Večeře pro Dragona

Text © Dana a Rudolf Mentzlovi

Večeře pro Dragona

„Věděla jsem, že tě najdu tady, Aarone.” Ani jsem se nemusel ohlížet. Dívčí hlas tady na vesmírné stanici ISS mohl patřit jedině Terce. Nebo Barče, ale ta už se připoutala i se spacákem ve svém výklenku.

„Jak jsi to mohla vědět,” zeptal jsem se spíš, aby řeč nestála. Potřeboval jsem být sám, na druhou stranu, nechtěl jsem být hrubý.

„Vždycky jsi tady. A já vím proč.”

Teď jsem se ohlédl a snažil se, aby to nevypadalo vylekaně.

„Víš,” odrazila se a zvolna připlouvala, „já ti rozumím. Mně to tady taky připadá jak v Millenniu Falco.”

„Aha,” spadlo ze mne napětí, „myslíš, že si hraju na Hana Sola ze Star Wars.”

„A ne?”

Rozhlédli jsme se kolem sebe. Italský designér modulu Cupola se evidentně nechal inspirovat Spielbergovým filmem. Třímetrová polokoule se šesti bočními a jedním centrálním oknem jako by z oka vypadla střílně Hanova Falconu.

„Já si pořád připadám,” přiblížila se ke mně blíž, než by mi rabín schválil, „jako ve sci-fi.”

Posunul jsem se stranou, prolétla setrvačností kolem mne a zastavila se u jednoho z oken. Přitáhl jsem se k sousednímu a vyhlédl ven. Orbitální stanice vypadala z venku stejně jako před rokem, kdy prasklo finanční krytí a celý kolos měl být naveden do atmosféry. Jen modul naší firmy dával tušit, že stanice ISS ještě nepatří do starého hliníku. Jeho oválný tvar ani trochu neladil se skládankou původních modulů, zářivě modrý nápis RESTAURANT IN HEAVEN celkový dojem jen utvrzoval.

„Vážně vypadá jako buřt,” četla Terka mé myšlenky. „To nikoho nepřitáhne.”

„Zaplacené rezervace máme na rok dopředu. Jestli SpaceX splní, co slibuje, a bude sem Dragonem lifrovat turisty čtyřikrát do měsíce, tak se Imaginar napakuje. Buřt už se nám zaplatil.”

„Šéf říká, že ještě ne.”

„Je náplní práce šéfovy, brečet, že nejsou peníze.”

„Jasně, aby nemusel solit. A to tady ani nedostanu dýško, když je jídlo v ceně.”

„Ty si stěžuj, já nedostanu dýško ani na Zemi.” A ještě jako servisní technik kolikrát schytám stížnosti zákazníků. Tady na orbitě mi k původní profesi přibyla ještě práce kuchaře. Nemluvě o jisté bokovce...

„Však ty to nějak...” zarazila se v půlce věty a upřela zrak ven, k modulu Kibo, „co to bylo?”

Během rozhovoru se stanice na své dráze poněkud posunula a zpoza spojovacího uzlu Kiba začaly probleskovat první sluneční paprsky.

„Slunce. Ještě jsi neviděla zákryt Slunce stanicí?”

„Poznám Slunce, tohle proletělo kolem.”

„Možná mžitka od slunečního světla...”

„Pf!”

„Nebo nějaká troska družice. Tady toho lítá... A nebo plazmový výboj. Neslyšela jsi o chladných blescích? Přeskakují mezi oblaky a ionosférou a říká se jim červené přízraky, nebo elfové.”

„To sis vymyslel,” zasmála se. Potřásla hlavou a nechala mě v mých bludech o samotě.

•

Budík zacvrlikal uprostřed noci svým jedinečně nepříjemným způsobem, za což byl po zásluze zasažen mou pravačkou. Samozřejmě jsem se při tom praštil, odrazil se a mé tělo se v beztíži začalo otáčet do vývrtky. Marně hrabu rukama do vzduchu, elastické ukotvení spacáku se napíná a zlehka mě přitahuje zpět ke stěně. Musím vypadat směšně, vytáhlá postava v trochu krátkém spacáku, pejzy si poletují, jak chtějí, oči mžourají. Pomalu procitám, v hlavě se ještě promítají obrazy - vzpomínka na Zemi, setkání s bratrancem Liorem.

„A co vaši?”

„No, když se ptáš,” ošil se Lior. „Zrovna máma ti vzkazuje, že neděláš dobře. Pořád pracuješ, dokonce i v sobotu, to ji nějak žere.”

„Měl bych místo toho studovat tóru, viď.”

„Hm. Ale nic si z toho nedělej. Takový rady jsou na nic, já tě chápu.”

„Náhodou, víš, co jí můžeš vyřídit?” povídám. „Zrovna na ISS budu každé dvě hodiny přelétávat datovou hranici, tam by ani náš rabín nepoznal, kdy je sobota. Hele, já dělám, co můžu. Dodržuju, co se dá a co je rozumné. Myslím, že je správné pracovat a vydělat si na obživu. Hodně Židů pracuje a někdy i dost tvrdě.”

Při vzpomínce jsem se rozčílil a to mne probudilo definitivně. Jaký je dnes den? Sobota, jako na potvoru, jenomže do úterý čekat nemohu. Ani do neděle, ani hodinu. Proto jsem si nařídil budík. Musím hned. Kvůli tobě, Liore.

Nadával jsem si ještě cestou do Kiba. Původně japonská vědecká stanice, největší samostatný modul, co tu máme.

Japonská účast skončila jako první, hned po ní odešli Američani a Evropa, Rusové ještě vzdorují. Kapsa báťušky prezidenta je štědrá, nikoli však bezedná. Prakticky už jsou jednou nohou na Zemi. Ta druhá noha se jmenuje Sergej. Ze všech kosmonautů tu zbyl poslední. Fajn chlap, prakticky už balí. Podle smlouvy ho mám na stravu. Bydlí v modulu Zvězda, až vzadu v ruské části ISS. My tři zaměstnanci firmy Imaginar, tedy já a Terka s Barčou, obýváme bývalou americkou část.

Uzel 2, jsem u cíle, průlez do Kiba mne vítá. Ze dvou výklenků se ozývá pravidelné oddechování Terky a Barči. Třetí výklenek je prázdný, dnes jsem spal v práci. Holky si na to už zvykly. Oživit kuchyň není jen tak, čas přímo letí.

Firma Imaginar, švýcarský výrobce kuchyňského vybavení, si sama vyvinula a dodala kompletní kosmickou restauraci. Nikdo si však ani na chvíli nemyslel, že všechno klapne na první našlápnutí. Vařit v beztíži je věc zcela nová. Vesmírným turistům nelze podávat polotovary ohřáté v mikrovlnce. Hlavně z psychologických důvodů. Proto jsem tu já. Servisák se sklony k vaření, jak mne charakterizoval šéf. Musím sledovat, jestli konvektomaty dělají, co výrobce zamýšlel, jestli digestoře opravdu účinně filtrují a recyklují uniklé výpary, zjistit, kde se vývojář spolehl na gravitaci, a když je trochu času, trénuji na šaška, který naklepává před hostem maso, přelévá bubliny vody, roztahává ve vzduchu těsto na pizzu... Zkrátka nikdo se nediví, že nespím doma.

V maximální tichosti, abych nevzbudil holky, vplouvám do Kiba. Už při mé první návštěvě mne modul ohromil svou velikostí. Tenkrát byl zastavěný měřicími přístroji, které jsme následující měsíc s partou techniků demontovali a nechávali zčásti odvážet na Zem, zčásti navést na sestupnou dráhu, aby časem shořely v atmosféře. Podle toho, zda bylo levnější se jich zbavit rovnou nebo střelit na Zemi jako kuriozitu. Užitná hodnota zastaralé elektroniky byla zanedbatelná. Pár zajímavých drobností si technici beze všeho odvezli s sebou domů.

Vyklidit všechno se nepodařilo, přesto vzniklý prostor budil úctu. Kdyby tu byla okna, určitě by Imaginar zřídil restauraci právě tady. Vyšlo by to levněji, než tahat nový modul na orbit.

Když pominu megalomanské vize šéfů Imaginaru, že tu jednou budou lázně a sauna, hodil se prostor nejlépe jako skladiště všeho možného, především vody. Modul je tvořen dvěma válci na kolmo spojenými úzkou stopkou do tvaru velkého L. Průlez do kratšího válce technici přepažili, čímž vznikla mohutná nádrž, dnes již téměř naplněná. Jednou snad z ní povede i rozvod vody. Zatím to nejde, realizovat přechody potrubí mezi moduly je příliš komplikované, potažmo drahé, a tahat hadice po stanici vypadá z pohledu hosta restaurace jako amatérismus. V každém případě musíme vodu do kuchyně nosit ručně, což v beztíži není takový problém.

Ale jeden luxus nám tu přece jen nainstalovali. Kousek od nádrže máme sprchu, kde si můžeme dopřávat osvěžení, po jakém naši předchůdci jen toužili. Skládací sprchy se sice na dřívějších orbitálních stanicích občas vyskytly, ale tryskala z nich voda s razancí turistického pítka, a kvůli problémům se sušením se dostaly až na pokraj použitelnosti. Nehledě na to, při jejich úklidu se dotyční tak zapotili, že se sprchování stávalo činností kontraproduktivní a kosmonauti ruku v ruce s astronauty od ní upustili.

Teprve naše sprcha nové generace s pevnými stěnami, pořádným kompresorem na osušení a hlavně neomezenou zásobou vody zatočila s člověčinou prosyceným vzduchem, na který si dřív každý v kosmu musel zvyknout.

Větší část modulu Kibo je jinak kromě sprchy a toalety skoro prázdná, momentálně spíš nevyužitá, ze stěn trčí pozůstatky dřívějšího vybavení. Proplul jsem až na konec k vodní nádrži. Přepažení působilo impozantně. Ať už konstruktér volil dutý tvar stěny a průhledný materiál z praktických důvodů pevnosti a snadné revize nebo jen pro estetický dojem, docílil pozoruhodného efektu, že se vznášíte uvnitř obrovského akvária. Nafialovělé světlo zářivek, desinfikující vnitřek ultrafialovým zářením, dávalo prostoru dojem podmořského světa.

Nasadil jsem prázdný vak na výpusť a otevřel ventil. Dostat vodu z nádrže v pozemských podmínkách není nic obtížného. Tam, kde chybí tíže, však selhávají principy běžných čerpadel. Sebechytřejší konstrukce vždy narazí na problém s přisáváním vzduchu. Bubliny vzduchu nic nenutí, aby se držely nad hladinou. I kdyby snad samy chtěly, není bůh, který by jim vysvětlil, kde je v beztíži nad. Z téhle šlamastiky se dá vybruslit jediným způsobem. Nedovolit, aby v nádrži jakýkoli vzduch byl. Respektive, držet ho odděleně od vody. O to se staral obrovský vak nafukovaný kompresorem. Stálý tlak pak zabezpečil, aby z výpustě voda sama tekla.

Tentokrát byl efekt neobvyklý. Namísto očekávaného šumění proudící vody se ozvalo mohutné zatroubení následované přerušovaným prskáním, asi jako když se pokoušíte dostat poslední kapky sodovky ze sifonu.

Polekaně jsem ventil zavřel a pátral, co se vlastně stalo. Z kohoutku evidentně místo vody vyrazil vzduch a zahrál na něj jak na píšťalu. Kde se ale...

„Slyšel jsi to troubení?” ozvalo se mi za zády.

Trhl jsem sebou, jak mi dívčí hlas projel zvukovodem až do mozku.

„Holky, vy jste mne vylekaly!” Přišly sem obě, rozespale mrkaly do světla.

„My tebe? Takový rachot. Něco se rozbilo?” Barčin hlas zněl stále polekaně, ale prvotní strach očividně rychle opadával.

„Snad nic, asi trochu vzduchu v potrubí. Vidíš?” pootevřel jsem poněkud ventil. Pískání se již neobnovilo, pouze bublavé zvuky žalovaly, že není vše v pořádku.

„Jo, tohle,” vydechla s úlevou Terka a přistoupila k nádrži.

„To musíš takhle,” udeřila rukou do plexiskla.

Teprve teď jsem si všiml velké bubliny vzduchu, která se usadila na potrubí. Po nárazu se zachvěla, překulila ke stěně a líně splynula se dvěma menšími, které tam na ni již čekaly.

„To je tady pořád,” vysvětlovala už klidně Barča, „ale takhle to nehoukalo nikdy.”

„A to vám nebylo divné? Že jste nic neřekly.”

„No, já myslela, že to tak musí být.”

Protočil jsem panenky a zapátral po vnitřku nádrže. Bubliny přisáté ke stěnám nebyly příliš velké, většinou do velikosti dětské hlavy, zato byly všude. S výjimkou čelního skla, na kterém se patrně neudržely, pokrývaly všechny stěny.

„A je to nějak nebezpečné?” zajímala se Terka.

„Ne, co by bylo,” uklidnil jsem ji po krátké úvaze, „jen nepříjemné. Asi netěsní vzduchový vak. Těžko s tím něco udělám, dokud je nádrž plná. Holt to bude prskat.”

„A co tady vůbec děláš, teď v noci?”

„No co by asi! Čistím konvektomat a potřeboval jsem trochu vody.”

„Teď v noci?”

„Samo se to neudělá.”

„Teď v noci?”

„Barča, ty jsi mešuge,” ztratil jsem trpělivost a okamžitě své reakce zalitoval. Na druhou stranu bylo odseknutí zaručený způsob, jak rozhovor ukončit. „Některé zanesené trubky prostě nesmějí zaschnout.”

„Tak si škubni špagetkou. Mohly jsme ti pomoct.”

Jenomže, to bylo poslední, co jsem potřeboval. Příště musím pro vodu jinam.

•

Potírám řízky olejem, jemně, abych nesetřel panádu. Namáčím štětec do oleje, není tu gravitace, olej ze štětce neskápne, horší práce je s potíráním, sem tam se oddělují drobky. Barča je odsává malým příručním vysavačem. Druhou možností je rozstřikovač oleje, ale po prvních zkušenostech tady přísně prohlašuji, že ten mi nesmí do kuchyně.

Hotovo, podávám štětec Terce, ta už zavíčkovala nádobku s olejem a dává štětec opatrně do myčky. Už jsme se naučili spolupracovat, holky mi podávají věci, ale hlavně odebírají, co už nepotřebuji. Tady nemůžete nůžky nebo prázdný sáček od hranolků jednoduše odložit. Všechno lítá v prostoru, co nepřimagnetujete nebo nepřipnete sponkou.

Teď jsme se všichni dali do obkládání pizz, roztíráme rajskou omáčku, přilepujeme různé součásti, pinkáme si kolečka mozzarelly. Zkušební provoz, idylka.

Sergej nasává vůni česneku. „Ta vaše práce mi někdy připadá zajímavější, než ta všelijaká měření na přístrojích. Asi budu chodit pracovat taky sem.”

Poslední dobou sem přichází okukovat. Nevadí mi, aspoň si zvykám, že mě při práci někdo sleduje.

„Povídej nám něco,” vybízím ho. „Budeš dělat jako hosta.”

„Jo, když si vzpomenu, jak jsme se všichni těšili do vesmíru,” povzdechl si. „Před lety, v Hvězdném městečku. Bylo nás osm, říkali, vybereme jen tři, tak jsme se učili dlouho do noci, chodili jsme běhat a pak ty trenažéry. Vydržel jsem všechno. Pak praktické testy, tady máte poruchu a poznejte, kde je příčina. To ty asi znáš.”

Uchechtl jsem se. „Jo, to byla fraška. K praktickým testům jsme se dostali vždycky až na konec, nebyl čas, tak nám jenom lektor u každého krátce řekl, kde je ten fígl. Při jednom se pěkně kouřilo, ale už nevím, o co šlo, protože mi zrovna volal jeden zákazník.”

Zadíval se na mě nevěřícně. „Děláš si legraci, ne? Bifloval jsi jako všichni ostatní a teď děláš machra.”

„Ale ne,” ohradil jsem se. Zasunul jsem pizzy do konvektomatu a vytáhl grilovaná kuřata. Vůně se linula kolem. „U nás se fakt tolik neučilo. Měli jsme zkrácený program, neslyšel jsi? Kvůli úsporám. Navíc od nás z podniku nikdo nechtěl letět, o jednom kolegovi vím určitě, že schválně pokazil test...”

„Cože?” otevřel pusu Sergej. „Nekecej.”

„Moc jsem se mu nedivil. Mně stačí být na Zemi, když mi zákazník nadává, šéf mě uhání a to nejde o život. Tady každá porucha...” raději jsem zmlkl. Proč si kazit přítomnou chvíli. Začal jsem porcovat kuře.

„Mně školení celkem bavilo,” přidala se Terka k tématu. „Měly jsme hezkého lektora.”

„Stefan, viď?” Ten byl sladkej,” zatvářila se zasněně Barča. „Kvůli němu jsem se učila i tabulky procesů. Hoď mi prosím ten ananas.”

Podal jsem jí plechovku ananasu, kterou jsme na pizzu nespotřebovali celou. Nabírala si zbylé kousky vidličkou. Sergej se pustil do kuřete a já jsem nezůstal pozadu.

„Já si počkám, až se dopeče losos,” prohlásila Terka.

„Držíš dietu, ne?” povídám.

„Tady?” usmála se. „Tady přiberu pět kilo, ještě než přijedou první hosti.”

„Musíte, děvčata, cvičit,” zabručel spokojeně Sergej. „Přijďte někdy ke mně do Zvězdy, je tam pěkný posilovač.”

„A ty cvičíš?”

„Každý den. Klidně vám ukážu, kolik kilo utáhnu.”

Holky na sebe mrkly a culily se jak školačky. Hm, to je taky důvod, proč bych tu chtěl mít radši kolegy než kolegyně.

Zapochyboval jsem, jak dopadne náš zítřejší výstup do vesmíru. Naši šéfové z Imaginaru nám kromě jiných úkolů uložili vyzkoušet létání na laně. Turisté totiž nebudou jen uvnitř ve stanici, připadali by si prý jako v plechovce. Na programu je i výstup ven, aby si užili, že jsou v kosmu. Na reklamě se skvěje hezká fotka, aniž by se vysvětlovalo, jak je těžké se jen obléct do skafandru. Sergej nám zítra musí pomoct, jinak se nedostaneme ani do přechodové komory.

„Počítáš se zítřkem?” obrátil jsem se na něj.

„Jestli opravdu půjdete...” potřásl hlavou.

„Rozkaz je rozkaz. Máme provést co nejvíc zkušebních výstupů, ještě než Dragon přiletí. Potřebujeme získat cvik, ať tu potom nezápasíme s vlastními rukavicemi.”

„To teda potřebujete,” hučí Sergej.

•

„Olé!” Barča se odráží a skáče do vesmírného prostoru.

„Jabadabadů,” zavýskne Terka a letí na druhou stranu.

Terka je rychlejší, ale Barča se odrazila dříve. Lana se jim napínají ve stejném okamžiku. Let se nezastavuje škubnutím, elasticita lana dovoluje mírné protáhnutí, při kterém se pohyb brzdí. Napružení lana a už se holky se zavýsknutím vracejí zpět. Teď už pomalu, po předchozím zběsilém letu ani památky.

Zpočátku se bály, pohled do hloubky 400 kilometrů je uchvacoval i děsil současně. Po pár výstupech si přivykly, dnes už Zemi berou jako kulisu a jejich víra v

nepřetržitelnost jisticích lan a ve všemocnost saferu je nadobro zbavila strachu z vesmíru. Dnes už se za ně bojím jen já. Já a asi také Sergej. Dovedu si představit, jak mu u monitorů vlasy vstávají, a věru, že to není chybějící gravitací. Nemůže pochopit, kam se najednou poděly všechny ty předpisy a doporučení, která mu v minulých letech jeho nadřízení kladli na srdce.

