát, že z Alexijeva nemá ani přehnaný respekt, ani obavy.

„Hlavně se držte spravedlnosti, na to Alexijev slyší,“ radil mu ještě Pepek.

„Dám si pozor,“ slíbil Císař.

Chremmal, který se v té chvíli snesl shůry, dispečerům trochu zmátl hlavu. Bylo to přece jen jiné letadlo než většina těch, které řídili. Zvládli to ale bravurně, odklonili proudy letadel tak, aby mezi nimi vznikla mezera a chremmal dosedl na planinu tak přesně, jak to jen šlo – necelých padesát metrů od stojící skupinky. Přistání kosmické lodi bylo doprovázené menším tornádem, jak s sebou antigravitační motory strhávaly masy vzduchu, ale to tornádo bylo obrácené – vzduch v něm na rozdíl od přírodního tornáda místo stoupání klesal a tornádo se rozplynulo okamžik poté, co chremmal vypnul motory. Ještě chvíli poté ale vířily vzduchem všelijaké lehké odpadky, obaly a papíry. Chremmal přistál na ploše, kde před ním stály vyrovnané řady čekajících letadel, které ji naštěstí krátce předtím vyklidily. Pepek si uvědomil, že s těmi odpadky je to tady jako na Zemi – po Ogdurech by byla pláň čistá jako předtím.

Z chremmalu, stojícího na rozkročených rozeklaných nohou, zakončených více nafouklými polštáři – tyto stroje prý dokázaly přistát i na bažině – se sklopila široká nákladní rampa. Na ní stálo několik obchodních cestujících z Alyaku, připravených nabízet své zboží jako pomoc lidem v nouzi – netušíc, že uprchlíci nebudou strádat v nouzových táborech bez prostředků. Kromě nich stála na rampě skupinka tří bíle oblečených lidí bez jakýchkoliv zavazadel. Od Pepkovy party se lišila jen tím, že měla s sebou menšího černého pejska.

„Tady jsme!“ mávali na ně Pepek i jeho manželky.

Představovat se museli jen kvůli Icymu. Olda, Máňa a Mariuk patřili do rodiny Horáků, ale Icy je znal jen z různých zmínek. Zato Čert byl na Emurechó určitě prvním představitelem rodu Canis Sapiens – psa moudrého.

„Ahoj, Pepku!“ přihrnul se jako první olíznout Pepkovi tvář.

„Ahoj, Čerte!“ pozdravil ho stejně vážně oslovený.

„Říkali jste ale, že ten pes mluví!“ obrátil se Icy na Yazatap, stojící vedle něho. „Vždyť on nemluví, to je jen telepatie!“

„A my spolu mluvíme jak?“ napověděla mu Yazatap.

„No jo…“ uznal Icy. A strpěl potřást psí tlapkou, když mu ji to legrační zvíře nabídlo.

„Jak jste tam skončili vy?“ zeptal se potom Oldy.

Ostatní se jen usmáli – věděli to už dávno.

„Průzkumné čety objevily cestu na Hengtin přes brány,“ vysvětloval to Icymu Olda, který si dobře uvědomoval, že Icy nebývá s Horákovými tak pevně spojený jako ostatní. „Zajímavé, že z Hengtinu do Alyaku je to jen osm bran. Předali jsme to tedy dalšímu Erdukovi – mimochodem jsme si krásně popovídali, protože Erdukem na Hengtinu je moje zemřelá máma. Prý v tom nebyl žádný úmysl, prostě to na ni vyšlo, ale… no, trošku to se mnou zamávalo…“

„Řekni rovnou, krásně jsme si zabrečeli,“ dodala Máňa. „Přiznám se bez mučení, já taky.“

„Ale co teď?“ chtěl vědět Icy.