„Budeme si říkat astrobely!” doprovází výkřikem své kreace Barča.

Pochybuji, že by původní význam slova bella měl cokoli společného s tím toporným medvídkem v tuhém skafandru, jehož nejladnějším pohybem je pokrčení v kolenou.

„Tančíš jako medvídek Pú,” rýpnu si.

„Tak podívej, ty pavouku.”

Nepatrným pohybem přehmátne na malý joystick, u jedné z trysek saferu se objeví sotva postřehnutelný obláček zmrzlého plynu a Barča se začne pomalu otáčet.

„Neblbněte s těma saferama,” ozve se ve sluchátkách Sergejův hlas, „na to nejsou stavěné.”

„Ale dokážou to,” podpoří Barču Terka. „Jak to děláš, Baru?”

„Musíš jen ťuknout. Jinak se roztočíš moc rychle.”

Přísahal bych, že jsem uslyšel Sergejovo zlostné zafunění. Nápad s vycházkami jen pro pobavení turistů měl za hloupost. Space Dance, který teď holky nacvičovaly, už nepobral vůbec a celý ten cirkus považoval za horečnatý výplod fantastů ve vedení firmy Imaginar.

„Vy se prostě chcete předvádět před kamerou!” narážel Sergej na kamery umístěné na nosnících slunečních baterií. Imaginar nebral public relations na lehkou váhu a na svých stránkách záběry z kamer pilně aktualizoval. Záběry z našich předchozích výstupů měly jednoznačně blahodárný vliv na sledovanost, potažmo na zájem o návštěvu kosmické restaurace.

„Kosmos není žádná legrace,” bručí si Sergej spíš sám pro sebe. „Jak děti na výletě...”

Na holky jeho brblání snad opravdu zabralo, zmírnily se, vznášejí se pomalu v prázdnotě a ukazují si místa na Zemi. V koutku duše doufám, že je podívaná brzy přestane bavit, vrátí se k Space Dance a já se budu moct věnovat svým věcem, do kterých ostatním nic není.

„Koukej, Aarone, ten mrak vypadá jako lidská tvář. Lidská tvář nad Evropou.”

„Nos má ve Švýcarsku,” doplňuje Barča.

„A Itálie ho kope do pusy,” dodávám.

Místo odpovědi Terka zaječí a Barča nezůstává pozadu. Ani se nepokouším ohlédnout, už jsem si zvykl, že ve skafandru to nemá cenu. Otočit se celý - v beztíži námět na celovečerní film. Krčím ruku a nastavuji loketní zrcátko.

„Vy si nedáte pokoj,” zahromuji s úlevou. Terka i Barča samá ruka samá noha odlétají od sebe, nekontrolovaně se otáčejí, piští a zalykají se smíchem. Když se míjely, nejspíš se od sebe pořádně odrazily. Kterou to asi napadlo? Nejspíš obě.

Přestávám si s nimi dělat starosti. Za chvíli se lana opět napnou, zbrzdí se, zase do sebe kopnou, až se budou míjet. To je na dlouho. Jen ať blbnou, alespoň se nebudou moc rozhlížet. Pátrám zrakem kolem sebe. Nebe plné teček hvězd. Některé se pohybují. Stačí se dívat pozorně. On ten pohyb není tak zanedbatelný. A vlastně to ani nejsou tečky, spíš kotoučky. Snažím se je spočítat. Deset, jedenáct, dvanáct... vlastně jedenáct, tamtu už jsem počítal. Není lehké ten bleší cirkus uhlídat. Každopádně, asi půlka jich chybí, možná je mám za zády.

„Aarone,” připomene se Terka, až mi zalehne v uších, „pojď sem, chceme si pinkat a nemáme balón.”

Já snad špatně slyším. „Dejte mi pokoj!”

„S tebou není žádná hra.”

„Pan důležitej,” přisadí si Barča. Obě se zachechtají a zase se věnují svým špumprnáglům.

Kde jsem to přestal. Půlka chybí nebo je mám za zády. Chytám se za lano a naučeným škubnutím se otáčím. Do zorného pole se mi dostávají obě holky a druhá část oblohy. Táhlým napínáním lana druhou rukou pomalu brzdím rotaci. Rozhlížím se, na první pohled vidím pět dalších putujících hvězdiček. Dvě jsou poměrně blízko, už to nejsou ani kotoučky. Jasně patrné stínování nenechává na pochybách, že jsou to koule.

„Jejdanánku,” chechtá se Terka. „já se nějak zamotala.”

„A divíš se? Lítáš tady jak šmetrlink.”

„No jo, vždyť se hned odšmodrchám.”

„Co že se?”

„To teda ale fakt jako nechápu, jak se mi mohla udělat smyčka kolem pasu a uzel za přílbou.”

„Tak počkej,” povzdechl jsem si, „za chvíli jsem u tebe.”

„Dík. A nebo ne, to by bylo na dlouho.”

„A co chceš jako... Ne!” zařval jsem, když mi to došlo, ale už bylo pozdě. Hlavou mi prolétlo milion věcí.

„Co blázníš,” napomenula mne Terka s odpojenou karabinou v ruce. „Myslíš, že jsem tak blbá, abych ji pustila z ruky? Jenom ji podvlíknu...”

Nemyslím si, že je Terka hloupá, jen nemá ve zvyku

domýšlet. Nedomyslí ani to, že vlastně stále letí, lano se co nevidět napne a... A to se stalo právě teď. Smyčka kolem pasu se utahuje, ne moc, nic ji nedrží, karabina se vytrhává z fórového sevření v rukavici, podklouzává, Terka po ní nemotorně a neúspěšně hrábne a odlétá pryč.

Vteřinu jsem zíral a přesvědčil se, že mě zrak neklame. Přitahuji se bleskově na svém lanu ke stanici. Budu se muset odrazit směrem k Terce, není tak daleko... Jenže moje lano je stejně dlouhé jako Terčino, musím riskovat. Otvírám karabinu kotvící mé lano ke stanici a odrážím se do volného prostoru. Obě holky ječí.

„Aarone, co se děje!” zaznělo ve sluchátkách spíš vyštěknutí, než dotaz.

Představil jsem si Sergeje s očima upřenýma na monitory.

„Aarone, nahlas situaci, v zorném poli mám jenom dva skafandry. Všem vám vyběhl tep na dvojnásobek.”

Chci odpovědět, ale nedokážu zformulovat větu, jazyk tuhne strachem. Začíná mi docházet, v jaké jsem se ocitl pozici. Vyskočil jsem poměrně přesně, rukou zachytávám Terčino poletující lano a zaklesávám do jeho očka karabinu svého lana. Můj život je v suchu, lano jsem prodloužil na dvojnásobek. Teď chytit Terku.

„Aarone, Barčo, Terko, okamžitě odpovězte!” Sergejův hlas je klidný, vyrovnaný a autoritativní. Má uklidňující účinek, holky přestávají ječet.

Přibližuji se k Terce, jenomže mířím trochu stranou, nedosáhnu k ní. Začínáme se pomalu vzdalovat, Terka opět křičí.

„Terka ztratila lano, Aaron ji zachraňuje, ale minul,” vysvětluje Barča Sergejovi a nutí se do klidu.

„Použili safery?”

Safer! No samozřejmě!

„Terko, safer!” zakřičím, jako by mne mohla slyšet lépe.

Ještě jsem ani nedopověděl a už z jejího saferu létají výtrysky zmrzlého plynu.

„Ne tak zbrkle,” varuji. „Nikam nespěcháme.”

Vyprávějte někomu, jak nemá spěchat, když si myslí, že má na kahánku. Jediné, čeho dosáhla, byly nekontrolované kotrmelce.

„Neposlouchá mě to!”

„Klid, dej ruku pryč z joysticku, uklidni se a začni znovu.”

„Točí se mi hlava,” zanaříkala a pokusila se schoulit. Ve skafandru to jde velice špatně, ale nějaké to pokrčení nohou a skřížení rukou na prsou se zařídit dá. Psychologicky to možná pomůže, jenomže na každé takové gesto číhá zákon zachování momentu hybnosti.

„Neskrčuj se, roztočíš se ještě víc.”

Jako bych mlátil hlavou do Zdi nářků, neposlechla a mne jen obešla hrůza při tom pohledu.

„Vydrž, letím pro tebe.”

„Nedělej to!” ozval se Sergej, „jestli se točí, může ti ublížit.”

Svým slovům nemohl ani zdaleka dát váhu tichého nářku, ve který přešly Terčiny výkřiky. Nemůžu ji nechat odletět. Takhle to nesmí skončit! Hlava pracuje naplno, safer také. Už jsem u ní a chytám ji. V souladu se Sergejovými obavami inkasuji kopanec do břicha. Rána nebolí, ale jsem odmrštěn. Terčina rotace se zpomalila, zato jsem ji získal já. Ne velkou, ale stačilo to, abych se začal navíjet na lano.

Šlo to neuvěřitelně rychle. Jedna otočka, druhá a mám svázané ruce. Nedosáhnu na ovládání saferu a než mne přitáhnou a rozmotají, Terezu už nenajdeme. Marně šátrám po karabině, abych se odpoutal. Stále se navíjím a přibližuji ke stanici, zatímco Terka se vzdaluje od ní i ode mne. Už jsem u konce mého lana, v místě, kde jsem se přichytil k původnímu Terčinu.

Je to jediná naděje. Zachytávám spojení obou karabin a obě lana rozpojuji. Když se konec uvolnil, vymotal jsem se poměrně snadno. S pomocí saferu se stabilizuji. Poslouchá jako hodinky. Jen si pomyslím a letím, kam chci.

„Mám vás v zorném poli,” zazněl Sergejův hlas. „Barča přestavila kameru.”

„Bojím se k ní přiblížit, aby mne zase neodkopla.”

„Zkus to lano.”

No ovšem, odpojené lano, které za sebou táhnu jako ocas! Několika tahy přitáhnu volný konec zakončený karabinou. Stočit smyčku je dílem okamžiku.

„Házej,” radí Barča.

Napadlo mne něco o kovbojích a lasech, ale na vymýšlení vtipů nebyl čas. Ostatně, nebylo třeba nic házet. Chytil jsem smyčku roztaženýma rukama, abych ji udržel co nejširší. V beztíži smyčka lépe drží tvar. Bude stačit ji na Terku nasunout.

„Musíš se dostat do osy rotace.”

„A co asi dělám!” odsekl jsem zbytečně vztekle. Sergej to myslí dobře, to já mám napnuté nervy. „Potřeboval bych tři ruce,” dodal jsem smířlivějším tónem.

Musel jsem opatrně zregulovat svůj pohyb a v přesně danou chvíli poslat smyčku kolem Terčina skafandru. Povedlo se, začal jsem utahovat.

„Už to bude v pořádku,” konejšil jsem ji.

„Vidím,” zazněla v jejím hlase úleva. „Mně je zle...”

„Přidrž to lano, ať se nesesmekne.”

Chvíli mávala bezradně rukou.

„Všechno se se mnou točí.”

„Tak vzpaž, ať ti nechytím ruce.”

Konečně se smyčka stáhla v Terčině pase, ale na hladkém povrchu začala klouzat ke krku. Ještě chvíli a budeme tam, kde jsme byli.

„Bacha!” křikl jsem nesmyslnou radu.

Naštěstí měla vlastní rozum, upažila a smyčka se zadrhla v podpaží.

„Dobrý,” zněla už skoro vesele.

Nabral jsem směr k Barče, která se nám mezitím přiblížila na laně co nejblíž. Terka se pořád točila, udržoval jsem od ní bezpečnou vzdálenost. Laso, na kterém jsem ji držel, se kroutilo, omotávalo mi rukavici. Jednou jsem namotané smyčky sesmekl a pak už to nešlo, ovinuly se příliš pevně. Ale vzápětí jsem se chytil Barči a ona mi už pomohla přitáhnout se ke stanici.

V přechodové komoře nám Sergej sundal skafandry. Ještě jsme byli strnulí, jako by těsně kolem nás projel vlak. Barča se usmála první. „Aarone, ještě že tě máme.”

„Musíte si mě víc vážit,” povídám s hranou nabádavostí, jako starší kolega.

V tu chvíli se mi Terka vrhla kolem krku a políbila mě na vousatou tvář. „Děkuju.”

Lehce jsem ji k sobě přitiskl. Však jsem taky zakusil strach. Až tady budeme mít turisty, budou to docela nervy je uhlídat.

•

Jedeme podle seznamu, abychom na nic nezapomněli. Dnes nám Dragon přiveze první várku hostů. Všechna jídla už jsou připravená, zbývá je vkládat do konvektomatu a do přístroje na vaření sous vide, zvaného krátce suvina.

Po přistání Dragonu ještě holky nenápadně zaskočí pro čerstvou dodávku ovoce a zeleniny. Etapa příprav se uzavírá krok po kroku, jako když se šněruje bota.

Oblékl jsem si čistou bílou košili, černou vestu, pročísl pejzy a na hlavu nasadil novou jarmulku. Připnul jsem ji pro jistotu dvěma sponkami. Večer bude náročný. Jdu nahlížet k Sergejovi do Zvězdy, jak se raketoplán blíží.

Sergej sleduje několik obrazovek, na kterých se zdánlivě nic neděje. Bílý hříbek se vznáší před modravým kotoučem Země. Pásy slunečních baterií jsou na něm upevněny jako křídla. Ani se mi nechce věřit, že uvnitř jsou lidé.

Probíhá zdlouhavá fáze přibližování. Raketoplán přizpůsobil rychlost a výšku stanici. Je připraven na poslední fázi přistání. Dokování v ruské části proběhne bez pomoci mechanické ruky zcela automaticky, lidský faktor slouží jen jako kontrola. Sedl jsem si vedle Sergeje a snažím se vstřebat co nejvíc od zkušenějšího.

Centrum podpory na Zemi se ozývá z reproduktoru. Ředitelka letu říká běžné fráze. Šéf Imaginaru asi sedí někde vedle, pokud neřeší jeden ze svých naléhavých úkolů. Sergej odpovídá bezstarostným tónem jako obvykle. Nakukuje sem Terka. Něco se děje? Otočím se k ní. „Snad se nám nepřipaluje svíčková?” Vrtí hlavou, že ne, a usmívá se jak hvězdička.

„Tobě to sluší,” vyklouzlo jí.

Trochu jsem se lekl. Že by ona taky? Zadíval jsem se na ni zkoumavě, uhnula pohledem. Upřel jsem oči na obrazovku s Dragonem. Přemáhal jsem záchvěv neklidu. Ten poslední výstup do vesmíru, nějak mě to vykolejilo. Sám se v sobě nevyznám. Nechci přece žádnou potřeštěnost.

Dragon se přiblížil ještě víc, je několik metrů od stanice. Pohybuje se velmi pomalu, protože se musí trefit na port.

Přišla sem už i Barča a oči jí svítí zvědavostí. Mohl bych se rozčílit, že nikdo není v kuchyni, ale nechci si kazit veselou náladu, kterou mám přichystanou pro hosty. Jen ať se holky podívají na přistání. Konvektomat může vařit bez dozoru a suvina vlastně taky, i když u ní to výrobce nedeklaruje.

Tři, dva, jedna, kontakt! Dragon se úspěšně připojil na ISS ke stykovacímu modulu Pritschal. Z reproduktoru se ozvalo zajásání personálu na Zemi, pilot Dragonu přijímá gratulace. Podívali jsme se po sobě, holky se radují, ale čekal jsem větší jásot.

„Já jsem tak nervózní,” zachvěla se Barča a přejela si rukou čelo.

„Viď?” přidává se Terka. „Taková tréma.”

„Tak si trochu zatancujeme, abychom se uvolnili,” navrhuji jakoby nic.

„Snad ne,” vypískla Terka a dusí smích do dlaně.

„Valčík asi,” rozzářila oči Barča. „Vesmírný valčík v beztíži.”

„A třeba techno,” nenechám se zmást a zaklátím rukama do rytmu. Praštil jsem se do stěny, holky piští a Sergej se shovívavě usmívá. Bere do ruky tlakoměr a ukazuje, že půjdeme otvírat Dragon.

•

„Z nebe uvidíte Zemi pod sebou jako na dlani. Připoutejte se prosím, vyplouváme,” ozval se z reproduktoru tichý melodický hlas.

Šestice hostů sedí v anatomických sedačkách uchycených téměř v ose restaurace, v místech, kde modul přestává být válcem a přechází v polokulovitou průhlednou báň, v tuto chvíli ještě zvenčí zakrytou ochrannými pláty.

John, Anna, Derek, Roxana, Piotr a Małgorzatka. Rozšíření mých profesních znalostí na funkci kuchař-kosmonaut obsahuje mimo jiné také rychlokurs zapamatování jmen a obličejů. Host zaznamená, když zrakem sklouznete na jmenovku, a už se necítí jako starý vítaný přítel.

Teď tu seděli na nejlepších místech a čekali, co jim za ty milióny ukážeme. De facto nebylo třeba být fixovaný v sedačce a bezpečnostní pás už byl vůbec k ničemu. Ne každý ale snese první pohled do otevřeného vesmíru. Sedačky mají jediný účel, tvářit se robustně a vytvářet iluzi pevného bodu. Bezpečnostní pás je tu proto, aby bylo cítit, jak tlačí do křesla.

Kdyby tu byl alespoň náznak gravitace a pověstný padající špendlík, bezpochyby by nadělal randál jako parní buchar. Napětí roste, v psychologicky přesně vybraný okamžik světla pohasínají, ochranné pláty se rozevírají jako slupka granátového jablka, prostorem zní sotva slyšitelný zvuk Panovy flétny.

Podívanou neprožívám poprvé, ze svého stanoviště daleko za hosty mám jen omezený výhled, ale i ten stačí k vyvolání silných emocí. Opět se cítím jako červ v granátovém jablku, co čeká, až slupka spadne a umožní mu výhled ven.

Zorné pole se stále zvětšuje. Chytá mne závrať, ruce diváků v křeslech se křečovitě chytají opěrek. Nechtějí ulétnout do prostoru a padat do té modrobílé mísy, ze které přiletěli. Zvuk Panovy flétny zlehka zesiluje, hvězda průzoru se pomalu mění v kruh, dutý tvar mísy se narovnává a otáčí naruby. Země je již vidět celá. Do zorného pole vplouvá okolní hvězdný vesmír.

„Tady je začátek naší pouti,” vysvětluje mírným hlasem zvukový doprovod podmalovaný Písní osamělého pastýře od Jamese Lasta. ᐅ

Laser vykouzlí na průhledné polokouli kruhovou značku. Z pohledu sedících postav se promítá na srpek noční strany. Většina amerického kontinentu je ještě ve stínu, ale díky světlům měst je jeho obrys jasně patrný. Zářící pobřeží Floridy jako by chtělo samo naznačit, odkud Dragon startoval.

„...v Americe ještě všichni spí, východ Kanady se už probouzí...” přesune se značka nad osvětlenou část Země.

Panova flétna utichá vystřídána Vangelisovou skladbou To Unknown Man. ᐅ Téměř nevnímám hlas, který k nám promlouvá. Mám pocit, že splývám s vesmírem, čas ztrácí smysl. Jeho existenci naznačuje jen pomalé nezadržitelné otáčení Země pod námi. Stanice ji obletí za hodinu a půl. Její skloněná dráha nás vede mezi jižní Amerikou a Afrikou. Pomalu, ale pozorovatelně ubíhají oba kontinenty dozadu. Z jihu oblétáme Kapské město, na severu, při okraji globu se rýsuje trojúhelník indického subkontinentu, na místo Vangelise nastupuje Borodinův Kníže Igor. ᐅ Austrálie bude brzy pod námi. Západ je ještě ozářený Sluncem, na východě se rýsuje srpek noci.

Země, modrá a krásná. Pozoruji ji z výšky a představuji si Stvořitele, hledícího na své dílo. On nás všechny vidí, vidí mě, co dělám a co jsem udělal. Jednal jsem špatně? Nepříjemná vzpomínka na Liora mi zaklepala v hlavě.

„...to je naše planeta, tady bydlíme,” neodpustí si hlas emotivní poučku. Procitám z vytržení a snažím se neslyšet kýčovitý nářek nad naší odpovědností k matičce Zemi.

Kontrolky konvektomatu svítí, jídlo bude připraveno ve stanovenou dobu.

•

„Vítejte v naší restauraci,” vplula rozzářená Barča před hosty stále ještě zírající na skleněnou kopuli, ačkoli byla již dávno zavřená ochrannými pláty.

„Pilota Olafa, který vás sem dopravil, už znáte, já se jmenuji Barbra...”

„A já jsem Terry. Budeme se o vás starat, abyste se u nás cítili jako doma. Přijměte prosím pozvání na malý banket. Menu jsme sestavili dle vaší objednávky ještě na Zemi, pokud byste jakkoli změnili názor na to, co je dobré, neváhejte a ozvěte se. Chutě se ve vesmíru mění,” usmála se vědoucně.

„Náš kuchař Aaron,” ukázala na mne Barča, „splní jakékoli vaše přání.”

Proti své vůli jsem se usmál. Kuchař - to je jen třešnička na dortu. Rozumět všem těm kuchyňským automatům, znát je do poslední trubičky, ladit na místě chování v beztížném stavu, to je, vážení pánové, o dost víc, než hodit flákotu do suviny a zmáčknout knoflík. Ale jestli chtějí kuchaře, mají ho mít.

Šestice hostů se přesunula ke stolu a zasedla. Židle, zase taková psychologická pomůcka. V beztíži je první dny nevolno každému, což je v restauraci na pováženou. Řešíme to na všech frontách. Medici rvou strávníkům postafen proti mořské nemoci, cvokaři zase radí zakotvit na židli.

„A poslední člen posádky,” ukázala na průlez, ve kterém se právě ukázala neholená tvář rozčepýřeného Sergeje, „správce ruské části stanice je Sergej. Po večeři vás provede po lodi.”

„On je jurodivý?” zajímá se Małgorzatka.

Okamžitě jsem sklonil hlavu k přístrojové desce, aby mi nebylo vidět do obličeje. Úkosem jsem zapátral po Terce. Také měla co dělat, aby udržela dekorum.

Małgorzatka je ten typ, u kterého nepoznáte nic. Je to ještě holka, nebo dospělá ženská? Mluví vážně, nebo si dělá srandu? Jedno je jisté, má prachy.

„Sergej je vědecký pracovník. Provádí hodnotné pokusy,” zachraňuje Terka pohotově situaci.

„Prý až odejdete,” obrací se na nově příchozího Derek, „skončí věda ve vesmíru.”

„Tak zlé to nebude,” nasává nenápadně Sergej vůni kuchyně, „experimenty jsou už teď de facto v rukou automatických stanic. Peníze pro ISS teď půjdou na jiné projekty.”

„Jen aby,” pochybuje Małgorzatka.

„Slyšela jsem, že se chcete vrátit na Měsíc.”

„Že bys tomu věřila, Roxano. To je evergreen, tím nám blbli hlavu už...”

„Astronauty k pilotovanému letu na Mars už cvičí,” vkládá se do hrozící hádky Sergej.

„To už tu bylo taky,” přilévá olej do ohně pro změnu John, „hrají si v poušti na badatele a až to novináře omrzí, tak to celé potichu vyšumí.”

„Kdo si objednal lososa?” zacvrliká Terka s kosmotalířem na ruce. Samozřejmě ví, že John. Ale když už ho chce umlčet, nemůže před něj plácnout jídlo a na rovinu přikázat: „Jez a nemel!”

„To je pro mne,” nechal se John nachytat a přitahuje porci k sobě.

Do vývoje kosmotalíře investoval Imaginar majlant. Zajistit, aby jídlo nepoletovalo po kabině, je samo o sobě náročné. Docílit, aby na talíři pěkně vypadalo a zůstalo tak co nejdéle, to už je výzva hodná výzkumu.

Tajemství je samozřejmě v přilnavosti. Materiál, který k sobě přilepí pizzu zrovna tak jako kuřecí stehno, nebyl problém připravit, potíže nastaly až s kulinářským lepidlem. Ne vše se dotýká talíře, jednotlivé složky jídla pospolu nedrží, je třeba je dohromady slepit něčím, co je stále lepkavé, ale ne tak moc, aby se nerozteklo po všem, čeho se dotkne, dá se snadno setřít ubrouskem z ruky, ale vařených potravin se drží, není vidět, cítit a nemá žádnou chuť. I to nakonec vývojáři zvládli. Jenomže ten prevít zase nechtěl držet na talíři. Skončilo to jako vždy, kompromisem. Lepil se blbě na talíř i na potraviny. Nicméně, nějak to fungovalo, kuřata po stanici nelétala ani při nácviku, petržel na řízku seděla jak přilepená, rýže... na rýži si ještě netroufáme.

„Pozor, další chody jsou na cestě,” nečekal jsem už na nic a začal vzduchem posílat zbylé talíře. O tomhle jsme vedli zuřivé diskuse ještě na Zemi. Konzervativci trvali na klasickém servírování se všemi ceremoniemi kolem, ostatní tvrdili, že by byl hřích nevyužít vlastností nového prostředí, co jen to půjde. Nakonec se domluvili, že to visí na mně. Pokud se to naučím bezchybně, ať si s jídlem třeba žongluju.

„Nebojte se, tady létá jídlo až pod nos,” pokouším se o humor.

Talíře pomalu rotují kolem své osy, pozvolna se sunou vzduchem a dosedají každý na své místo. Magnetická dna cvakají o stůl, tření zastavuje pohyb, jídlo tlačené setrvačností se snaží vyběhnout ven, ale elastické síly lepidla vítězí. Je prostřeno.

„Já chci taky!” protestuje John s talířem v ruce.

„Jak malej,” neodpustí si Małgorzatka. „Přípitek nebude?”

Nastalo rozpačité ticho. Pozoruji hosty, jeden každý vysolil neuvěřitelnou hromadu peněz, nechal se týdny trápit přípravou na let, každou hodinu si představoval, jak to proběhne, a teď, s hlavou od myšlenek vymetenou, svorně zírají na kovové pohárky zachycené v magnetických pastích dvacet centimetrů nad stolem. Stačilo by do nich ťuknout, aby se vykutálely z magnetického dolíku a vydaly se na pouť po restauraci.

„Sergej!” vysvobodila konečně ostatní z rozpaků Roxana. „Já chci přípitek od opravdového astronauta!”

„Kosmonauta,” opravil ji John polohlasně, za což byl odměněn Sergejovým úsměvem.

Olaf se zatvářil neutrálně, jako, že se ho to netýká a jestli si tu někdo myslí, že tu jiný naut není, tak on mu to vymlouvat nebude.

„Já,” napřímil se pomalu Sergej způsobem, který se dal zaměnit za povstání, „mám jediný přípitek.”

Pomalu se rozhlédl po zvědavých tvářích. U každého se na pár okamžiků zastavil a zahleděl přímo do očí, jako by chtěl každému říci, že to, co poví, není jen jeho přání, ale že se dotýká všech.

„Na kosmonautiku. Ať brána do vesmíru zůstane otevřená.”

Pak uchopil pohárek, přitiskl k ústům a horním rtem zlehka zatlačil na víčko. Skrytý ventil se automaticky otevřel a Sergej během několika sekund vysál obsah.

„Na kosmonautiku,” opakují ostatní a chápou se svých pohárků.

„Mně to nejde,” naříká po chvíli mlaskavého srkání Małgorzatka.

„Musíš držet pohárek za stopku, ne pod stopkou,” vysmívá se Piotr. „Ve stopce je přisávací trubička.”

„No právě, trnu hrůzou, kdy to tou trubičkou vyteče.”

„Žádný strach,” vkládá se do diskuse Sergej, „na dně pohárku je pružná membrána. Stopkou nic nevyteče.”

„Vám já věřím, bodrý kosmonaute.” zamračí se Małgorzatka na Piotra.

John se zachechtal. „Tak jde se na dlabanec. Proto jsme tady, ne?”

Chvíli jedli mlčky. Čekal jsem to. Tyhle hosty jsem těžko mohl ohromit něčím, co ještě neochutnali. Nikterak se mne to nedotklo, s tím se počítá. Jde tu o dobrodružství, ne o jídlo. Navíc, i přes dávku postafenu museli mít stále žaludek na vodě. Zítra jim bude lépe.

„Ať brána do vesmíru zůstane otevřená,” prolomil mlčení konečně John. „To jsi řekl pěkně, Sergeji. Tos vymyslel teď?”

„Vlastně ano. Jako tu formulaci, ale honí se mi to hlavou už dlouho.”

„Bojíš se o finance? Myslím, že se tenhle kšeft,” ukázal kolem sebe, „rozjíždí docela slibně. Co říkáte, holky?” obrátil se teď pro změnu na Terku a Barču.

„Finance jsou jedna věc, místo druhá.”

„Místo? Jako, že se sem nevejdeme?”

„Doslova. Na kosmických orbitách je dost těsno.”

„Tolik družic? To se mi nezdá.”

„Nejen družic, těch je jen pár tisíc. Jde o kosmické smetí. Zbytky raketových nosičů, trosky dosloužilých družic. To vše se sráží v obrovských rychlostech, drtí se na menší, ale stále nebezpečné části. Není bezpečno, tady nahoře. Šupinka odprýsklého laku udělá díru do skafandru, zatoulaná matice prorazí stěnu modulu.”

Anna se zatvářila vylekaně, John předstíral, že to chápe jen jako čistě akademickou konverzaci.

„Nechtěl jsem vás vyděsit, Anno,” usmál se na ni Sergej. „Náš orbit je zatím čistý. To, co tu létá, je pečlivě monitorováno... Alespoň ty větší kusy,” upřesnil po krátké pomlce.

„A nejde to nějak odstranit?”

„Jak? Na nižších drahách něco časem shoří v atmosféře. Teď čekáme na maximum sluneční aktivity. Atmosféra pak vždy zasahuje poněkud výše a trochu dole zamete. Ale to je tak všechno.”

„Třeba by šlo trosky sestřelovat laserem.”

„A drtit je na menší a menší projektily?”

„Nebo nějak sbírat.”

„Je mi líto, Roxano, kdyby to bylo tak jednoduché, jistě by již něco zkoušeli.”

Nálada se začala kazit. Sergeje přetrhnu!

„Dále můžeme nabídnout nějaký zákusek. Doporučuji ruský jablečný dort s vanilkovou zmrzlinou.”

Rozjasněné tváře mi daly za pravdu, že jsem zvolil správnou taktiku.

•

Zlehka jsem strčil do vaku s vodou. Zakýval se ve vzduchu a poslušně se podvolil impulsu. Ještě jednou se rozhlížím po chodbě. Všude ticho, hosté po vyčerpávajícím dni zapluli do ruského modulu Nauka, kde mají útulné minipokojíky. Odtamtud nespatří malé kotoučky, vylétající z Kiba, až vstoupíme do zemského stínu. Potichu vyplouvám z ruské části, a zavírám se v kuchyni. Hlavně, že si Sergej ničeho nevšiml. Dá to hodně práce vyměňovat plné vaky za nafouknuté vzduchem tak, aby se na pohled nic nezměnilo.

Vak zatím doplul ke stěně, nárazem se poněkud zploštil, zavlnil se jako fald na tuleni a líně se odrazil zpět. Přichytil jsem ho připraveným řemínkem a začal vytahovat vše potřebné. Pomalu se z toho stává rutina. Ještě pár litrů a budu na rovné stovce. Tím se nejnáročnější část práce skončí. Vlastní sběr dat je sranda, už teď jich je hezkých pár mega denně a nemám s tím problém.

Přehlížím pracovní prostor. Vše na svém místě, za hodinku mám zkompletováno. Že bych vypustil všechny zbývající už dnes? Dotáhnout je do Kiba a nacpat do šachty pro vypouštění vědeckých přístrojů je otázka pár minut... Jsem unavený, ale vidina, že bych mohl mít celou tu štrapáci za sebou...

„Že sis neřekl o trochu vody,” ozval se za mnou chladný hlas, „byl bych ti dal, kolik bys chtěl!”

Otočil jsem se. Ve dveřích se jako bůh pomsty vznášel Sergej. Naježené vlasy a vousy, ale oči měl spíš smutné.

„Opravdu sis myslel, že si ničeho nevšimnu? Jako ty sis nevšiml, že někdo náhodou nechal na chodbě zapomenutý notebook s aktivovanou webovou kamerou? Na co, prosím tě, potřebuješ tolik vody?”

Z hlavy se mi začalo kouřit. Vyklopit mu vše na férovku, nebo nadhodit nějakou výmluvu? Ale jakou! Něco, co bude znít věrohodně. Sergej není hlupák, já neumím lhát.

„Aha, tak přece, nechtěl jsem tomu věřit,” vysvětlil si mé mlčení po svém. „Kamaráde,” teď už byl smutek v jeho hlase zřetelný, „musím tě zklamat. I kdybys vyextrahoval všechno stříbro, co v ruské vodě máme, bude ho dost málo. Určitě ne tolik, abys jím utišil výčitky svědomí. Doufám, že alespoň v tom se nemýlím.”

To rozhodlo. Žádné výmluvy nebudou.

„Sergeji, počkej,” chytil jsem ho za rukáv, když se otáčel k odchodu. „Není to tak.”

„A jak to tedy je?”

„Myslím, že se ti to bude i líbit. Zavři prosím.”

Ani nezaváhal, zavřel s rychlostí, která mne nenechala na pochybách, že mi chce věřit.

„O peníze tu jde, dokonce o dost peněz. Ale ne za stříbro. Dělám tu výzkum, který by jistou firmu stál tolik peněz, že by ho nemohla zafinancovat, pokud by to šlo oficiální cestou.”

„A to se mi má líbit?”

„Tohle ne, ale mohlo by tě zajímat, že když to všechno vyjde, tak... tak brána do vesmíru zůstane otevřená.”

Nechal jsem slova chvíli působit.

„Poslouchám,” ozval se po chvilce.

„Slyšel jsi o iontových mikromotorech?”

„Co je s nimi? Myslel jsem, že skončily v muzeu. Slibný začátek, ale na nic to... to je ono?” přerušil řeč, když jsem zvedl ruku svírající mezi palcem a ukazovákem temný kotouček, rozměry dost připomínající žeton do nákupních košíků.

„To je ono,” pousmál jsem se, jak brzy jsem ho chytil do jeho zvědavosti. „Je a není,” pokračoval jsem, když si motorek převzal a začal zevrubně prohlížet. „Pamatuješ si, jakou měly ty staré verze hlavní nevýhodu?”

„No, asi malý tah, ne?”

„Tah měly malý, ty nové sice mají podstatně větší, ale to není důležité. Když pracují dostatečně dlouho, dají nakonec impuls mnohonásobně větší, než klasický chemický motor. Stačí zajistit přívod proudu.”

„Jo, vidím! To je urychlovací mřížka?” ukázal na tmavší stranu motorku. „Zdá se mi nějaká jemná, kdysi jsem to měl v ruce, možná už si špatně pamatuji.”

„O to právě jde. Dřívější mřížka musela být hrubá, jako médium se používala nějaká organická iontová tekutina...”

„To si vzpomínám, ethyltrimethylimidazoliumtetrafluoroborát. Nebo tak nějak, že?”

„Cože!”

„Nu, ničevó. Na to jsem balil holky. Moc to nezabíralo. Mluv dál.”

„No, tak právě na tomhle sajrajtu to nakonec ztroskotalo.”

„Proč?”

„Vím já? Asi to neuměli vyslovit. Ty se vždycky něčeho chytneš! Hlavní je, že už není třeba.”

„Hele, nechceš naznačit, že to musí být voda se stříbrem!”

„Chci naznačit, že to musí být voda. Stříbro snad nevadí. Neměla by vadit žádná nečistota. Voda se nejdřív elektrolyticky rozloží a urychlovací mřížka vystřelí ionty ven. Mnohem rychleji, než by to zařídila chemická reakce...”

„Jasně, to už je klasika. Chvíli vystřeluje kladné, chvíli záporné.”

„To bylo dřív. Materiály a izolanty pokročily. Okolí středu vystřeluje anionty, okraj kationty. Ušetří se čas na relaxaci při změně polarity. Tah je větší.”

„A ty to máš otestovat v beztíži. A na co potřebuješ té vody tolik?”

„Dostáváme se k tomu hlavnímu,” vytáhl jsem z kufříku kus splasklého igelitu.

„K blicímu pytlíku?”

„Balíme do toho všechno možné. Ne vše se vejde do zavazadla s osobními potřebami. Prohlídni si obal proti světlu.”

Nevěřícně a trochu štítivě natáhl ruku pro to, co byl v jeho očích blicí pytlík. Pochopil v první vteřině, přesto ještě dlouho zevrubně zkoumal každý čtvereční centimetr, jako by si myslel, že dokáže z klikatice vlisovaných vodičů a elektronických obvodů vydedukovat i funkci zařízení. Nakonec zvedl oči ke mně. Nebyla v nich už ani stopa podezírání, jen upřímná zvědavost.

„Ty velké tmavé plochy jsou sluneční baterie, na ty kruhové struktury asi přijdou ty tvé iontové motorky, to ostatní... dám se poddat.”

„To ostatní jsou mikroprocesory.”

„Proč tolik, stavíš vesmírného šachistu?”

„Je to jen mnohonásobně jištěný ten samý obvod, to je kvůli...”

„Jasně, když kosmické záření odpraží jeden procesor, naskočí druhý.”

„Tak to už víš skoro všechno, pojď mi pomoct.”

Zatvářil se jako někdo, kdo si vůbec nemyslí, že by něco chápal, natož aby věděl všechno, přesto ochotně přiskočil.

„Nalij sem vodu,” nastavil jsem před něj prázdný obal a prsty rozevřel malý otvor ve sváru.

„To jsou věci,” divil se Sergej, nicméně nasadil hadičku, kam patřila, a s citem začal stlačovat vak s vodou. Prázdný obal se rychle plnil, nabýval pevnějších obrysů, nakonec díky pružnosti zaujal definitivní tvar koule o průměru pěti palců. To je taková oblíbená úlitba měrným soustavám. Poloměr v palcích, objem jeden litr.

„Tady to svař.”

Vzduchem zavoněl svářený polyethylen, rozevřel jsem ruce, do prostoru vyplula zlatavá koule.

„Tak ji vyzkoušíme?” posvítil jsem na ni reflektorem, sluneční baterie začaly napájet řídicí elektroniku právě narozené družice energií.

„Jak poznáme, že funguje?”

„Funguje, podívej,” natočil jsem k Sergejovi obrazovku svého notebooku.” Zachytil jsem signál.”

„Co vysílá?”

„Zatím, pouze svou identifikaci a údaje o poloze, nic jiného není třeba.”

„Třeba k čemu?”