„Teď počkáme, až naši obchodníci vyloží své zboží,“ vzdychl si Olda. „Ne že by na tom záleželo, ale uděláme jim radost. Chtěli pomoci a to se dneska počítá. Vám to Ogdurové počítají zvlášť dobře. Země získala až nezaslouženou prestiž, ale za to můžeme být jen rádi. Uvidíme, jak to dopadne, až se do toho dáme doma…“

„Já bych si věřila,“ usmála se Yazatap. „Alyak měl v práci Alexijev, na Emurechó se dostal až teď. A ta změna je už znát.“

„No, uvidíme,“ podtrhl to Pepek. „Nestačí se chlubit: To já na Rhodu… tady je Rhodos, tady se předveď!“

„Dobře, předvedeme se,“ usmála se Yazatap.

*****

Vykládání chremmalu netrvalo dlouho, zejména když Horákovci svým novým Alyackým partnerům postavili neuvěřitelně rychle skladiště vybavené potřebnou mechanizací.

Pak už zbývalo jen nastoupit. Kromě Císaře se s nimi přišel rozloučit i dav lidí, dychtivých aspoň při loučení spatřit bytosti z vesmíru, které zachránily jejich svět.

Icy se hrnul do chremmalu pěkně vpředu, aby ho tu nakonec nezapomněli.

Ale těsně předtím, než nastoupili po opuštěné nákladní rampě, přihnalo se malé sportovní letadlo, přistálo rovnou z plné rychlosti, až se smykem zastavilo vedle nákladní rampy.

„Počkejte na mě!“ vyskočila z něj dívka. „Nenechávejte mě tady!“

„Baraub?!“ poznala ji Yazatap. „Co ty tady?“

„Poletím s vámi!“ oznámila jim rezolutně.

„Proč?“ podívala se na ni přísně Yazatap. „Tady je přece tvůj domov!“

„Žádný domov nemám!“ řekla Baraub trochu krotším hlasem. „Otec mě vydědil, sestry mě nevzaly na milost a jsem teď bez domova… Vezměte mě s sebou, nebo mě tady zabijí!“

„Proč by to měli dělat?“ nesouhlasila s ní Yazatap.

„Protože jsem byla u vás!“ vzlykla Baraub.

„Ano, byla jsi u nás,“ přikývla chápavě Yazatap. „Byla jsi ale otcův agent, víme to přece.“

„Byla jsem… ale nechtěla jsem…“ odvětila Baraub. „Pak jsem se podřekla, že jste to věděli a protože jste mě nezabili, považují mě naši za vašeho agenta. Otec hřměl, že se zrada nedá ničím omluvit, odpustit ani ospravedlnit, zřekl se mě… utekla jsem z domu, vezměte mě s sebou, já už v takové nespravedlivé společnosti nechci být ani hodinu!“

Vrhla se Yazatap do náruče a rozbrečela se.

„Slíbila jsem ti, že až půjdeme pryč, nebudeš se mít koho bát!“ připomněla jí Yazatap. „My odlétáme, ale zůstává tu někdo, kdo ti nedovolí ublížit.“

„I kdyby mě nezabili, já mezi nimi nezůstanu!“ vzlykala Baraub. „Vezměte mě s sebou, budu u vás třeba za poslední konkubínu, budu strašně poslušná…“

„Ale, Baraub!“ zamračila se na ni přísně Yazatap, ale objala ji, aby se uklidnila. „Za co nás máš? Tohle my přece neděláme!“

„Tak vám budu sloužit jako služka! Ledacos umím…“

„Ale jdi!“ konejšila ji Yazatap. „Máš štěstí, že tě dokážeme pochopit. Ale uvědomuješ si, co to znamená? Chceš se vytrhnout ze svého světa! Vždyť ani nevíš…“

„Berete přece s sebou jednoho z nás, ne?“ vzhlédla k ní s nadějí. „Proč ne taky mě?“

„Ano, bereme,“ přikývla vážně Yazatap. „Ale Icy je s námi od začátku, ledacos už s námi prožil a nakonec, byl to voják a to jsou přece jen drsnější chlapíci než děvče z bohaté rodiny!“

„Já taky ledacos vydržím!“ slibovala Baraub.