„Ještě zkontrolujeme pohon,” přeskočil jsem odpověď. „Elektrolýza se spustila,” ukázal jsem na drobné bublinky plynu kolem vlisovaných elektrod na vnitřní straně průhledné fólie.

„Dá se ucítit tah trysek?” přiblížil Sergej kousek papíru k jednomu motorku.

Nic se nestalo.

„Zatím nemá důvod se někam pohybovat. Počkej, až motorek zapne, pak uvidíš, jak se papírek zatřepetá. Není to žádná extra síla, ale když působí pořád, dotlačí družici, kam bude chtít. Podle toho, který nebo které motorky zapne, může i manévrovat.”

„Pořád nechápu, k čemu mi je družice, která doletí, kam chce, ale nic jiného neumí.”

„Jednu důležitou věc jsem ti neřekl. Výrobní cena nejsou ani tři dolary. Můžeme jich nasekat tisíce, pokladna to ani nepozná. Já osobně jsem jich tu zkompletoval a vypustil skoro stovku. To je minimální množství, co tak tak stačí k experimentu.”

„Já tě praštím. Mohl by ses prosím snížit k méně chápavému a alespoň naznačit, co je to za zatracený experiment?”

„Jak jsem řekl, každá nanodružice vysílá svou polohu. Zároveň přijímá vysílání ostatních družic a měří intenzitu jejich signálu. Pokud mezi nimi letí nějaké těleso, signál je ztlumený nebo jinak pokřivený. V tu chvíli se začnou nanodružice domlouvat, zjistí, kde se to těleso nalézá, jak je asi velké, a když ho nemají v databázi existujících družic, je jasné, že našli kosmické smetí. V tu chvíli...”

„A nahlásí polohu!” vyhrkl Sergej. Za celou dobu, co ho znám, jsem ho neviděl rozjařenějšího. Co víc... šťastného.

„Nic tak primitivního,” triumfoval jsem. „Ony začnou vykazovat kolektivní chování, dohodnou strategii, kolik a které družice se budou problému věnovat. Ty se pak na trosku sesypou a dostrkají ji do atmosféry, kde shoří.”

Chvíli bylo ticho. Zdálo se, že Sergej snad komunikuje s nanodružicemi, co již létají vesmírem, snad se s nimi i vrhá na kosmické smetí, snad... nevím co dělal, ale rozhodně byl hodně daleko za stěnami naší stanice. Teprve po několika sekundách se vzpamatoval.

Napřáhl ke mně pravici, stiskl jsem ji a uvěřil, že mé tajemství zůstane naším tajemstvím.

Usmál se: „A brána do vesmíru zůstane otevřená!”

•

„Na Zemi to šlo nějak snáz,” snažil se John zakrýt domnělou nešikovnost, když se s mou a Olafovou pomocí nakonec nasoukal do horní půlky skafandru.

„Šlo ti to ještě dobře,” utnul jsem litanii ještě dříve, než nastala.

„V beztíži si skafandr bez pomoci neoblékne nikdo.”

„Myslím, že ne...”

„Na, šlukuj,” nasadil jsem mu přes obličej kyslíkovou masku dříve, než bylo nezbytně nutné. „Je třeba preventivně vyplavit dusík z krve. My jdeme zatím pomoct Anně.”

Anna se do křížku se skafandrem ani nepustila, čekala na nás. Nic neříkala, v její pobledlé tváři se dalo číst jako v novinách. Prověšené koutky nemohly znamenat nic jiného, než že ji dohnala mořská nemoc, jako každého v prvních dnech stavu beztíže. Rozšířené zorničky, to byl obyčejný strach. Stěny orbitální stanice dávají pocit bezpečí. Ovšem pocit, že ji po výstupu ven bude od mrazivé nicoty dělit jen tenká skořápka skafandru, to už je záběr na nervy. Připravit se na to nedá, to si musí zažít. A až bude venku viset nad Zemí...

Náhlé zadunění mi nedovolilo domyslet. Vlastně to nebylo zadunění. Zvuk spíš připomínal lupnutí obří dětské klapačky, jen o pár oktáv hlubší.

Protokol v takových situacích hovoří jasně. Olafa se týkala ta část, kde se má postarat o pasažéry, já letěl za zdrojem zvuku. V Uzlu 1 jsem se srazil se Sergejem, následovaným Barčou.

„Co to bylo?”

„Odkud to šlo?” vyštěkl Sergej.

„Těžko říct,” nevěnoval jsem Barčinu dotazu pozornost,

„chodby se chovají jako vlnovod. Šlo to odnikud a...”

Zmlkl jsem. Do věčného šumění ventilace a dalších hlasů stanice se přidal nový zvuk.

„Co to syčí?”

Opět jsem nechal Barču bez odpovědi a vyrazil za zvukem.

„Počkej, opatrně,” křičel mi v patách Sergej, „abys...”

Nevěděl, co bych mohl pokazit. Teď záleželo na rychlosti. Co nejdříve zjistit příčinu.

„Něco se děje v Kibu.”

„Tam se nemá co... Je tam jen voda...”

Přes všechny logické argumenty zvuk sílil, čím více jsme se přibližovali. Do modulu jsme se protlačili najednou.

„Panenanebi!”

Voda v zásobníku je udržována pod tlakem. Proto má čelní stěna dutý tvar, lépe tlaku odolává a může být z tenčího materiálu. Jenomže, teď byla vypuklá. Tlak uvnitř zřejmě přesáhl kritickou hranici a v jednom mocném klapnutí stěnu vyboulil. Mezi stěnou a uchycením vodovodního kohoutku prasklo těsnění. Z otvoru se sykotem unikala voda a vzduch.

„Zastav kompresor!”

„Kompresor stojí. A asi už dlouho,” dodal jsem, když jsem pohlédl na manometr s hodnotami daleko za tlakem, který měl udržovat.

„Tak co to...”

„Něco jiného, takový tlak by kompresor ani nezvládl.”

Jako na povel jsme stočili zrak ke vzduchovému vaku, který měl udržovat tlak v nádrži. Už delší dobu jsem měl podezření, že netěsní. Jiné vysvětlení bublin vzduchu vznášejících se ve vodě mne nenapadlo. Jenomže, teď byl vak spíš splihlý, jako by ho nějaká vnější síla stlačovala. Naopak, bubliny vzduchu se spojily do jedné mohutné, která si svým objemem nezadala s vakem v době jeho největší slávy.

„Odšroubuju kompresor, vak se vyfoukne úplně, tlak trochu klesne.”

Sergej zavrtěl hlavou. „To nebude stačit, podívej na manometr.”

„Tak budeme odpouštět vodu, až se bublina dostane ke kohoutku, tak vysyčí ven.”

„Kam chceš tolik vody...” Ani nedopověděl, bylo jasné kam. „Musíme konzultovat se Zemí,” dodal po chvilce.

„Na to není čas, jestli se trhlina kolem kohoutku rozšíří, tak to rupne a bude stejně všechno venku,” volal jsem už na cestě ke dveřím. „Bude stačit, když zavřeme, aby voda nelítala po celé stanici.”

Váhavě přikývl. „Tak já to pustím, stejně už jsem se namočil,” schválil Sergej konečně akci a otočil ventilem.

Proud vody vytryskl naplno, letěl po celé šířce modulu a zapíchl svůj tlustý prst do protější stěny, aby se následně rozstříkl na tisíce kapek poletujících po místnosti.

„Jak tohle pochytáme...”

„Tlak klesá,” ozval se Sergej od manometru, „dost pomalu, ale klesá.”

Kohoutek zachrchlal a zapištěl, jak se dostala jedna z větších bublin k jeho ústí.

„Co to má být!” pokrčil Sergej po chvilce nos. „Odkud to sakra znám! Vlastně to ani není cítit. Ale tak nějak...” třel si zamyšleně svůj analyzátor.

To už jsem také nasával. Také jsem to znal, ještě teď před chvilkou...

„To totiž není vzduch,” doklaplo mi po pár sekundách. „To je...”

A teď mi zase doklaplo, že pouštět tenhle plyn jen tak do stanice není nejšťastnější nápad. Protože, jestli je má teorie správná, není to jen plyn, je to směs plynů. A rozhodně jiná, než vzduch.

„...kyslík,” dopověděl jsem konečně a zbytečně, protože Sergej už také poznal, oč jde.

Teď, když jsme věděli, na co se zaměřit, nebyl problém najít zdroj bublinek. Desinfekce vody v rezervoáru Kibo je realizována ultrafialovým světlem. Konstruktér vodního rezervoáru využil stávající elektroinstalace a její zakončení obsadil vodotěsnými UV lampami. Když výrobce lamp ujistil, že životnost jeho lamp strčí do kapsy životnost celé stanice, pokývaly moudré hlavy, že tohle řešení je nejjednodušší, potažmo nejlevnější, ale také nejelegantnější. Bohužel se nikdo nevyjádřil k vodotěsnosti konektorů zmíněných lamp, voda se dostala tam, kam neměla, a ačkoli nebyla dostatečně vodivá na to, aby zařízení vyzkratovala, byla dost vodivá na to, aby se z ní stal elektrolyt.

„Támhle,” ukázal Sergej k jedné z lamp.

Malá bublinka sedící na vlasové spáře, zvětšila svůj poloměr natolik, že našla sílu se od lampy odpoutat a líně odplout pryč. Těžko říci, u které z elektrod se tahle bublinka vylíhla a jestli obsahuje vodík nebo kyslík. Až se časem připojí k jiným, budou oba plyny zase spolu, celé natěšené zreagovat v poměru dva ku jedné a vytvořit látku, ze které povstaly. Že se při tom naráz uvolní energie, která do procesu elektrolýzy vstupovala po dlouhé týdny a měsíce, nebylo třeba nikterak zdůrazňovat.

„Musíme vypnout elektriku!”

„A pak hned ten vodík,” dodal Sergej už během úprku k výlezu z modulu.

Nebylo mi jasné, co má v plánu s vodíkem udělat, ale na tom teď nezáleželo. Nejdříve zastavit elektrolýzu.

„Pořádně, zavři!” křikl jsem, když jsme byli konečně venku. „Nějaký plyn už utekl, nesmí se rozšířit po stanici.”

„Fofrem k rozvaděči!”

Barča poplašeně uskočila. Nevěděla, co se děje, ale bylo jí jasné, že teď nesmí překážet.

Jako střela jsem proletěl kolem, nechal za sebou ji i Sergeje, konečně zahnul za roh a odklopil víko pojistkové skříně.

„Mám vypnout celý modul?”

„Jasně, dělej.”

UV lampy desinfikující vodu nejsou jediným elektrickým zařízením vodárny. Je tu ještě několik ventilů ovládaných čidly kompresoru. Jejich elektromagnety, ostatně jako každé cívky, se jen obtížně vyrovnávají s náhlou ztrátou napájení. Dosud hýčkané magnetické pole nechce dobrovolně opustit svět a převtělí se do elektrické energie. Ta hledá, jak uzavřít proudokruh a nelze-li jinak, přeskočí mezi obnaženými vodiči ve formě větší či menší elektrické jiskry. Těžko říci, zda to tentokrát opravdu jinak nešlo, nebo ani opravdová jiskra nepřeskočila a došlo pouze k nadměrnému zahřátí nějaké součástky. Vodík s kyslíkem není nikterak stabilní směs plynů, stačí ji opravdu málo, aby se začala měnit na vodu. Ta proměna probíhá lavinovitě a mezi lidem vešla ve známost pod pojmem exploze.

•

Víko rozvaděče zabrnělo mezi prsty, koleno dotýkající se stěny zaznamenalo prudký záchvěv, stěny a podlaha ujely někam do strany a v příštím okamžiku jsem ohluchl. Tlaková vlna mne sevřela, asi jsem na moment ztratil vědomí. Ne na dlouho. Nějaká síla mne popadla a hodila nazpět do chodby ke Kibu.

Vrazil jsem do Sergeje, byl na tom podobně jako já. Dezorientovaný a lapající po dechu. Vzduch stále ubýval, výbuch musel udělat do stanice pořádnou díru a průvan nás k ní hnal. Pokoušel jsem se zapřít, ale nebylo o co. Nohy i ruce klouzaly po hladkých stěnách.

Do zorného pole se mi dostalo bezvládné tělo Barči unášené proudem vzduchu chodbou. Zároveň jsem spatřil příčinu dehermetizace. Zámek poklopu do Kiba nevydržel explozi a otevřeným otvorem teď svištěl zbylý vzduch ven ze stanice. Po cestě s sebou bral vše, co mu přišlo do cesty. Mne, Sergeje a hlavně Barču. Celé to nemohlo trvat déle než několik sekund, to jen mé vnímání času se zrychlilo.

Pud sebezáchovy mi radil, abych se vzpíral, jak jen to půjde. Co nejdéle vzdorovat vražedné síle. Naštěstí se včas ozvala rozvaha. Touto cestou prodloužím svůj život o pět deset sekund. Pak stejně nebude co dýchat, ať už se udržím vevnitř nebo mne vesmír nasaje do sebe. S vypětím vší vůle, s poslední deci vzduchu v plicích jsem poslechl rozum a vrhl se kupředu.

U otvoru jsem byl dřív než Barča. Přirazit poklop! To je jediná naděje. Stačí, když ho o kousek přetočím v pantech, unikající vzduch a následný přetlak ho již samy zaklapnou, kam patří, s trochou štěstí snad vzduchotěsně. Napřáhl jsem ruce kupředu a na zlomek sekundy se zarazil. Z poklopu vyzařovalo teplo. Teprve teď jsem si všiml tenkého proužku dýmu v místech, kde se dotýkal stěny. Explozí rozžhavená dvířka propalovala plastové obložení stěny. To se škvařilo, doutnalo, ale díky malému tlaku vzduchu se naštěstí nezmohlo na plamen.

Zatnul jsem zuby, uchopil kryt a trhnutím překlopil na druhou stranu. Jak jsem předpokládal, o zbytek se postaral tlak zbývajícího vzduchu na stanici. Nechtěl jsem nic ponechat náhodě a ramenem alespoň trochu chráněným rukávem pomohl poklop přitlačit do otvoru.

Poslední, na co si pamatuji, bylo, že jsem uskočil před palčivou bolestí v rameni. Neomdlel jsem, protože později, když jsem opět začal vnímat, měl jsem na obličeji kyslíkovou masku. Barča byla stále v bezvědomí a Sergej teprve někde v půlce chodby. Masku jsem si tedy musel nasadit já sám, jen nevím kdy a jak.

Barča! Honem masku! A co ostatní, co Terka! Jedno po druhém, nejdřív Barča. Tady někde musí být druhá maska. Pohledem jsem zavadil o Sergeje. Řítil se ke mně, divoce gestikuloval a něco křičel. Teprve teď jsem si uvědomil podivné ticho. Sáhl jsem si k uchu a nahmátl něco kluzkého mokrého. Na koncích spálených prstů ulpěla krev.

Tu masku! Bolela mne hlava, v zádech mne pálilo, ale pustil jsem se znovu do hledání. Chtěl jsem se pustit do hledání, když do mne vrazil plnou parou Sergej. Pochopil, že neslyším, tak mi prostě otočil hlavu.

To protivné pálení v zádech nebylo způsobeno spáleninou na rameni. Na stěně za mými zády žhnula ohnivá bublina. Teprve teď mi došlo, že za zlepšeným dýcháním nestojí jen kyslíková maska. I okolní tlak se srovnal. Environmentální systém vykompenzoval úbytek vzduchu z rezervních zásob. Nespokojil se s obyčejným vzduchem a v zájmu zdraví osádky napumpoval do prostor téměř čistý kyslík. Kyslík jde však k duhu nejen lidem, ale i jakýmkoli oxidačním procesům. To, co se před chvílí v řídké atmosféře pouze škvařilo a doutnalo, nyní vyšlehlo jasným plamenem.

„Hasičák!” zaslechl jsem konečně, co Sergej křičí.

Proto tak hnal. Ne ke mně, ale k hasicímu přístroji na stěně uzlu. Po požáru na Miru se hasicí přístroje braly velice vážně, nikdo si nedovolil jejich stav zanedbat. Tento zvyk se přenesl i na ISS. Jenomže od těch dob se pod ní Země už mockrát otočila, přístroje samozřejmě byly na svých místech, ta místa samozřejmě byla volně přístupná, nicméně důslednost technických kontrol vlastního zařízení povážlivě balancovala na hraně alibismu. Nedělal jsem si iluze, že pod správou Imaginaru došlo k výraznějšímu zlepšení. Až do dnešního dne byla pro mne veškerá požární doporučení vzduch.

„Sakra,” zápasil Sergej s hasicím přístrojem, „co je s tím!”

Jak dlouho ten zápas trval, sekundu, dvě? Víc ne, přesto ohni stačilo, aby se rozšířil po celé stěně uzlu. Neviděl jsem přesně, co hoří. Nejspíš samotné plastové obložení. Podle nazelenalého dýmu, plížícího se kolem, bych soudil, že i izolace kabeláže má na požáru svůj díl. Materiál, který je za normálních okolností samozhášivý, se v kyslíkovém prostředí chová jako pochodeň. Zvlášť, když ho ventilace...

„Co je s tou ventilací!” strhávám ze stěny záložní hasičák. Proč se ještě nevypnula! „Musíme ji vypnout,” stačím ještě zakřičet na Sergeje, když mne skolí záchvat kašle. Kyslíková maska netěsní. Před startem jsem se podle předpisů holil každý den, první dny pak i tady na stanici. Nakonec jsem si řekl, že mi do toho nemá kdo co mluvit, a začal si pěstovat plnovous. Ten sice odpovídal duchu naší tradice, ale málo platné, kyslíková maska pak na tvář nedosedne, jak by měla.

„Ukaž,” vyškubl mi Sergej přístroj z ruky a vytrhl pojistku.

Tentokrát vše zafungovalo, jak mělo. Navracející se sluch mi prozradil, že proti plamenům vytryskl paprsek hasicí látky. Sergejovo tělo letící zpět, poslušno zákonu akce a reakce, mou teorii potvrdilo. To bylo ale vše, plameny se nezmenšily.

„Podržím tě,” podepřel jsem Sergeje zezadu.

Chvíli jsme se zmítali v beztíži a pomalu si našli polohu, ve které se dalo plamenům vzdorovat. Nakolik byl vzdor účinný, těžko soudit. Oheň se sice již nerozrůstal, na druhou stranu ani se příliš nezmenšoval. Co nevidět dojde náplň...

Konečně environmentální systém nebo nějaký jiný dobrý duch stanice zareagoval na zplodiny a vypnul ventilaci. Oheň znatelně slábl, dusil se v kouři. Zanedlouho zhasl i poslední plamínek.

Uzel 2 i modul Destiny byly plné kouře a vodní páry ze spálené umělé hmoty. Pára ostatní zplodiny rychle absorbovala a ve formě velkých kapek kondenzovala na stěnách. Pomalu se vynořovaly detaily. Začala na mne doléhat panika. Pohledem jsem hledal Barču. Já měl kyslíkovou masku a bezmála jsem se zalkl kašlem. Ona ji nemá...

Stanicí zaduněla rána. Tělem jsem zaznamenal další otřes, tentokrát sice slabší než první, ale neméně děsivý. Podívali jsme se na sebe. Sergejův výraz vyzařoval jen bezradnost.

„Meteor?”

„To by byla dost náhoda,” krčí rameny. „Vzduch snad neuniká, v uších mi ani nelupe.”

Mimoděk jsem si sáhl na uši. Ne jejich spolehlivost bych teď nesázel.

„Pojďte mi pomoct!” ozval se nový hlas.

Z cárů kouře se vyloupla další postava. Olaf se skláněl nad bezvládným Barčiným tělem. Na obličeji měla nasazenou maskou.