„Dobře, přimlouvám se za tebe,“ sdělila jí Yazatap. „Kdybych nevěděla, že je tady něco takového možné… u nás ti asi bude líp. A kdyby ses časem chtěla vrátit, nebude to tak obtížné. Poleť tedy s námi!“

„To letadlo…“ obrátila se Baraub ke svému sportovnímu modelu, „tady někomu věnujte. Ať aspoň někomu přinese radost!“

„To ještě zařídíme,“ ujistila ji Yazatap. „Ale teď už půjdeme.“

Nastoupili – a rampa se zvolna zvedla…

*****

Nejstarší dům v Oáze přivítal cestovatele dětským jásotem.

„Vítejte, tuláci!“ čekala je ve dveřích Hedvika s malým klučíkem v náručí.

„Jé, tatina je tady!“ ozvalo se za ní a kolem nohou se jí ven vyřítilo menší tornádo.

Tatina znamenalo v Oáze nevlastní otec, stejně jako mamina nevlastní matku. Pojmy otčím a macecha se tu nepoužívaly, zůstaly jen v pohádkách, kde většinou označují něco zlého.

Pepek i Olda byli hned ověšeni dvěma klubky svých potomků, ať vlastních, nebo ne. Tady se na to tak nehledělo, stejné uvítání čekalo všechny. Děti postupně vystřídaly všechny náruče, ty menší se spokojily i s Icym nebo s Baraub.

„Pojďte zatím k nám,“ pozval Pepek oba hosty.

Icy se dychtivě rozhlížel po ostrově. Pravda, žádné obrovské lány obilí tu nikde nebyly, ale od Pepka už věděl, že těžiště zemědělství v Oáze není v lánech, ale spíš v sadech. A těch tu bylo plno, mimo palem. Kolem většiny domků rostly ovocné stromy, občas vystřídané salámovníky, masohruškami a mléčnými stromy. Farma tady v tropech musí mít úžasné výnosy, uvědomoval si Icy, který je na Emurechó pomáhal propagovat, ale až tady je spatřil jako vzrostlé stromy – i když ani tady neviděl mezi ovocnými stromy žádný přestárlý.

Xapho ho ale vtáhla dovnitř, aby se připojil k ostatním. Na oslavu návratu přinesly Jarča se Soňou pár plodů flaškovníku a všichni si přiťukli. Také v Oáze bylo představování jednostranné, ukázalo se totiž, že Horákovy děti Icyho i Baraub znají, zatímco ti dva znali z rozvětvené rodiny Horáků sotva třetinu dospělých.

Uvítání ale proběhlo upřímně a dalo by se říci i důstojně. O to se postaralo kvarteto starších dětí, které si přinesly z dětských pokojů nástroje a spustily, co zrovna měly po ruce. Icy a Baraub nevycházeli z údivu.

„Tohle že je jedna rodina?“ vrtěl hlavou Icy. „Vždyť je to málem celá vesnice!“

„Zvykl by sis!“ ujišťoval ho Pepek, který si musel sednout, aby ho drobotina nepovalila.

„Jé, tati, co to máš s rukou?“ ozval se ho jeden klučík.

„Nedělejte se!“ napomenul je Pepek. „Dobře vím, že už to dávno víte. No co by bylo, mám ji trochu menší, ale to chce klid, však ona mi ještě doroste!“

„A které z těch dětí je vlastně opravdu tvoje?“ zajímalo Icyho.

„Všechny,“ usmál se Pepek. „Samozřejmě biologicky ne, ale my se na to nekoukáme.“

„A vědí to aspoň jejich matky, čí je které?“ vyzvídal Icy.

„Jak ti povídám, víme to všichni, ale nerozlišujeme to,“ ujistil ho Pepek. „V rodině musíme dodržovat spravedlnost a nemůžeme pořád rozlišovat, čí je které dítě. Všechny jsou naše.“

„Zajímavé,“ podotkl Icy. „Ale co my, zapřísáhlí…“

Chvíli nemohl najít vhodný pojem.

„Chci říci, my co jsme věrní jedné!“

„My jsme taky věrní,“ usadil ho Pepek. „Ale rozumím ti. Tady je to jedna z možností, které všichni uznávají, i když jsou tady takové rodiny v menšině. Prostě se přidáš k monogamním.“

„No, vypadá to tady pěkně,“ shrnul to Icy. „Ale tohle není Země, že ne?“

„Není,“ přikývl Pepek. „Tam se také brzy podíváš. Ale jak už jsem říkal, Země se mnohem víc podobá Nuace, aspoň jak ji znáš ty. Nemá kosmické válečné loďstvo, ale jen díky tomu, že lidé Země ještě nezvládli kosmické lety a nepodařilo se jim přenést válku i do vesmíru.“

„A proč by to dělali?“ otřásl se Icy. „Mají být rádi…“

„Hele, ber to prostě jako fakt,“ řekl Pepek a vstal. „Ještě dneska uspořádáme strategickou poradu, jak dál. Emurechó jsme víceméně zpacifikovali, ale Země bude horší.“

„Myslíš?“ podíval se na něho tázavě Icy.

„To víme všichni – až na tebe a Baraub… kde vlastně ta naše malá kněžna vězí?“

Zvedli se a spolu s Icym se postupně podívali do dalších místností, až Baraub našli v pokoji starších dětí. Obdivovala tam právě výstavu kreseb. Nejen proto, že ty kresby byly dokonalé, jak se od dětí nedalo očekávat. Děti Baraub hned zpočátku vysvětlily, co to je andělské malování, ale Baraub neobdivovala jejich dokonalost.

„Tam všude jste byli?“ ptala se právě dívek.

„Někam jsme jen krátce nakoukli,“ ujišťovala ji Malakim. „Někde je to moc nebezpečné. Ve světě kilometrových pralesů kdysi náš tatina přišel o vlasy, ani se nestačil rozhlédnout.“

„Myslíte Pepka?“

„Ne, Pepek je náš táta,“ zavrtěla hlavou Eilael. „Myslím tatinu Oldu.“

„Aha!“ řekla na to jen Baraub. Rodinné vztahy ve Velké rodině nebyly nepochopitelné, ale uváděly ji trochu do rozpaků.

„Naše rodina byla taky velká,“ vzhlédla k Pepkovi, když si ho konečně všimla. „Ale tady ta se mi kupodivu líbí víc.“

„Nemáme tady nespravedlnost,“ vysvětlil jí to Pepek vážně.

„Jak tak o tom přemýšlím, to by mohlo být ono,“ přikývla vážně Baraub.

„Přemýšlej,“ schválil jí to vážně Pepek. „Ale teď bych vás chtěl pozvat do haly, budeme se dohadovat o vás dvou a měli byste být u toho.“

*****

Jednání o Icym a Baraub bylo poměrně krátké.

Šlo už jen o to, kde budou v Oáze bydlet. Hlavní ostrov, zvaný Oáza, byl už zaplněný. Pepek jim slíbil, že si budou moci vybrat kterékoliv volné místo, jenže oběma se nezamlouvalo, že by měli bydlet na úplně jiném ostrově a ke všemu kdovíjak vzdáleném.

Až po chvilce Jarču něco napadlo. Chvíli působila dojmem duchem nepřítomné (což byla nakonec pravda), pak se ale probrala a přihlásila o slovo.

„Měla bych něco,“ řekla vítězně. „Náš sochař Valerián – skoro všechny zdejší sochy jsou jeho dílo – si nedávno v kulturním domě stěžoval, že už tu není jediné volné místečko.“

„To jsem slyšel také,“ přikývl Víťa, který tu prakticky přišel o všechno dobrodružství, zato si to vynahradil na dětech.

„No a když už mě to napadlo, zeptala jsem se ho, jestli by se nechtěl odstěhovat jinam, kde ještě žádné sochy nejsou? Mělo by to dvojí užitek: jednak by se on sám cítil zase o něco platnější a za druhé by jistě zvelebil i další naše sídliště.“

„Ty už jsi to s ním projednávala?“ podíval se na ni Olda.