„Dýchá, ale je v bezvědomí,” vysvětloval s prstem na její krkavici, „tep má matný. Občasné svalové křeče.”

•

Barča dýchala ztěžka, tekutina v dýchacích cestách ji dusila. S Olafem jsme ji dotáhli a dostrkali ke Dragonu. Po cestě se probrala, pokusila se i usmát, ale bylo vidět, že jí to moc nejde. Bylo jasné, že léčba kyslíkem nestačí a musí okamžitě do nemocnice.

Ve stanici bylo ticho až na obvyklé hučení ventilace. „Kde je Terka?” zeptal jsem se.

„Hned po výbuchu jsem nařídil přípravu k evakuaci,” vysvětloval Olaf. „Naši jsou v Dragonu, Terka letěla do Sojuzu.”

Obrátil se k průlezu do Dragonu. „Jsme mimo nebezpečí, ale zůstaňte na místech. Není znám rozsah škod, po nezbytných propočtech dráhy opustíme stanici a vrátíme se na Zem.”

„Vrátíte nám peníze za předčasný odchod?” Ozval se hlas, který se snažil být vtipný, ale prošel velmi sevřeným hrdlem.

„Je tu ještě jedna věc,” neuznal Olaf dotaz za hodný odpovědi, „mezi personálem je těžké zranění. Barča potřebuje akutně ošetřit, asi otrava zplodinami. Před chvílí vykašlávala růžovou pěnu, nejspíš plicní edém. Potřebuji uvolnit jedno místo v Dragonu. Hlásí se dobrovolník?”

Odpovědělo mu rozpačité ticho.

„Jako vhodný kandidát by byl někdo drobnější postavy, kvůli velikosti křesla.”

Neviděl jsem to, co Olaf, ale řekl bych, že se pět hostů podívalo na Dereka, protože se po chvilce ozval jeho hlas:

„Opravdu jsem tady nejmenší?”

Znělo to, jako by pochyboval ne o tom, zda je skutečně nejmenší, ale jestli na tom opravdu záleží. Také mi bylo jasné, že tak moc na tom asi nezáleží. Jenomže Olaf nemohl dramatizovat situaci taháním slámky. Prostě potřeboval na někoho ukázat prstem.

„Nemáš se čeho bát, Dereku. Poletíš za chvíli Sojuzem, jsou tu dva po třech místech. Vy budete jen čtyři, bohatě vám vystačí.”

„Tak proč neletí Sojuzem Barča?” ozval se tentokrát pro změnu ženský hlas. Snad Małgorzatka.

„Stanice se po výbuchu přesunula na jinou orbitu, navíc nekontrolovaně rotuje, vidíte?” zavěsil Olaf do vzduchu kapesní nůž, který se vlivem odstředivé síly pomalým tempem vydal do rohu podlahy a jedné ze stěn. „Nejdřív musí stanici stabilizovat. Den dva si s tím budou hrát, než zjistí novou polohu a srovnají rotaci. Dragon si se startem poradí lépe než Sojuz.”

„A když ji nesrovnají?” vrátil se do diskuse Derek.

„Srovnáme,” reagoval okamžitě Sergej.

Jeho slovo kupodivu zabralo, hlasy zmlkly. Bohužel jen na chvíli.

„A když ne?”

„I tak nás Sojuz dostane bezpečně na Zem. Třeba po balistice, když ne jinak. Ale bude to velké přetížení s nejistým místem přistání. Barča potřebuje dopravit šetrně a hlavně hned, nemůže čekat, až nás na Sibiři najdou záchranáři.”

Chvíli bylo ticho.

„No nic,” pokračoval Sergej. „Ty nejsi ten úplně nejmenší. Můžeme požádat někoho jiného. Anno, Małgorzatko, co říkáte?”

„Neřekl jsem, že nepůjdu!” nechal se Derek nachytat, „Jen jsem chtěl znát své šance.”

Pak už bylo slyšet jen cvakání spon bezpečnostních popruhů a štrachání. Piotr a Roxana vystoupili z Dragonu, aby se Derek se svou taškou vůbec dostal ven. V Dragonu jsou cestující naskládáni jak lahve ve vinotéce, žádný volný prostor nezbývá, ale proti Sojuzu je to pořád ještě komfort.

Vzal jsem Barču za ruku, abych se s ní rozloučil. „Ať je ti brzo líp.”

Podívala se na mě a zkusila něco říct. Ukázal jsem jí, že se nemusí namáhat. Na ústech si držela ručník, který jí Sergej před chvílí přinesl z ruské koupelny.

„Nepotřebuješ přinést něco z věcí?” zeptal jsem se dřív, než mi došlo, že naše spací kóje prošly požárem a možná v nich nic použitelného nezbylo.

Zavrtěla hlavou, že ne.

„Na palubě máme všechno,” ujistil mě Olaf. Kývl na Roxanu. „Pomozte prosím Barče do skafandru. Vy taky všichni oblékněte skafandry, zahájíme přípravu ke startu. Máte všechno? Než počítač přechroustá přípravu, můžete si kdyžtak ještě pro něco...” nedořekl. Nůž, který stále ještě plul vzduchem, lehce změnil směr pohybu. Vlastně mne to ani nepřekvapilo, jen se mi potvrdilo, co jsem cítil celým tělem.

„Točíme se,” poznamenal Sergej, „půjdu vypnout automatiku stabilizačního systému, ať s námi tak nehází. Zdá se, že se posunulo těžiště stanice, automatika nemá šanci. Alespoň dokud ji nenakrmíme novými údaji. Spojím se se Zemí, snad něco vymyslíme.”

Olaf na něj vrhl zachmuřený pohled.

„Aarone,” ozvala se Barča, „kde je Terka, je tady někde?”

„Jo, je v Sojuzu, hned ji přivedu,” vyhrkl jsem a vyřítil se chodbou, abych to stihl, než se Dragon zavře. Ventilace hučela naplno, z americké části sem táhl zápach spáleniny. Nával kašle mě rozkmital a zpomalil. Konečně jsem u Sojuzu, natahuji ruce, dosáhl jsem na poklop.

„Terko,” tahám za úchyt, „vylez, pojď rychle.”

Víko se neotvíralo. Je snad zamčená? Zavrhl jsem myšlenku jako nesmyslnou. Přece neví, co se děje... nemůže odletět sama, když my jsme tady... Snažil jsem se myslet a zároveň jsem prozkoumával poklop, jestli není poškozen. Pokusy o otevření selhávaly. Terko! V duchu jsem ji viděl před sebou, až bolestně blízko u sebe. Jestli se jí něco stalo, musíme ji dostat ven. Namáhal jsem se marně. Nakonec jsem zadoufal, že Sergej snad zná tenhle systém lépe. Vracel jsem se k portu.

Vstup do Dragonu už byl zavřený. Sergeje jsem našel v modulu Zvězda. Sledoval monitory, na jednom byla modrá barva Země, na druhém nějaký rusky mluvící člověk. Derek se na mě díval, jako by čekal, že mu vysvětlím, co se děje.

„Sojuz nejde otevřít, Terka je uvnitř.”

„Jak to, nejde? Hele, chtěl s tebou mluvit Nikolaj Lvovič a váš ředitel. A víš, že jsme ztratili kus Kiba?”

Na třetím monitoru byl vidět kotvicí systém Dragonu, pomalu se vzdalující.

„Startují?”

„Všechno v pořádku, perfektní start. Dráhu zkorigují potom. Co je s tím Sojuzem?”

Sergej šel se mnou, zkoušel otevřít poklop všemi možnými způsoby, které už jsem prováděl já, i mnoha dalšími. Přinesl si nářadí a dokonce gumovou palici. Pak odešel informovat Nikolaje Lvoviče. Já jsem se ještě pral s nářadím a skřípal zuby. Bezvýsledně.

•

Seděl jsem před monitory v modulu Zvězda, v hlavě vyprázdněno po důkladném křížovém výslechu, kterému mě podrobili nadřízení. Spojení právě skončilo. Dragon byl ještě vidět na jednom z monitorů, vážka utopená v modrém moři, klesal do mraků.

„Ředitel je ředitel, tak ať řídí,” zabrumlal Sergej.

Předstíral jsem úsměv. „Co teď budeme dělat?”

„Nic,” zazubil se. „Mám tam vodku, jestli chceš. Teď budeme čekat, co vymyslí na Zemi. Mají plno fotek, záznamy z kamer, budou vyhodnocovat, šéfové budou schvalovat.”

„Nezkusíme zase otevřít Sojuz?”

„Jo, za pár minut. Až bude mít Dragon vypočtenou dráhu na Zemi.”

„OK.” Zakryl jsem si oči dlaněmi. Doufal jsem, že mozek odstíněný od světla se zklidní a bude lépe uvažovat. Ale přepjaté nervy pracovaly, začaly se mi promítat obrazy. Havárie. Bubliny v nádrži. Voda stříkající v modulu Kibo. Terka. Chudák Barča slzící, skoro udušená kouřem. A Terka, zase Terka. Požár, ohlížím se a vidím Terku v kouřové mlze. Bubliny v nádrži a usmívající se Terka.

Já samozřejmě vím, co tohle znamená. Ale nesmím si připustit, jak mi na ní záleží, protože pak by to bylo ještě horší. Všechno se zvládne líp bez citů, jen s rozumem. I na školení nám říkali, že citové vztahy můžou být nebezpečné při pobytu v kosmu a vůbec v uzavřených skupinách. Pro nás dva ostatně ani po návratu na Zemi nevidím žádnou reálnou možnost. Bez dlouhého uvažování je mi jasné, jak by na ni koukali moji ortodoxní příbuzní, a ta její rodina zase na mě.

„Víš co?” probralo mě Sergejovo houknutí. „Vezmu náš ruský tlakoměr, ten je úplně autonomní, bez připojení na elektřinu. Budeme potřebovat měřit co nejpřesněji.”

„A co?”

„Jestli je Sojuz těsně uzavřen. Když ano, možná ze Země přikážou odpal.”

„Že by doletěla sama? To by asi bylo nejjednodušší.”

„Pro nás, kamaráde. Pro ni tak ne. Samotný let nic není, ale dovedeš si představit tajgu? Sněhu po pás, nikde nikdo, jenom stromy a křoví. Silnice kdovíjak daleko. Budou ji hledat helikoptérou nejmíň pár hodin. Jestli vůbec zvládne dát zprávu, kam dopadla.”

„Prý je v Sojuzu taky puška,” vybavilo se mi. „Nevím, nás na přistání Sojuzem neškolili. Je to pravda?”

„A co bys chtěl dělat, až potkáš medvěda? Pozvat ho na koblihu?”

Musel jsem vypadat dost vytřeštěně.

„No, klid,” plácl mě Sergej po rameni. „Nějak se protlučeme. Ale ona, děvče, sama... to jsem asi nedomyslel. Na Zemi budou pořádně zvažovat, jaký dát rozkaz. Měli by ji na zodpovědnost, jestli se něco stane. Kdyby řekli nám dvěma, ať ji nějak vyndáme ze Sojuzu tady nahoře, při nejhorším to budou mít na koho shodit.” Zatvářil se hloubavě. „No nic, co jsem to chtěl?”

„Manometr,” připomněl jsem jemně.

•

Vznášeli jsme se a oddechovali. V uších mi ještě zněly Sergejovy ruské nadávky. Sundal jsem rukavici a prohlížel poranění u nehtu ukazováčku, které jsem si přivodil před chvílí při dalších marných pokusech otevřít poklop Sojuzu.

Kuželovitý poklop měl pár míst, za která jsme marně zabírali. Zkoušel jsem taky dloubat špičatým nožem, který jsem si přinesl z kuchyně, ale marně. Nebyl jsem úspěšnější než Sergej s ranami pěstí.

„Kašmár,” vrčel Sergej už klidněji, když mu zapípal komunikátor. S malým nadšením naslouchal hovoru na druhé straně. „To jsme už zkoušeli. Hm... hm... Spojení máte?” Podíval se na mě a zavrtěl hlavou, jakmile uslyšel odpověď. „Tak zatím.”

Bylo zbytečné cokoli dodávat. Terka zatím nenavázala rádiové spojení se Zemí. Neměli jsme od ní žádnou zprávu. Na druhé straně poklopu bylo ticho, žádné klepání se neozvalo. Utěšoval jsem se, že dokud neklepe, máme naději. Čte si návody a pokouší se zprovoznit rádio. Podrobné školení na Sojuz nemá, stejně jako já, měli jsme jen krátké seznámení, které končilo sdělením, že všechno je v návodech.

„Snad to zvládne,” poznamenal jsem celkem zbytečně. „Sergeji?”

„No?”

„Něco mě napadlo. Když nebudeme moct otevřít poklop, mohl by se Sojuz rozdělit. Obytný modul od přistávacího.” Naznačil jsem rukama oddělení dvou částí.

„To by ani nebylo potřeba,” mávl rukou Sergej. „V obytném modulu je výlez. Jenže ona nemá skafandr, to je problém.”

„A v tom Sokolu by nemohla ven? Jen na krátkou dobu.”

„V Sokolu jsi připojený hadicemi k ventilačnímu systému Sojuzu. Je to skafandr, ale není určený pro pobyt venku. To je hloupost. A každý skafandr na ven má zase na zádech batoh, takže otvorem ze Sojuzu neproleze.”

„Proč tam máte otvor, když se jím nedá vylézt?” dal jsem najevo roztrpčení.

„Slouží jenom k nástupu posádky na Zemi.” Sergej byl zřejmě rád, že může vysvětlovat. „Ovšem také se jím jednou vycházelo do vesmíru. Když Chrunov a Jelisejev vystupovali, měli batoh s ventilačním systémem tady vpředu na nohou, na stehnech. Zvláštní konstrukce. To už dneska nejde. Bylo to koncem šedesátých let.”

Byl jsem celkem rád, že se vynořil Derek, protože jsem neměl na delší historické exkurze náladu.

„Tak co?” vybafl. „Kávička, klídek? Už jste otevřeli?”

„Nejde to,” pokrčil jsem rameny.

„Jaký nejde? Tuhle odpověď neznám,” zatvářil se bodře.

Mlčeli jsme.

„Zavolejte na Zemi, když nevíte. Musí vám něco poradit,” nenechal se Derek vyvést z konceptu. „Já mám rád, když práce odsejpá.”

Sergej asi zrovna rozvažoval odpověď, když mu zapípal komunikátor. „Ano?” oslovil radostný hlas uvnitř přístroje.

Sotva jsem udržoval klid. Snažil jsem se nesledovat Sergejův obličej příliš zvědavě.

„Máme ji,” kývl na mě Sergej. „Mluvila se Zemí.”

Konečně! Najednou jsem byl znovu schopen dívat se na Dereka přívětivě. V duchu jsem šeptal díky.

Sergej pokračoval v hovoru.

„Nedáte si kafe?” nabídl jsem Derekovi.

„Ne,” mínil. „Máte teď práci tady. Nebudu vás zdržovat.”

•

„Nechceš se také podívat?”

„Nemám náladu,” odbyl jsem Sergeje mrzutě. Spojení s Terezou mi vrátilo elán, ale jen na chvíli. Prvotní úleva po navázání kontaktu rychle pominula. Je sice v pořádku, jenomže pořád ve stejné šlamastice. Vážně nemám myšlenky na video.

„Vlastně jsem se neptal, měl bys to vidět.”

„Už jsi mi to ukazoval.”

„Jenomže, tam nebylo dohromady nic vidět. Třáslo se to, půlka přezářená Sluncem... Na Zemi to prohnali filtrama, složili se záběry z dalších kamer... Jen pojď.”

„Stejně nechápu,” bručel jsem ještě po cestě k Sergejovu monitoru, „k čemu mi bude vidět výbuch z venkovní kamery. Já byl uvnitř a zažil jsem to na vlastní kůži.”

„Nehuč a koukej,” spustil Sergej sekvenci, když jsem zakotvil za jeho zády.

Na monitoru se objevil záběr ze širokoúhlé kamery posazené na podpůrné konstrukci jednoho ze slunečních panelů. Téměř panoramatický záběr poněkud zkresloval, zato se do zorného pole vešla celá stanice. Vědecký nebo technický přínos kamery by bylo možné snadno zpochybnit, její záběry by těžko posloužily jako podklad k závažné zprávě. Přesto tu byly takové kamery celkem čtyři. Když nechal Imaginar kamery instalovat kvůli přenosům z výstupů do vesmíru, nikoho ani ve snu nenapadlo, že diváci jednou strhnou server neustálým vyhledáváním záznamu výbuchu.

Stanice líně plula vesmírem, zář Slunce odrážejícího se na Dragonu někdo softwarově umravnil, přebuzené pixely kamery nastavil na rozumnou hodnotu, takže jednotlivé moduly byly vidět ostře a zřetelně. Čas v levém dolním rohu odměřoval okamžik výbuchu.

Obraz se začal přibližovat, do středu zorného vplouvalo velké L modulu Kibo. Zprava připlula žlutá šipka a ukázala na stopku spojující válec bývalého vodojemu se zbytkem modulu. Čas se zpomalil. Sekundy se zastavily, desetiny líně narůstaly, obraz se stal trhaný, jak přibýval snímek po snímku.

„Teď,” ukázal Sergej celkem zbytečně na jasný bílý bod. Ze škvíry mezi válci vyšlehl jasný výtrysk. Nejprve tenký, postupně mohutněl, jak se otvor zvětšoval. Tlak hořících plynů brzy zvítězil nad pevností průlezu, vodojem se začal naklánět, na chvíli odhalil pohled do pekla ve vnitřnostech modulu a utrhl se.

Plameny teď tryskaly ze dvou míst. Jeden z torza Kiba, které zůstalo spojeno se stanicí, druhý, podstatně mohutnější, z utrženého vodojemu. Z něj se nyní stala neřízená střela. Jako rozvázaný pouťový balónek ze sebe chrlil plyny, letěl, kam ho reakce nesla, měnil nečekaně směr.

Čas se postupně vrátil do reálné rychlosti svého toku, kamera se oddálila a opět obsáhla celou stanici. Charakter výtrysku se také změnil. Plameny se ukazovaly jen sporadicky, nyní stlačené plyny vypuzovaly především hektolitry vody a vodní páry.

Instinktivně jsem uhnul hlavou od monitoru, když se utržená část Kiba řítila směrem ke mně. Kamera uhnout nemohla, poslední, co přenesla, bylo čelo modulu deformující sluneční panel.

Obraz přebrala vzdálenější kamera. Kondenzační pruh táhnoucí se za Kibem vizualizoval jeho složitou dráhu. Voda, kterou postupně osprchoval větší část stanice, začala ve vakuu vřít a pomalu zamrzala. Postižená místa připomínala ledové království.

Výtrysk zvolna slábl, jak docházela voda i hnací plyn. Troska se však nevzdávala. Opět se přiblížila, zlehka se otřela o Uzel 2, změnila směr a vydala se na druhou stranu stanice. Teď, když plula podél modulů, bylo vidět, že její rychlost není příliš veliká. Což bylo naše jediné štěstí, protože když na konci své pouti narazila do Sojuzu, nenarušila jeho integritu. Na zablokování mechanismu uzavírajícího průlez to ovšem stačilo.

„A Tereza už tam v tu chvíli byla,” povzdechl si Sergej při pohledu na bývalý vodojem ztrácející se v kotrmelcích mezi hvězdami.

„Zdá se, že stanice to přežila celkem bez újmy,” změnil jsem co nejrychleji téma.

„Měli jsme kliku. Kibo, nějaké ohnuté sluneční panely... a ten Sojuz, samozřejmě,” zabručel nakonec.