„Jistě,“ pokrčila rameny. „Kdyby byl proti, nenavrhla bych to. Jemu se to zdá naopak jako vynikající nápad. Postavit si domek jinde, to stihne za chvilku. A může se dát do práce. Zbude po něm zánovní domek, navíc s velice svéráznou sochařskou výzdobou. Předtím v něm bydlela malá rodina – to tady znamená Valeriána, jeho pět manželek a osm dětí, myslím, že by si v něm dva nemuseli překážet, ani kdyby nebyli svoji. Tady to nikomu vadit nebude.“

„Teď jde o to, jestli by to nevadilo jim,“ podotkl Olda. „Mají pro to trochu jiné cítění.“

„Já jsem přece slibovala, že se spokojím s čímkoliv!“ opáčila skromně Baraub.

„No, mně by to taky nevadilo,“ uvažoval Icy. „Jestli kněžně nebude vadit sdílet střechu nad hlavou se sedlákem…“

„Váženým ministrem zemědělství na Emurechó…“ dodala rychle Baraub…

„No, když tak ex-ministrem,“ opravil ji Icy. „Pevně doufám, že tady ministrem nebudu, mají tu odborníků víc a lepších. Spíš se dám na dráhu profesionálního buřiče, jestli bude Pepek dělat pořádek na Zemi a nebudu mu překážet, jako na Emurechó.“

„Překážet?“ usmál se Pepek. „Když máš vlastní vybavení stejné jako my a víme, že to umíš používat? Člověče, Icy, už na Emurechó jsi byl náš parťák.“

„A nebyl jsi u nás za větrem! Držet brány do Naděje byla setsakra fuška!“ dodala Ramiel.

„A mě byste taky vzali?“ nabídla se Baraub.

„Poslyš, děvče,“ obrátil se na ni Olda. „Nejprve dostaneš Ogdurské dary, bez nich se nikam nehrň, nebyla bys nám nic platná. Až se s nimi naučíš zacházet, což může být velice brzy, přihlas se znovu, to už budeš vědět mnohem víc než dneska. Zatím bych ti radil, připoj se k naší partě vychovatelek a koukej od nich odkoukat co nejvíc, určitě ti nebudou nic zatajovat, naopak. A když přitom pochytíš něco z výchovy dětí, taky se ti to jednou může hodit.“

„Ale vy zatím…“ pípla Baraub.

„My zatím začneme,“ přikývl Pepek. „Nemá cenu to odkládat. Jsme teď pěkně rozjetí, jen budeme muset trochu upravit strategii, Země není ani Emurechó, ani Hengtin.“

„Ale co jsou ty vaše… jak jste jim říkali? Vychovatelky?“ osmělila se ještě Baraub.

„To jsou ty, které buď mají malé děti, nebo je čekají,“ vysvětloval jí Pepek. „Netaháme je do nebezpečí, pokud to jde zařídit jinak, děti je potřebují víc. Teď, když jsme se spojili, u dětí zůstanou jen Soňa s Hedvikou, mají ty nejmenší. Dvě na to určitě stačí a my ostatní vytáhneme do boje. Jarča už se beztak těší, jak půjde s námi, viď, Jarčo? O Víťovi ani nemluvím!“

„Omyl,“ opravila ho Yazatap. „Zůstaneme tady tři, já se k nim přidám.“

„Ty?“ vytřeštil na ni oči Pepek. „Vždyť to zvládnou i bez tebe!“

„O tom nepochybuji,“ usmála se Yazatap. „Zapomínáš na jedno. Kdo na Emurechó nejvíc léčil lidi? Salgiel, že? Občas zaskakovaly Xapho a Ramiel. Já jen zpočátku, pak už ne.“

„Já jsem ale taky vydával energii, zejména v poslední době!“ zkoušel namítat, neboť mu už začalo docházet, o čem to Yazatap mluví.

„No právě – v poslední době!“ usmála se. „Stačí oboustranně vynechat měsíc – a je to…“

„Takže ty…“ zarazil se Pepek.