„A ještě bude potřeba vyčistit Uzel 2. Stěny jsou plné sazí.”

„Už jste to viděli?” objevil se za námi Derek, „píší o nás.”

„No aby nepsali.”

„Kde?”

„Třeba tady,” naklonil se Derek nad Sergeje a vyťukal pár povelů do vyhledávače.

„Astronauti přežili kosmickou explozi! Velký třesk na nízké orbitě. Hosté nakvap utíkají z kosmohospody!”

Protočil jsem panenky. „No, to si počteme!”

„Jsou k tomu i videa. Některé články vypadají seriózně.”

„Třeba tenhle?” ukázal jsem na titulek „Vesmírné neštěstí, nebo mimozemský experiment?”

„Počkej,” rozchechtal se Sergej, „to by mě zajímalo.”

Ani se nezeptal a odklikl odkaz. Autor dospěl k závěru, že explozi způsobili mimozemšťané, aby mohli sledovat reakce pozemšťanů na krizovou situaci. Jako důkaz přikládá video, na kterém jsou sondy mimozemského původu sledující naši stanici.

Zdroj videa se opět odvolával na kamery Imaginaru, tentokrát byl ovšem obraz zaměřen na hvězdné pole kolem stanice. Zatímco se stanice otřásala výbuchem a kolem poletoval utržený vodojem, hvězdy seděly na svých místech jako přibité. Skoro všechny. K některým autor přikreslil malé červené šipky. Při zevrubné prohlídce nevypadaly jako body, ale jako malé bílé plošky, a hlavně - pomalu měnily svou pozici.

Pohlédl jsem na Sergeje, naše oči se setkaly. „Ty víš, co to je, viď?” ptaly se mne. Těžko bych mohl tvrdit, že jsem nepoznal nanodružice, které jsem včera sám vypustil. Neměl je nikdo vidět. Nebýt zvýšeného zájmu posledních hodin, ani by je nikdo neviděl.

„Tady to pokračuje,” ukázal Derek na odkaz v kolonce Mohlo by vás také zajímat. Byl tam jediný článek: Radioamatéři zachytili tajemné datové pakety. Ani jsem tam nemusel klikat, abych věděl, že ty datové pakety letí na stejné frekvenci, jako vysílají nanodružice.

Když to vezmu kolem a kolem, lepší reklamu si Lior pro svůj vynález přát nemohl.

•

„Rozumím, vyčkáme na další, končím spojení,” klepl Sergej do klávesnice a otočil se k nám.

Nebylo třeba cokoli dodávat. Rozhovor se Zemí vyzněl jednoznačně. Nevědí, co s námi.

„Ale platit za delší pobyt nebudu,” zasmál se Derek.

Ohlédl jsem se. Nic nepředstíral, úsměv přes půl hlavy svědčil o tom, že naši situaci nepochopil. Celé to bral jako pokračování dobrodružství. Snad je to tak lepší.

„Já nebudu na nic čekat,” ignoroval jsem Dereka i jeho slabomyslnou poznámku.

„A co chceš dělat?” spíš si povzdechl než vyzvídal Sergej nezvykle měkkým hlasem. „Sojuz... zkoušeli jsme to snad stokrát. Musíme počkat, co vymyslí na Zemi. Je jich na to víc.”

„Tak to zkusíme po sto prvé. A když to nepůjde, tak třeba...”

„Neblázni...”

„Já v tom Terezu nenechám, představ si, jak jí tam je. Úplně sama.”

„Úplně sama není, je s nimi ve spojení, my se s ní můžeme taky spojit.”

Na tohle se nedalo nic říct. Ani jsem nechtěl.

„Proč vlastně nemůže otevřít?” přerušil po chvilce ticho Derek.

„To kdybych věděl!” skoro vyštěkl Sergej. Vida, také má nervy na pochodu.

„To kdybych věděl,” zopakoval, „tak bych s tím třeba něco udělal. „Na Zemi také nevědí. Všechny údaje, všechny senzory v pořádku, akorát, že nejde pohnout zámkem. Sojuz dostal po výbuchu zásah. Možná se něco zkřivilo.

„Sojuz dostal zásah?”

Dereka ta informace očividně zasáhla.

„Klid,” mrkl jsem na Sergeje, aby raději situaci před Derekem nerozebíral, „hermetičnost porušená není, Terka je zatím v bezpečí.”

„Takže se mu nic nestalo? Je schopný letu?”

„No,” snažil jsem se získat čas, „to budeme ještě muset prošetřit.”

„Tys neviděl tu utrženou sluneční baterii?” ptal se Sergejův pohled.

„Budeme muset udělat inventuru potravin,” odklonil jsem v náhlé inspiraci téma hovoru, „pro případ, že bychom se tu nějakou dobu zdrželi.”

„Dobrý nápad,” přistoupil na hru Sergej. „Alespoň se nějak zabavíme, než pozemšťani na něco přijdou.”

Úkosem se podíval na Dereka, jak na něj zapůsobila zmínka o pozemšťanech. Pokud čekal zájem nebo snad úsměv, zklamal se.

„V Sojuzu jsou zásoby na tři dny pro tři lidi. Tereza sama vydrží v pohodě deset dní. Do té doby...”

„Až ten Sojuz zprovozníte,” vpadl Derek do řeči, „kdo v něm poletí a kdo v tom druhém?”

Jako na povel jsme se na něj otočili. Sergejovi jsem do obličeje neviděl. Jestli se tvářil jako já, musel Derekovi přejít mráz po zádech.

Orbitální stanice popoletěla hezkých pár desítek kilometrů, když konečně Derek porušil ticho.

„No,” vysvětloval, „Sojuz uveze tři lidi. My budeme čtyři, musíme se nějak rozdělit. Asi dva na dva, ne? Tak se ptám, v kterém budu já.”

„Ve kterém budeš chtít,” odpověděl Sergej hlasem o teplotě polévky gazpacho. „Ale...”

Jestli měl Sergej ještě něco na jazyku, dal mu bzučák komunikátoru šanci jedovatost spolknout.

„Co je nového,” přeskočil Sergej všechny formality a požadované protokoly navázání komunikace.

„Dragon šťastně přistál, pacient je stabilizovaný s dobrou prognózou na brzké uzdravení. Cestující bez jakékoli újmy, první pozdravy patřily posádce, drží vám palce.”

„To nám pomůže,” řekl nahlas Derek a já si pomyslel to samé.

„O zablokovaném Sojuzu ještě nevědí. Na řešení stále pracujeme, mnoho možností nezbývá. Připravte se na možnost, že to vnitřkem nepůjde.”

Komunikace ještě chvíli pokračovala. Vím, že jsem se jí i aktivně účastnil, odpovídal jsem na otázky ohledně zásob vody a potravin, ale v paměti mi pořádně nic neuvízlo. Větší část mozku byla paralyzována myšlenkou, že to vnitřkem nepůjde. Pokud si dobře pamatuji, vnějškem to nejde už vůbec.

•

„Terinko,” přisunul jsem se blíž k mikrofonu, „tak ses nám prý zabouchla.”

Na druhé straně se ozvalo uchechtnutí. Takový ten zanedbatelný úsměšek, kterým druhý naznačuje, že oceňuje mou snahu o humor a bude se snažit nemyslet si, že jsem nenapravitelný mamlas. Nicméně, za okamžik následoval druhý, už veselejší, pak dušené vyprsknutí, které přerostlo v upřímný zvonivý smích a nakonec bylo slyšet jen ničím netlumený bezbřehý chechtot. A ještě něco jsem slyšel. Potahování nosem svědčící o potocích slz, které se uvolnily spolu se smíchem. Všechno to přestálé napětí a potlačovaný strach se naráz uvolnily v jeden osvobozující výbuch emoce. Čím déle se Tereza smála, tím temnější padal na mou duši stín. Cítil jsem všechno to peklo, kterým si musela v posledních hodinách projít.

„Promiň,” stále se ještě zalykala smíchem. „Tys mě vždycky dokázal rozesmát.”

Odmlčela se. „Stýská se mi po tom.”

„Zase tě rozesměju, neboj,” sliboval jsem. „A kdyby to nestačilo, tak bych tě pohladil... kdyby to šlo.”

Teď jsem se odmlčel já. „Myslíš, že ten hovor monitorují?”

Zase se rozesmála. „Na to vezmi jed!” souhlasila už opravdu vesele. „Ale až se uvidíme, řekneš mi to znovu, viď?”

„Uvidíme se za chvíli, už vymysleli, jak tě dostat ven.”

„Já vím,” zase posmutněla. „Do teď jsme to probírali. Bojím se.”

„Neboj, budeme na to tři. Sergej je starej kozák. Dobře to dopadne.”

„Ale co pak? Prý jsme přišli o všechnu vodu.”

„Poletíme domů. Stejně nám to mělo brzy končit. Akorát, že neodletíme Dragonem, ale Sojuzem.”

„Nevejdeme se.”

„Sergej zůstane tady, Země už rozhodla. Počká na přílet další mise za měsíc.”

„A co ta voda? Snad zbyla nějaká v ruské části.”

Ťala do živého. Jen já a Sergej víme, jak to je se zásobami vody v ruské části. V hlášení jsme poněkud opominuli zmínit, že jsou díky mým pokusům s nanodružicemi téměř na nule. A při každé recyklaci se část objemu ztratí. Nemá cenu Zemi znervózňovat. Matematika jednoduchá. Voda není, jeden tu musí zůstat, jeden... Sergej si myslí, že je to jeho věc, že on tu zůstane. Netuší, že ho na poslední chvíli natlačím do Sojuzu a pevně zabouchnu. Já vodu ukradl, já budu mít žízeň. Kdybych to neudělal a i kdyby mne pak soudy nakrásně osvobodily, nemohl bych žít s vědomím, že Sergej...

„Pořád si opakuju, co budu dělat,” vytrhla mne z temných myšlenek Terka.

„Já taky.”

„Když zapomenu, tak mi vysílačkou napoví, že jo?”

„Na to vem jed zase ty.”

„Pořád to zkouším vnitřkem. U sebe poklop otevřu, ten váš se nehne.”

„Já vím, Sergej zkoušel všechno od domlouvání až po kladivo.”

„On má kladivo?”

„Jo, na fotce s Gagarinem. Má sovětský frčky.”

Zase se zachechtala. „Ty si blbej!”

„No, koukám, že už na tebe lezou roupy,” ozval se za zády Sergej. „Nejvyšší čas vyrazit do akce.”

•

Chlapi,” spustil snad už po desáté Derek, „snad do toho opravdu nechcete jít?”

Mačkali jsme se před přechodovou komorou a Sergej mi pomáhal do skafandru. Nasoukat se sám do takového krámu je ve stavu beztíže prakticky neřešitelný úkol. Sergej je šikovnější, snad to zvládne, i když má pomoc bude velice omezená mým vlastním skafandrem. S Derekovou pomocí jsme nepočítali vůbec. Jednak na to nebyl pořádně školený a hlavně v jeho duševním rozpoložení by nám stejně asi moc nepomohl.

„Máš snad lepší nápad?” odsekl Sergej a už se ani nesnažil zakrýt podráždění.

„Co tím získáte? No co tím získáte, řekni! Na Zemi si něco vymyslí a vy nasazujete krk.”

„Tak nebezpečné to nebude.”

„To vyprávěj Frodo Pytlíkovi. Servírka bude manipulovat se Sojuzem, něco zbodá a vy si to odnesete.”

„Neboj,” uklidňoval jsem ho skoro upřímným smíchem, „když se nevrátíme, máš celý Sojuz pro sebe.”

„Ale já ho neumím obsluhovat!”

Sergej ztuhl evidentně, na mně to nebylo přes skafandr poznat. To, co jsem nadhodil jako vtip, abych tu celou trapnou konverzaci zametl pod koberec, on vzal vážně. Vlastně to tak myslel úplně od začátku.

„Hele, chlapi,” využil pauzy, „mně je Terezy taky líto, ale když ji dostanete ven, stejně se s námi do druhého Sojuzu nevejde.”

Zatmělo se mi před očima a někdo vypnul čas. Ještě jsem se slyšel, jak křičím něco, co v tóře nepíší a pak jsem namačklý na stěnu vedle Dereka. V půlce skafandru jsem mu nemohl ublížit tak, jak bych si v tu chvíli přál, dokonce jsem ho ani netrefil. Přesto se tvářil vylekaně a ustupoval chodbou pryč.

„Aarone!” zahřměl Sergejův hlas. „Máme tu práci. Nerozptyluj se. Zbiješ ho pak,” dodal už tišeji, když jsem se vrátil na místo.

Nastavil jsem ruce a Sergej mi začal navlékat horní polovinu skafandru.

„To je hajzl!” zasyčel jsem ještě.

„Nech to plavat,” domlouval mi, když už ve skafu mizela i hlava. „Je pod velkým tlakem...”

Náhle ztichl, oblékání zamrzlo na mrtvém bodě.

„Co se děje?”

Žádná odpověď.

„Slyšíš?”

Opět nic. S hlavou ve skafandru jsem nic neviděl. Mám dokončit oblékání, nebo...? Rozhodl jsem se pro druhou možnost a pokud možno co nejrychleji jsem se vysoukal ven.

V místnosti nikdo nebyl. Vyplul jsem k východu. Skafandrové kalhoty bránily v pohybu, ale nevěděl jsem, co se děje. Než bych se z nich dostal...

„Sergeji! Kde jsi!”

Z chodby jsem zaslechl těžko popsatelný zvuk a tlumený hovor.

„Buď v klidu, kámo, ten židák ti nepomůže.”

Vyhlédl jsem průchodem ven. Chodbou, směrem k Sojuzu čekajícímu na naši evakuaci, ustupoval Sergej. Vypadal nějak podivně. Couval s hlavou zakloněnou dozadu, ruce i nohy rozhozené náhodnými směry. Do podbradku se mu zapichovala špice ostrého nože tak silně, že mu naprosto znemožňovala mluvit. Ruka držící nůž mizela kdesi za jeho zády, stejně jako druhá ruka objímající ho kolem pasu. Obě ruce patřily jedinému majiteli.

„Dereku!”

„Nesnaž se mě zadržet,” ozvalo se za Sergejovými zády, „nebo to odskáče.”

„Pusť ho, nejsi vrah.”

„Myslíš? Já jsem selfmademan. Umím se ohánět.”

„Nic tím nezískáš. Dole půjdeš do basy.”

Dereka jsem stále neviděl. Táhl svou oběť tak šikovně za sebou, že i kdybych měl čím ho trefit, musel bych zasáhnout Sergeje. Ten se občas pokusil vyprostit se, ale pokaždé to mělo za následek jen to, že vykošťovák zatlačil pevněji na jeho podbradek. Kolem špice zabořené do kůže vyklouzávaly první kapky krve.

„Pochybuju. A i kdyby, radši zavřenej než mrtvej.”

„Nikdo tady nezemře! A jestli, tak to nebudeš ty. Ty máš své místo v Sojuzu jisté. Terka taky. Zůstane tu Sergej nebo já.”

„Neuč mě znát lidi! Až mě nebudete potřebovat, tak se mi stane nehoda.”

„Už teď tě nepotřebujeme. Mohli jsme tě oddělat už dávno.”

Na chvíli znejistěl.

„To jste asi měli,” odtušil po krátké odmlce.

„Dereku, pusť ho. Nikdo se o tom nedozví, na všechno zapomeneme.”

„To jsou řeči.”

Pomalu jsme došli k Sojuzu. Nepohybovali se příliš rychle, ale i tak jsem jim v napůl oblečeném nemotorném skafandru sotva stačil.

„Nemůže ti to vyjít. Budeš ho muset na chvíli pustit. Pak se strhne rvačka a někdo to odskáče. Ty nebo on. Tak jako tak neodletíš.”

„Nikoho pouštět nebudu, neboj.”

„Budeš muset, až si budeš brát skafandr, až bude Sergej pilotovat...”

„Skafandry nepotřebujeme. A až se odpálíme, klidně ho pustím. Stejně už nebude mít jinou možnost, než se poctivě věnovat řízení.”

Během řeči se protáhl otvorem do Sojuzu. Nůž si přehmátl, teď ho zarýval ostřím do Sergejova krku. Udělal to zcela automaticky, opravdu se vyznal.

„Aarone,” ozval se, když oba zmizeli uvnitř, „měls pravdu, nejsem vrah, nevraždím. Zbytečně nevraždím,” upřesnil. „Až budeme v přistávacím modulu, můžeš si přisednout. Terku stejně nezachráníš.”

„Polib si.” Dostal jsem nápad. „Mimochodem, až se tam uvelebíte, stejně neodstartuješ. Nechám otevřený vnější poklop. Automatika nedovolí odpal.”

Zamyslel se jen na chvilku. „Dobrý pokus,” pochválil mne posměšně. „Až se uvelebíme, jistě najdu velké červené tlačítko s nápisem 'nouzový start'. Tak pak nezapomeň rychle zabouchnout, nebo ti v tom vakuu polezou oči z důlků.”

Zasmál se vlastnímu vtipu a nohou přibouchl dvířka. Vrhl jsem se dopředu, ale než jsem se k nim dostal, patrně je zevnitř zablokoval. O nic dalšího jsem se nepokoušel, nechtěl jsem ohrozit Sergeje. Bude pilotovat bez skafandru, jakákoli sabotáž z mé strany by se mu mohla vymstít.

Nakonec jsem zavřel i vnější poklop. S tím velkým červeným tlačítkem se alespoň pomyslně přiblížil ke skutečnosti. Rozhodně jsem nepochyboval, že při své inteligenci dokáže Sojuz odpálit i proti Sergejově vůli. Nemohl jsem dělat vůbec nic. Po pár minutách proběhlo stanicí lehké zachvění. Sojuz se odpoutal.

•

„Adonai!” zabědoval jsem, „drž to pořádně.”

Moc to nepomohlo. Se stejným úspěchem bych mohl šoulet na zeď házet. Nadávat robotovi nepomůže ani trochu.

„Nerozumím, Aarone, co se děje?”

Tak tohle byl pro změnu dispečer ze Země. Pár chvil poté, co Sergej bezpečně přistál a Dereka zhaftli, hned jak vystrčil nos z modulu, ohlásil se krizový tým, že mají řešení, a já začal nacvičovat. Postup záchrany ani moc nezměnili, jen ho přizpůsobili. To, co měl dělat Sergej, teď padlo na mne, to, s čím jsem mu měl pomoct, musím zvládnout sám.

„Nic nespěchá,” vtloukal mi do hlavy školitel od první chvíle. „Tereza vydrží, ale ty se nesmíš splést!”

Tak jsem nespěchal, ale nacvičovat nebylo jak. Většina nácviku spočívala v tom, že jsem pořád dokola omílal postup, odpovídal, jak řešit všechny myslitelné eventuality, a když už jsem neudělal žádnou chybu, celé jsme to ještě dvakrát projeli. Nakonec mi poslali upgrade pro zdejšího robota Robonauta 2. Jediné, co teď umí, je pomáhat druhému do skafandru. A mimochodem, jde mu to dost blbě. Proto jsem ho seřval.

„To nebylo na tebe,” odpověděl jsem konečně na dotaz.

„Aha, takhle,” pochopil po chvíli. „Tak se nezlob, kluci se s tím mazlili celou noc, ale asi málo.”

„Už je to v pořádku,” konstatoval jsem již s hlavou v přílbě. „Můžu ven.”

„Zamítá se! Nejdřív kontrola.”