„No co co co… tak čekám dítě!“ řekla to Yazatap naplno. „Nemyslíš si, doufám, že ženská po třetí tisícovce už na to nemá nárok? Ostatní mají aspoň jedno, některé dvě, jen já a Mariuk ne. Mariuk je ale mládě, může klidně pět set let počkat a o nic nepřijde. Já už čekat nechci a basta!“

„No… dobře, budeme s tím počítat,“ odvětil smířlivěji Pepek, zejména když si uvědomil, kdo za to asi spolu s Yazatap může. „I když – jako stratég jsi byla dobrá!“

„Díky za uznání!“ kvitovala s uspokojením. „To ještě budu. Jestli se nemýlím, na Zemi to potrvá pěkných pár let. Tefirové tam už nejsou, ale homunkulů tam zbylo víc než je zdrávo. A co je horšího, naučili se v tom chodit. Počítám s tím, že se mezi vás vrátím mnohem dřív, než bude všemu konec.“

„No dobře, to zvládneme, budeš tedy pár let u dětí…“ Pepek sebou náhle trhl a rozhlédl se po ostatních manželkách. „Která se ještě chystáte na to samé?“

Žádná se ale ani nepohnula.

„Zdá se, že jen já,“ usmála se Yazatap. „Xapho i Ramiel pomáhaly Salgiel víc.“

„U nás jsme léčili všichni,“ přidala se Máňa. „Nejvíc Olda, takže…“

„No a jestli si myslíte…“ ušklíbl se Víťa, „Tady jsme měli každou chvíli nějaké to rozbité koleno nebo odřeniny a děcka s tím neutíkají vždycky jen k maminám!“

„Takže jen já,“ pokrčila rameny Yazatap. „No a co? Děti se na Zemi rodí i ve válkách a já už mám nejvyšší čas. Měla jsem to ještě odkládat? Zvlášť, když to přišlo samo? Ani za nic!“

„My ti to nebereme,“ usmál se Olda. „Máš nejvyšší čas, kdo by ti to neuznal? Ostatně si myslím, že jsi chtěla mít dítě s Pepkem už dávno, ne?“

„Nevadilo by mi to už dřív,“ opravila ho Yazatap. „Ale teď to sama chci!“

„Tak dobře, nechme toho,“ ukončila to Salgiel. „Yazatap zkrátka vypadla ze sestavy, však se zase brzy připojí. Spíš by mě zajímalo, jak začneme?“

„Já bych věděl!“ přihlásil se Pepek. „Měli bychom začít u všech světových parlamentů.“

„Chceš jim klást ultimata?“ otřásla se Máňa. „A pak je… To už tu bylo!“

„Ne,“ řekl Pepek. „Jednak to bývají jen jelimani, pokud od tefirů převezmeme označení těch, kdo jim sloužili, aniž by něco tušili. To nejsou naši protivníci. Nás zajímají ti, kdo tahají za nitky. A k těm se dostaneme nejlépe přes parlamentní jelimany. Tipnu si, že od nich vedou přímé nitky k sekretariátům politických stran, jak je na Zemi zvykem. Ale ani tam bych nečekal nic víc než homunkuly – ty, kteří už dobře vědí, komu slouží, ale ještě to nejsou ti praví. Teprve od nich se dostaneme ke sponzorům a dál k těm nejvyšším – bossům.“

„Nezapomínáš, že i ti bossové bývali dříve pouhými homunkuly?“ otázala se ho Yazatap.

„Nezapomínám,“ přikývl Pepek. „Jenže po zmizení hlavních bossů tefirů zůstali jejich nejbližší homunkulové nejvyšší kastou. Odkoukali od svých pánů všechny zákeřnosti a jsou dnes nejhoršími pokračovateli zla. Nemají asi jejich sílu, nedokáží člověka zabít pohledem, ale mají na své straně jiné prostředky. Především jim patří skoro všechen svět.“

„To nás naštěstí nemusí zajímat,“ řekla Jarča. „Nás si penězi nekoupí.“

„To nás bude muset zajímat!“ opáčila prudce Yazatap. „Oni těmi penězi drží zbytek lidí na Zemi jako otroky! To bude naopak první, co budeme muset řešit!“

„Myslíš – zavést i na Zemi Žluté karty?“ navrhl Olda.

„Nemyslím si to,“ odvětila Yazatap. „Lidi musí mít nějakou motivaci, aby neskončili jako Mrzouti. Ale ne tak, jak to provádějí dnešní bossové.“

„Vždyť i oni nebyli ještě nedávno nic víc než pokorní služebníčci zla,“ namítla Máňa.

„Jistě,“ souhlasila Yazatap. „Ale postoupili v hierarchii zla až na vrchol a hrozně rychle se jim tam zalíbilo.“

„No – tak je z toho Olympu svrhneme,“ opáčila bezstarostně Jarča.

„Ono to nebude tak jednoduché,“ přispěchala s varováním Yazatap. „Na Emurechó stačil jediný boss vyvolat katastrofu, jakou bychom nezvládli. Doufejme, že na Zemi nic tak hrůzného zatím není, ale to neznamená, že tam nejsou jiné nebezpečné zbraně. A nemusí být jen atomové, mnohé z nich se mohou tvářit jako něco naprosto nevinného.“

„Binární jedy, fosforová munice, střely s ochuzeným uranem, kazetové bomby, biologické zbraně, genetické modifikace, sítě tajných služeb…“ začala vypočítávat Salgiel.

„…a nezapomínala bych na duální munici, účinnou i proti duchům!“ přidala Ramiel, která už v tomto směru získala právě na Zemi nepříjemné zkušenosti.

„Tak vidíte!“ shrnula to Yazatap. „Já bych ale začala od peněz.“

„Ty už máš nějakou představu, že?“ podíval se na ni Olda.

„Jo, mám,“ přikývla. „Spojíme se s Otou Vávrou z Nového Německa, beztak po tom taky touží. On má totiž v Novém Německu Hilfesbanku. A vede taky tu Světovou Mírovou. To jsou asi jediné, které nepatří tefirům ani jejich homunkulům. Císařská banka vzala ostatním bankéřům na Emurechó vítr z plachet a na Zemi by to mohlo být podobné!“

„No, banky bych zrovna neviděl jako nejšťastnější začátek…“ mračil se Víťa.

„Ota Vávra je nepoužívá jako ostatní bankéři, ale jako jejich protiváhu,“ namítla Yazatap. „Hilfesbank hned po založení dotoval zlatem z jiných světů a pak její pomocí vytrhl hospodářství Nového Německa ze spárů tefirských bank. Dodnes mu to tak funguje. A Mírová banka za celou dobu své existence nefinancovala žádné zbraně, ani hračkové!“

„Taky jsem s Alexijevem dotoval kliniku zlatem z Dinosaurie, ale nebylo to nic platné,“ poznamenal trochu skepticky Olda.

„Ano, protože jste to zlato svěřili tefirským bankám,“ podotkla Yazatap. „Vávra má Nové Německo lépe pojištěné. Nedopustil, aby policii ovládli tefirové. Hilfesbank i Mírová vydávají vlastní měny, kryté nejlépe ze všech měn světa. Myslím, že Otou Vávrou můžeme začít.“

„To je pravda,“ řekla Jarča. „Uznává nás a má o spolupráci zájem.“

„Jsem pro,“ přidal se Pepek. „Bude nás aspoň víc.“

„Homunkulové, těšte se!“ dodal Icy…

*****

© Václav Semerád, Praha a Nová Ves, 2009

Obsah

Aliance

Bísíája

Alexijev

Základna Lazgů

Hledání civilizace zla

Vyzvědači

Císařství

Přízrak

Ultimatum

Strategický tah

Základna Alyak

Společná mise

Trosečníci

Červí díra

Ve lví jámě

Pátrání po Císaři

Knížecí vězení

Jednání s Císařem

Čas návratů

Napravovači

Přestavba s hrozbou

Bitva duchů

Smůla

Smršť

Schovávaná v reaktoru

Zombie útočí

Věrolomnost

Svádění

Icyho návštěva

Citadela

Baraub

Hej, pane králi

Bečefuchgle

Probuzená zkáza

Evakuace

Deus ex machina

Oáza