Musím konstatovat, že mne péče celého toho pozemního sboru velice brzy začala lézt na nervy. Když Imaginar koupil dosluhující ISS, zabalil i pozemní kontrolu. Bylo věcí Imaginaru, co se tady nahoře děje. Celá podpora se smrskla na několikačlenný ospalý tým, který se občas zeptal, jestli je všechno OK, a to mu stačilo. Skoro nostalgicky jsem na ty doby vzpomínal. Po havárii převzali řízení akce profíci a já si připadal jako Robonaut 3. Navlékni, utáhni, probuď se, usni! A teď, když bych už měl venku vyprošťovat Terku ze Sojuzu, tak... darmo mluvit.

Bylo to k nepřečkání, ale když jsem nakonec všechno zkontroloval a nahlásil, usoudil komitét, že mohu podniknout EVA. Do teď jsme jen lezli ven. Se Zemí za zadkem podnikám Extra Vehiculární Aktivity. Ať se jdou bodnout!

„Zapínáme konferenční spojení,” ozvalo se mi v přílbě, sotva jsem vyšel z komory a připoutal se. „Slyšíme se?”

„Tady Tereza, slyším,” ozval se vyplašený hlásek.

„Příště odpovídej - pozitivní,” napomenul ji hlas ze Země.

„Tady Aaron, kompletně pozitivní.”

„Výborně,” přešel mé popíchnutí bez komentáře, „teď zahájit přesun na Sojuz.”

Začalo jít do tuhého a přece jsem rozkaz přijal s úlevou. Konečně se něco děje. Přesunu na Sojuz přikládají na Zemi podstatně větší obtížnost, než já. To proto, že neviděli, co jsme tu prováděli ještě... páni, opravdu to není ještě ani týden?

„V pořádku,” přerušil mé myšlenky hlas, který se mi už definitivně zprotivil, „máme tě na kameře, není třeba, abys nám hlásil každý pohyb.”

Tak vida, přece změna. Asi se bojí, že bych vypadl z koncentrace, kdyby mne nutili podávat hlášení úplně o všem.

„Cíl dosažen,” odměnil jsem je za jejich přístup. „Připoutávám se k orbitálnímu modulu.”

„Rozumím, vyčkej dalších instrukcí. Posádka Sojuzu se připraví.”

„Připravena.”

„Poslední kontrola skafandru. Zkontroluj...”

„Pozitivní,” nenechala Tereza domluvit.

Dispečer se na malý moment odmlčel. „OK,” kývl nakonec, „začni vypouštět vzduch. Při jakýchkoli pochybnostech ventily uzavři.”

Nic se nedělo. Pak mne napadlo otočit se k přistávacímu modulu. Z otvoru v plášti tryskal bělavý pramen rychle se srážejících vodních par. Na Zemi by to byl asi pořádný sykot, ve vakuu nebylo samozřejmě slyšet nic.

„Tlak v modulu na nule,” hlásila po chvíli Tereza podle domluvy, ačkoli na Zemi viděli totéž.

„Tlak ve skafandru na devadesáti procentech.”

Skafandr Sokol, vymyšlený jen jako bezpečnostní pojistka, kdyby došlo k dehermetizaci kabiny, se rozhodně nehodí k vycházkám do kosmického prostoru. Před vypuštěním vzduchu ze Sojuzu obsahoval atmosféru o normálním tlaku. Ve vakuu se napnul, zvětšil objem a tlak poněkud poklesl.

„Jsi schopna pohybu?”

„Asi ano. Ohýbat ruce i nohy lze. Myslím, že to půjde.”

„Myslet nestačí. Dojdi k východu a vrať se. Při té příležitosti překontroluj záslepky.”

To, k čemu jsme se chystali, nebylo z hlediska palubního počítače moc košer. Palubní počítač si musí myslet, že je vše v normálu a nezbylo než záslepkami ošálit jeho čidla. Nebyl to jediný podvod na zabezpečovací elektroniku, který Terka musela v posledních hodinách spáchat. Nechávalo mne to v klidu. Z kuchyně jsem zvyklý, že mám polovinu kontaktů překlemovaných, abych alespoň pustil mixér. Dovedl jsem si ale představit, jak kontrolní středisko šediví při simulacích, co všechno by se mohlo přihodit.

„Pohybovat se mohu bez problémů,” hlásila Terka. „Jsem sice trochu jak panáček Michelin, ale moc mne to neomezuje.”

„Dobře, pokračujeme v plánu. Aarone, zkontroluj své uchycení.”

„V pořádku.”

„Terezo, otevři poklop.”

Nejméně používané dveře na světě má Sojuz. Je to malý otvor na boku a za celou dobu života orbitálního modulu se použije právě jednou. Při nástupu kosmonautů do rakety. Při přechodu do ISS se používá jiný otvor. Ten, co teď nedokážeme otevřít.

Na Zemi pod námi pluly obrovské mraky.

„Vše jde hladce, otevírám.”

Spadl mi kámen ze srdce. Nikdo nezaručoval, že boční výlez není pokažený. Pro takový sled událostí bylo připraveno alternativní řešení. Odpal stanice, při nejhorším i po částech. Pak by to muselo jít ráz na ráz. Hlavně urychlená evakuace Terky, protože přistání s nabořeným strojem si na triko nikdo nevezme. Jsem rád, že tuhle část výcviku mohu smazat z paměti.

V otvoru se objevila nejprve přílba, za ní ramena s modrými proužky skafandru Sokol. Do obličeje jsem jí neviděl. I kdyby vytočila hlavu, v očním kontaktu by nám bránilo temeno její přílby. Proto také neviděla to, co já.

„Houstone, máme problém.”

„Co se děje?” ozval se jeden suchý a jeden polekaný hlas.

„Terko, zpátky, a až se budeš vracet, tak předpaž,” vysvětloval jsem krkolomně, „musíš jít rukama napřed, nesmíš je mít podél těla.”

Poslechla okamžitě. Možná byla má rada zbytečná, možná by na to přišla sama. Podstatné je, že to nestačilo.

„Nemůžu dál.” Potlačovaná úzkost byla v jejím hlase jasně zřetelná.

„Nafouklý skafandr je příliš velký, neprojde otvorem. Zkusím ji vytáhnout.”

„V žádném případě, mohl bys poškodit skafandr. Naopak, zatlač ji dovnitř.”

Nechápal jsem proč, ale času nebylo nazbyt. Skafandr Sokol nemá vlastní zdroj kyslíku. Uvnitř modulu se připojuje hadičkou na centrální ventilační systém. Zaslepené hadičky teď volně plandaly u boku, musela vystačit se vzduchem, co má. Dělat rychle, co mi řeknou, byla jediná cesta jak vyhrát.

„Terezo,” ozvalo se, když se konečně osvobodila z objetí úzkého otvoru, „teď je potřeba, abys vypustila nějaký vzduch ze skafandru. Nech si asi pětinu nominálního tlaku.”

„Nemusíš mít strach, ve směsi máš víc kyslíku než čehokoli jiného, bude ti to stačit,” ozval se hlas znovu, když se nějakou dobu nic nedělo. Tereza nebyla hloupá, věděla, že je normální mít ve skafandru třetinový tlak a čistý kyslík. Jenomže, tady se mluvilo o pětině. Nakonec se však odhodlala.

„Výborně, vidíme to tu na měřákách. Ještě trochu, stačí. Všechno se zdá v pořádku, jenom tep ti vylítnul, uklidni se. Jsi OK?”

„Jsem.”

Hlas byl tichý, ale pevný.

„Zkouším to znovu.”

Napětí mě drtilo. Kdybych tak mohl pořádně bouchnout kladivem.

„Sakra,” slyšel jsem Terku. „No nic, tak budu muset ještě nějaký vzduch vypustit.”

„Zamítá se,” přišel okamžitě rozkaz ze Země. „Další snížení tlaku je nepřípustné.”

„A má snad někdo lepší nápad?” odsekla Terka. Hlas byl zadýchaný, ale kupodivu prostý jakéhokoli strachu. „Aarone, zastrč mě zpátky!”

Kdyby mi takhle rozkázal sám rabbi Nachman, neposlechl bych rychleji.

„Aarone, až vypustím vzduch, musíš mne vytáhnout, možná nebudu mít sílu sama něco dělat.”

„Kategoricky...” nedokončil větu dispečer. Slyšel jsem další hlas vysvětlující, že další odkládání nezbytného jen zvýší koncentraci oxidu uhličitého ve skafandru. Došlo mu, že nemá smysl cokoli kategoricky přikazovat. Co neuděláme okamžitě, neuděláme nikdy.

„Zahákni karabinu,” hodil jsem jí pojistné lano.

„Hotovo, vypouštím vzduch,” řekla ještě, než se nadechla. Pak sáhla k ventilu a napřáhla ruce směrem ke mně.

„Stačí, to je dost!” zařval někdo z pozemní kontroly, „to...”

Nedokončil. Neměl co říct.

Okamžitě jsem zabral za lano. V beztíži nemusím překonávat přitažlivou sílu, ale to neznamená, že bych sílu vyvinout nemusel. Pojmy jako hybnost se zachovávají až nesnesitelně pedantsky. A tu hybnost jsem musel dodat pořádně velkou, abych Terezu vytáhl co nejrychleji.

Tah lana zaháknutého za karabinu u pasu působil mimo osu těla, které se začalo otáčet. Tereza si patrně uvědomila, co se děje. Viděla, že takhle by skončila s bokem přitisknutým k otvoru a vpletla levačku do napnutého lana.

Tělo se napřímilo do požadované polohy. Skafandr opět zadrhl v úzkém průlezu, ale vcelku měl kolem sebe dost vůle na to, aby vyklouzl ven.

Lehký skafandr s modrými proužky vypadal vedle mého neohrabaného venkovního EMU jako dítě vedle dospělého. Zbývala nám cesta do přechodové komory, kterou budeme muset zvládnout co nejrychleji.

„Zkontrolujte záslepky,” poradil hlas ze Země.

„OK,” vrhl jsem pohled na dvě hadičky, vycházející z Terčina levého boku. Širší hadička pro ventilaci i tenčí pro kyslík byly uzavřeny zátkou.

„Připoutání?”

„Hotovo,” zacvakl jsem karabinu dlouhého kovového lanka, které nás mělo po dobu cesty spojovat. Odpovídal jsem za Terku. Ta už teď nebyla slyšet, protože odpojila od Sojuzu svůj komunikační kabel.

„Good luck, Aarone. Terko, drž se.”

„Jdeme.” Chytil jsem se nejbližšího výčnělku a opatrně odpinkl Terku dolů k modulu Zarja. Bylo dohodnuto, že většinu pohybu obstarám já, aby se Terka namáhala co nejméně a šetřila kyslík. Skočil jsem za ní a letěl volně prostorem. První z plánovaných čtyř minut uplývala.

Na modulu Zarja jsme se chytili madel. Vteřina odpočinku. Ručkujeme k americké části. Druhá minuta začíná. Terka se pouští madla, odrážím ji směrem k Uzlu 1. Přelétáme nad spojovacím článkem ruské a americké části. Terka drží svou ventilační hadičku a ukazuje na její konec. Obávám se problému se záslepkou.

Ať je to pravda nebo se mýlím, bude muset hadičku pustit a chytit se čehokoli, až doletí k Uzlu. Hlavně aby nepřeletěla.

„Chyť se, chyť se!”

Nedýchám, nepočítám čas, jakmile jsem dopadl vedle Terky, beru ji kolem pasu a svírám konec její ventilační hadičky, nakolik mi rukavice dovoluje. Už mě nezajímají minuty. Odrážím se, jak můžu, k modulu Quest. Volnou rukou se pokouším ručkovat po laně. Víko přechodové komory je otevřené.

•

Přibouchl jsem víko přechodové komory a zasunul uzávěry. Nesnesitelně klidný hlas ve sluchátkách mi radil, co mám dělat. Nebylo lehké plnit povely, protože jsem levou rukou stále držel Terce ventilační hadici. Sotva jsem lapal po dechu. Možná kvůli nervovému vypětí, možná jsem se podvědomě málo nadechoval, jako kdybych mohl Terce ušetřit kyslík.

Sledoval jsem, jak tlak v komoře stoupá. Ručička se neochotně pootáčela od čárky k čárce. Hlas v přílbě mi dovolil pustit hadici ještě dřív, než se komora naplnila. Vyrozuměl jsem, že Terku teď víc ohrožuje vydýchaný oxid uhličitý ve skafandru než podtlak. Její tělo se volně vznášelo, nehýbala se. Automaticky jsem si začal odříkávat slova modlitby, když mě napadlo, že bych se měl modlit k jejímu bohu, a ne ke svému. Poprosit ho, aby mi ji tady ještě nechal. Prosit z nejhlubší hloubky, protože u něj se nemůžu spoléhat na starou známost nebo na nějakou protekci. Připadalo mi zvláštní vyslovit v duchu jeho jméno. Asi už jsem opravdu blouznil.

Konečně se přechodová komora naplnila a mohli jsme postoupit dovnitř do lodi. Strhl jsem Terce přílbu a nasadil kyslíkovou masku. Pak jsem měl čas vysoukat se s Robonautovou pomocí ze svého neohrabaného skafandru. Bodalo mě pomyšlení, že pořád ještě nevím, jestli moje mise byla úspěšná.

Ale pak jsem uviděl, že se Terka hýbe a sahá po své kyslíkové masce. Buď si ji chtěla strhnout nebo jenom upravit. Přiskočil jsem k ní a chytil ji, aby si masku nestrhla. Slabě se bránila, měl jsem ohromnou radost, že cítím tlak jejích rukou. „Nech si masku, ještě ji potřebuješ...”

Objímali jsme se, najednou jsme se tiskli k sobě, hladil jsem ji po hlavě kryté kuklou a její kyslíková maska mě tlačila do obličeje. Postupně se ve mně probouzel rozum, naše situace, prázdné vaky na vodu, kterou jsem vyházel do vesmíru.

Povolil jsem objetí a Terka si opatrně sundala masku. Konečně jsme se na sebe dívali z očí do očí. Povzdechl jsem a pokrčil rameny.

„ISS, hlaste se,” ozval se komunikátor.

„Žijeme,” oznámil jsem. „Tereza i Aaron v pořádku uvnitř stanice. Můžeme si udělat pauzu?”

„Dobře, pauza,” svolil po chvíli komunikátor. „Navažte kontakt, jakmile si odpočinete.”

S úlevou jsem vypnul spojení.

„Ty jsi tady sám?” byla Terčina první otázka, nebo spíš konstatování.

„Já nevím, co ti všechno řekli.” Stručně jsem jí vyložil, jak Derek se Sergejem odletěli. Přešli jsme do kuchyně a dali si horkou kávu. Po kávě si vzala ještě limonádu a pustila se do lososa. Sledoval jsem mimovolně, jak pije.

„Máme málo vody?” napadlo ji.

„No jo.”

„A co...?”

„Musíme šetřit,” zavrčel jsem. „Ne, tu limonádu si klidně ještě vypij. Až potom, od zítra.” Zlobil jsem se na sebe. V hloubi srdce bych se jí nejraději přiznal a všechno na sebe řekl. Ale nějaký chladný vypočítavý hlas mi radil, ať to nedělám. Buď rád, že to zatím neprasklo, mínil vnitřní hlas.

Uznával jsem, že má v sobě něco pravdy. Na Zemi museli vědět, že zásoby vody neodpovídají záznamům. Ale zřejmě to považovali za projev nepořádku v ruské části a nechtěli věc zbytečně vířit, aby se někoho nedotkli. A když se Země neptá, já nemusím nic vysvětlovat. Nejrozumnější bude, nesvěřovat se nikomu.

„Co teď? Můžu si jít odpočinout?” zvedla ke mně oči s další otázkou.

„Klidně běž. Ze Země snad dají na chvíli pokoj. Kdyby tě chtěl někdo budit, popadnu ho do zubů.”

„Tak jo,” usmála se.

•

Užíval jsem si klidu. Balil jsem odpadky po požáru a připravoval je na odvoz nákladní raketou. Cítil jsem, že i v hlavě si potřebuju udělat pořádek. Vyházet vzpomínky a zbytečnosti a promyslet, co by se dalo udělat pro budoucnost.

Ani jsem si nevšiml, že na obrazovce počítače svítí zpráva. Velmi naléhavé. Sám nejvyšší šéf Imaginaru si přeje hovořit s posádkou ISS. Když jsem zprávu zaregistroval, zbývaly tři minuty do začátku hovoru.

„Terko,” klepu u dveří její kóje. Samozřejmě spí. Pořádně jsem zarachtal tenkými plastovými dveřmi.

„Co je?” zakňourala.

„Promiň, ale máme mimořádný hovor se šéfem. Asi nám chce pogratulovat.”

„A to nepočká?” protahovala se.

„Asi ne. Já ho zatím zdržím, ale přijď co nejdřív.”

Spěchám k počítači a zapínám obraz. V místnosti sedí Pauli, ředitel Imaginaru, Rykov jakožto hlava kosmického oddělení a můj bratranec Lior osobně. Tak už ho našli. Jestli Sergej promluvil, bylo jen otázkou času, kdy proberou mou mailovou korespondenci a Liora vyhmátnou. Vypadá trochu nesvůj, taky bych byl nervózní na jeho místě. Zřejmě už ho vyzpovídali, co se týče družic a jejich tajného vypouštění bez vědomí firmy Imaginar.

„Zdravíme vás ve vašich výšinách,” míní šéf. „Kde je Tereza?”

„Hned přijde.”

„A co má tak naléhavého?”

„Nějaké ženské problémy,” vypálil jsem první výmluvu, která mě napadla.

Zamračil se. „Tak začneme s vámi. Vy jste nás překvapil.”

Nezbývalo, než začít kousat puškvorec. „Omlouvám se, pane řediteli. Udělal jsem chybu. Nejednal jsem v zájmu Imaginaru. Ale...” podíval jsem se na Liora. Vypadal trochu legračně se svou kulatou tváří, brýlemi a krátkými pejzy. „... ale v zájmu vyššího cíle. Ty družice můžou změnit budoucnost kosmonautiky. Je to nejmodernější a přitom velmi levná technika.”

Pauli zíral, Rykovovi spadla čelist. Ještě si neuvědomovali, co jsem už věděl jasně. Že vyklízení mé skříňky v dílnách Imaginaru pro mě není strašák. Budu rád, když se toho dožiju.

„Omlouvám se vám,” pokračoval jsem, „a tobě, Liore, přeju, abys měl s družicemi úspěch.”

„Aarone,” Lior vstal a marně hledal slova. Na mluvení on nebyl nikdy.

„Pan Nussbaum už nám říkal,” nalezl opět řeč šéf a pokývl směrem k Liorovi, „o technických výhodách. A my o nich uvažujeme. Viďte, Nikolaji?” Rykov horlivě přisvědčil. „Zkrátka, nějak se domluvíme. Vlastně jsem chtěl hlavně...”

„Dobrý den,” připojila se k nám Terka.

„Ano,” chytil dech šéf. „To je dobře, že jste tady, Terezo. Je vám dobře, nepotřebujete mluvit s lékařem?

„Jsem v pořádku,” kývla.

„Takže jde mi o otázku zodpovědnosti,” navázal Pauli. „Slečno, můžete se zeptat vašeho kolegy Aarona, proč je v ruské části málo vody. Nebo o tom taky něco víte?”

„Nevím nic.” Terka se na mě podívala s otázkou v očích.

Teď jsem teprve cítil, že moje sebejistota je jen falešná.

„Aarone, vy tedy uznáváte zavinění, takže právní oddělení sepíše papíry v tom smyslu,” mínil dále ředitel.

„Ano,” vypravil jsem ze sebe. „Jestli mi to pošlete k podpisu, nebo jestli právníci vymyslí, jak bych tady nahoře mohl něco podepsat...” trochu se mi popletly myšlenky, ale kýval jsem, aby viděl, že souhlasím.”

Rozloučili se několika frázemi. Připadal jsem si jako ve snách. Obraz z pozemního centra byl na obrazovce nahrazen logem Imaginar.

•

Musel jsem Terce přiznat pravdu. Vyklopil jsem všechno. Jak mě bratranec Lior požádal, abych pomohl firmě, ve které pracuje. Malá, začínající firma, spíš parta nadšenců. Souhlasil jsem, protože jsem myslel, že Imaginar nijak znatelně nezchudne. V kosmické technice je tolik bezpečnostních opatření, a na ISS zvlášť, že mě nenapadlo očekávat opravdu vážnou nouzovou situaci. A vůbec nejmíň jsem chtěl ohrozit něčí život.

Terka mi nic nevyčítala, ale viděl jsem, jak se na mě dívá. Neprosil jsem za odpuštění, protože jsem stále ještě necítil vinu. Nebyl jsem schopen ze srdce litovat, když jsem nejednal ve zlém úmyslu, ale strašně mě mrzela ta shoda náhod. Terka za nic nemůže, a já taky ne, jak mi našeptávalo něco uvnitř, a přesto jsme tu odsouzeni k posledním dnům. Takový Pauli není žádný světec, a bude žít dál, a ta svině Derek taky, i Sergej, který mě prásknul... najednou jsem si uvědomil, že mám vztek na všechny, ať právem nebo neprávem.

„Nedalo by se něco udělat?” zeptala se Terka.

„A co jako chceš dělat?” málem jsem vyštěkl. „Přivolat déšť?”

„Já nevím. Třeba se podívat do Kiba, jestli tam nezůstala nějaká voda, nemyslíš?”

Znovu se mi podařilo nabýt trochu rovnováhu. „Voda ve vakuu, Terko. Voda se ve vakuu velmi rychle vypařuje. Rozplyne se na molekuly. Něco mohlo zmrznout. Ale led by už dávno vysublimoval. V Kibu nezbylo nic, než rozbitá sprcha a...” V tu chvíli mi došlo, že naděje se může skrývat i na nečekaných místech.

•

„Já tam vlezu,” vysvětlila si Terka po svém mé zaváhání. „Jsem lehčí, snáz mne vytáhneš, kdyby něco.”

„Tady dispečink. Doporučujeme držet se domluveného plánu. Zároveň opakuji, že ještě není pozdě misi zrušit. Riziko je neúměrně velké předpokládanému zisku...”

„Mise!” nenechal jsem hlas ve sluchátkách domluvit, „Já tomu říkám, jít pro vodu. Zatím jde všechno podle plánu. Kibo je stabilní, vstup dostatečně otevřený, hrany oblé...”

„Aarone,” ozval se hlas naplněný směsicí smíchu a popuzení, „zapomínáš, že vidíme to, co vy dva. Kibo možná stabilní je, možná ne, to takhle nepoznáš. Vstup je jen tak tak a hrany jsou ostré. Kdybych mohl víc, než jen konzultovat, zakázal bych vám tam lézt!”

Znovu jsem se podíval do tmavého otvoru. Možná si Terka mé zaváhání vysvětlila správně. Krček, ve kterém se utrhla vodárna od zbytku modulu Kibo, připomínal spíš vstup do Še'olu, než bránu do oázy. Když si proříznu skafandr o některou střepinu, je po mně. Když se o ni předře lano, nevím, jak bez asistence vylezu. Co mne čeká vevnitř, neví nikdo.

„Terko, vlezu tam já, jak bylo dohodnuto,” rozhodl jsem se ignorovat varovné hlasy ze Země i z mé hlavy. „Bude třeba demontovat zařízení, to je moje práce.”

Lehl jsem si k otvoru, opatrně sevřel roztřepený okraj a nasunul se horní polovinou těla dovnitř. Později zaujme tuhle polohu Terka, až bude pozorovat, co dělám. Rozhlédl jsem se. Reflektorky v horní části přílby dělaly, co mohly, ale tmu zaplašit nedokázaly.

„Vnitřek vyhlíží poměrně zachovale,” konstatoval dispečink. Kamera měla zřejmě větší citlivost než mé oči a hlavně dokázala rychleji otevřít clonu než mé oko zorničky.

Pomalu se i mé oči přizpůsobovaly, ze tmy vyplouvaly stále menší a menší detaily. Ožehnuté stěny, polámané desky utržené bůhví z čeho, kusy roztaveného plastu tuhnoucího v prostředí bez gravitace. Překvapilo mne, že prostorem nepoletují úlomky. Nejspíš se za dobu od výbuchu tolikrát odrazily od stěn, že jim k poletování nezůstala žádná vůle. Jejich poslední kontakt se stěnou pohltil tu poslední kapku kinetické energie a pohyb ustal. Vše bylo v naprostém klidu.

„Zdá se to OK, jdu dovnitř.”

„Doporučuji dodržet domluvený postup,” připomněl se konzultant ze Země.

„Samozřejmě...”

Ani jsem nedomluvil a už jsem cítil, jak Terka zdvihá mé nohy do směru, který jsem pro teď chápal jako nahoru. Ze své pozice bych sice dokázal do modulu vklouznout i v téměř neohebném skafandru, ale takhle jsme minimalizovali nebezpečí, že se rozpářu o otřepaný okraj.

Nasoukat dovnitř už jsem se musel sám. Terka se neměla jak zapřít, aby mne zatlačila dolů. Kdyby se o to pokusila, odletěla by od stanice a musela by ručkovat po laně zpět.

„Zamrzá obraz,” ozvala se ještě na chvíli Země a náhle zmlkla. Kovový obal modulu fungoval jako dokonalé odstínění. Od začátku jsme s tím počítali, ale teprve teď, když to opravdu nastalo, na mne dolehl pocit odlehlosti. Docela rád bych toho konzultanta zase slyšel.

„Země se ptá, jestli je všechno OK,” ozvala se Terka. Teď ležela u otvoru ona a fungovala jako retranslační stanice.

„No jo,” přestal mi konzultant chybět. „Pomalu se přibližuji k protější stěně. Kabinka sprchy je na hadry, ale vnitřek snad příliš poškozený není.”

„Řekni, až ti budu moct poslat nářadí.”

„Já jsem fertig,” zachytil jsem se pevně sloupku kabinky, a napnul jisticí lano.

Terka připnula brašnu s nářadím na karabinu, zaklapla za lano a lehce postrčila.

„Posílám.”

Sledoval jsem, jak taška poslušně sleduje směr lana. V jednu chvíli jsem zapochyboval, zda byl impuls dostatečně silný, jestli se nářadí nezasekne na půli cesty, ale tření mezi lanem a karabinou, které se v beztíži jen letmo dotýkaly, bylo zanedbatelné. Za chvíli už jsem připínal brašnu ke svému skafandru.

„Utrhl zbytek vnějších dveří od kabinky,” slyším, jak Terka tlumočí na Zemi, jako by zapomněla, že i ona má na přílbě kameru, „a vstupuje dovnitř.”

„Řekni jim, že vnitřek se zdá nepoškozený. Pokusím se teď vymontovat...”

Nedořekl jsem, že se chystám vymontovat odpadní kontejner, protože jsem polekaně uskočil stranou, což je ve stavu beztíže věc velice ošemetná. Následkem této neuváženosti jsem se dvakrát odrazil od stěn sprchové předsíňky a nepochopitelně skončil venku s hlavou natočenou směrem k podlaze. Patrně jsem při tom vykřikl, protože se ozval polekaný Terčin hlas.

„Co se stalo?”

Otočil jsem se v obrovském skafandru znovu směrem ke sprše. Hlavu jsem měl dole u jejího podstavce, nohy nahoře. Přímo před nosem jsem viděl kontejner na použitou vodu, který tvořil podlahu sprchové kabiny. Na vesmírné stanici při tak velkém výkonu sprchy bylo nutné vodu neustále recyklovat. V blízké budoucnosti se měl jeden recyklátor nainstalovat přímo tady. Zatím jsme nosili použitou vodu k hlavnímu recyklátoru ručně. Kontejner vypadal nepoškozený...

„Tak co se stalo?” vloudila se do Terčina hlasu úzkost.

„Nic, snad nic,” dal jsem o sobě vědět zamyšleně. „Připadalo mi, že proti mně něco vystřelilo.”

Zevrubně jsem prozkoumával vnitřek kabiny. Nikde se nic nehýbalo. Stěny zjizvené nárazy trosek po výbuchu vypovídaly, že tu nedávno bylo hodně rušno, ale teď se jen tiše leskly zamrzlými krůpějemi.

„Tak nevím,” ozval jsem se jen pro Terčin klid, „nic... to je zvláštní.”

„Co?”

„Ty stěny jsou pokryté zmrzlými kapkami. Už dávno by musely vysublimovat.”

„A je to voda?”

„Co by to... jasně, že je to voda... a přímo vidím, jak mizí, jak se ty kapky ztrácejí... co se to...?”

A bylo to tu zase. Tentokrát jsem neuskočil. Z kontejneru, z malého otvoru po střepině vytryskl sloupec páry. Ve světle reflektoru v mžiku vystoupal do výšky dospělého člověka, rozptýlil se po okolí a zmizel.

Sklonil jsem se k ojíněnému otvoru.

„Co tam je, já tam nevidím.”

„Ještě nevím, malá dírka do podlahy. Je v ní led.”

Ojínění kolem otvoru pomalu mizelo, i led v něm se leskl ve stále větší a větší hloubce. V tu chvíli mi to došlo a rychle jsem se odsunul.

„Už asi vím, co se stalo,” podával jsem hlášení a hledal v brašně lepicí pásku. „Nádrž je proražená, ve vakuu voda okamžitě vře, utíká jako pára, vyprskává další vodu a to mě vylekalo. Otvor se za chvilku ucpe ledovým špuntem, jenomže ten za chvíli vysublimuje a celé to začne znovu. Kdo ví, kolik vody tam ještě... už zase.”

Na další výtrysk už jsem byl připraven a když přestal, okamžitě jsem díru přelepil lepicí páskou. Tlak páry by těžko udržela, ale to obstará ten led. Mně stačí, když jen zabráním jeho sublimaci. Třeba ještě nějakou vodu zachráním.

„Máš prý tu nádobu odmontovat,” radila ze shora Terka.

„Opravdu?” zajímal jsem se, „Na to přišli sami? To musí být bedny...”

Odmontovat není správný výraz pro vyjmutí nádrže, která je chycená zaklapávací pojistkou. Stačí uzavřít ventil, zatlačit proti směru pružiny, která přitlačuje nádrž na těsnění odsávacího potrubí a je vymalováno. Když je vše v pořádku, nářadí není třeba.

Jenomže nádrž v pořádku nebyla a vyjmout nešla. Nejspíš byla proražená i někde jinde a přimrzla k okolí. Ke slovu přišlo nářadí z nejjednodušších, tedy kladivo. Nejprve jsem pouze zlehka poklepával, později jsem zaangažoval šroubovák do role páčidla a majzlíku.

„Pusť se, potvoro!” ulevil jsem si po chvíli námahy. Venkovní skafandr není na fyzickou práci stavěný. Vše jde ztuha, setrvačná hmota rukávů ztěžuje rozmachy kladivem, vnitřní chlazení přes všechnu svou důmyslnost selhává. Pot se mi řinul ze všech pórů, tekl do očí, do nosu, občas jsem ho vdechl.

„Jak to jde?” zazněl ve sluchátkách starostlivý hlas.

„Asi se za chvíli utopím.”

Věděla, o co jde. Při výcviku nás varovali, že ve skafandru si pot neotřeme.

„Odpočiň si chvilku.”

„Ještě do toho praštím,” nedal jsem se odradit, napřáhl se pořádně a zasáhl pravý přílbový reflektor.

Střepy se rozlétly, okolí potemnělo. V duchu jsem poděkoval konstruktérům, kteří nenechají nic náhodě a co mohou, to zdvojí. Nebýt levého reflektoru, octl bych se v naprosté tmě.

„Máš to nechat být,” hlásila po chvilce Terka po krátké poradě se Zemí. „V nádrži bude beztak málo vody, když celou dobu utíkala.”

„Dobře, přesouvám se k bodu dva.”

„Nechceš to přerušit, máš toho dost.”

„Nesmysl,” lhal jsem, jako když tiskne, „právě jsem se rozjel. Když jsem nádrž s močí kontroloval, byla skoro plná, chystal jsem se ji odnést k recyklaci. Nemůžeme ji tu nechat.”

„Hm...”

„No jaký hm!” reagoval jsem později ze sousední kabiny. „Voda jako voda.”

„Hm.”

„Tady to vypadá všechno v pořádku,” změnil jsem definitivně téma.

„Máš nejdříve uvolnit podlahový šroub.”

Nápověda samozřejmě nebyla zapotřebí, dělal jsem to už mockrát, ovšem nikdy ne ve vakuu. Nářadí potřebné k uvolnění toaletní nádrže nebylo přizpůsobené pro manipulaci v rukavicích skafandru. Hodně duševních sil jsem spotřeboval jen na vlastní práci, byl jsem rád, že se tam někde daleko nějaký dobrák ve skafandru snaží dělat to co já, učí se z nezdarů a mně posílají jen ověřené pokyny.

„Zdá se, že to mám,” oddechl jsem si po půl hodině perné práce.

„Přepočítej vyndané šrouby.”

Mrkl jsem na magnetickou podložku.

„Všechny.”

„Ventil na nádrži a ventil na potrubí.”

„Oba uzavřené.”

„Pojistka?”

„Zatím zajištěno.”

„Uvolnit.”

Naposledy jsem vše zkontroloval. Nejdůležitější jsou ventily. Kdybych zapomněl nějaký šroub, prostě nádrž nevyndám. Když se otevře ventil, uteče drahocenná kapalina. Vše vypadalo v pořádku.

„Odjištěno.”

„Teď pomalu vyvlíkni náústek nádrže z těsnění potrubí.”

Madla pro vyzvednutí nádrže byla naštěstí natolik masivní, že jsem jimi mohl provléknout i tlusté rukavice skafandru. S citem jsem táhl směrem od podlahy a pokud mi to vůle dovolila, kolébavým pohybem jsem nádrž milimetr po milimetru uvolňoval ze sevření. Mohl-li jsem pocítit z přelévání obsahu, měla by být nádrž téměř plná.

Po chvíli odpor povolil zcela. Kdybych nádrž nedržel, odlétla by pryč. Takhle jsem ji pouze odsunul stranou. Z podlahy se na mne černal nátrubek. Vzhledem k celkovému stavu stanice jsem si mohl odpustit opatřit ho zátkou. Tak přece se povedlo, měl jsem čas se sekundu dvě radovat z úspěchu.

Výměny nádrže na stanici za normálních okolností a jejich simulace na Zemi mají jedno společné. A jedním se liší od téže práce v otevřeném prostoru. Právě to vakuum. Mezi ventilem na nádrži a na potrubí zůstává technologický prostor. Zpravidla bývá vyplněný kapalinou.

Ve vakuu vře voda při jakékoli teplotě, pokud je ještě kapalná. Voda v nádržích přitisknutých na stěnu ozařovanou Sluncem kapalná je. Vře sice okamžitě, ale chvilku trvá, než to propukne po celém jejím objemu. O to je pak proces bouřlivější.

Samozřejmě, že v cestě výbuchu jsem stál já. Upřímně řečeno, energie výbuchu jednoho deci moči stojí tak maximálně za kavárenský bonmot v rámci vyprávění veselých příhod z vesmíru. Jenomže ta nevábná kapalina není zrovna destilovaná voda, její elektrický odpor není zanedbatelný, a když se dostane do rozbitého reflektoru, je schopna zajistit zkrat dostatečně dlouhý na to, aby vyhodil společnou pojistku obou reflektorů. Octl jsem se v naprosté tmě.

„Aarone!”

„Všechno v pořádku, jen jsem přišel o světlo. Ale nádrž mám!”

„Zkusím ti tam posvítit.”

„Moc to nepomáhá. Snad vidím nějaké světlo před kabinkou, ale tady uvnitř je tma jak... No nic, vyjdu ven, pak...”

„Jsi tam?” komentovala Terka mé odmlčení.

„Kde bych byl! Nemohu se pohnout, někde se zaseklo pojistné lano. Musím ho nejdřív uvolnit.”

„Tak co?” zajímala se Terka po chvíli.

„Nemůžu to najít. V těch rukavicích nemám vůbec cit. Lano jde někam do rohu, dál se nedostanu.”

„Dokážeš najít, kde lano pokračuje? Mohl by ses odpoutat a znovu přichytit kousek dál.”

„Nevím,” odpovídám po chvilce, „kde to pokračuje. Ale to nevadí, nepotřebuji lano, abych vylezl ven. Odpoutávám se.”

„Zamítá se!” zakřičela Terka po krátké poradě se Zemí. „Je to moc nebezpečné.”

„Pozdě, už jsem volný a vylézám z kabinky.”

Jedna stěna, druhá, tady je madlo, to znamená, že vchod je přede mnou, posunuji se o metr, dva. Čerň je jak bahno, úplně cítím její odpor. Už bych měl Terku vidět, stále nic.

„Tady jsem,” neudržela Terka naivní nápovědu.

Samozřejmě, že tam je. Ale kde? Z vysílačky neslyším směr. Otáčím se kolem dokola. Netuším, kolikrát jsem se otočil, ani kolem které osy. Konečně! Jedna, dvě jiskřičky vplouvají do zorného pole.

„Vidím tvé reflektory, jdu k tobě.”

Zase taková naivita: jdu k tobě! Dávno jsem ztratil oporu pod nohama. Musím čekat, až dopluji k nějaké stěně, pak se odrazím. Jenomže odraz po tmě o šikmé stěny bez opory... Připadám si jako kulečníková koule valící se prostorem od mantinelu k mantinelu. Už jsem se opět otočil a nevidím. Náraz, odraz, reflektory vplouvají do zorného pole. Zdají se trochu jasnější než dříve.

„Vidím tě! Jdu pro tebe... A jak mi to chcete zakázat?” odpověděla někomu v jejích sluchátkách, ještě než s ním ztratila spojení.

„Terko, neblázni, rozřízneš si v průlezu skafandr.”

„Už jsem vevnitř, jistím se lanem. Vidím tě už zřetelně. Za chvíli se otočíš a uvidíš mne také.”

Náhle jsem ve tmě rozeznal vlastní končetiny. Zdroj světla tedy musel být na blízku. Náraz do zad, měním směr letu, konečně mám Terku v zorném poli. Narazila do mne, ale nestačila mne zachytit. Už ji zase nevidím, mávám zoufale rukama ve snaze zachytit její lano, které se na chvíli zatřpytilo v záři reflektoru. Je to ale noha, která do něj vráží a kolem které se omotává.

„Myslím, že jsem se zachytil.”

„Já si to myslím také,” stěží Terka zadusila smích. „visíš za nohu.”

Lano zapružilo, smyčka kolem nohy se stáhla pevněji, Terka se začala vracet. V několika sekundách už jsem ji svíral v náručí. Trochu jinak, než jsem si to představoval za jiných okolností, ale neméně šťastný.

„Přichyť se karabinou.”

„Rozkaz, šéfe. Dík, žes pro mne došla. Navrhuji jít domů.”

„Jdeme. Na tu nádrž kašlem, vzal ji čert. Stejně je to eklhaft.”

„Moc se netěš!” zatřásl jsem objemnou krabicí přichycenou karabinou na druhém boku. „Myslíš, že jsem ji na chvíli pustil?”

•

Sáhl jsem po bločku, plném přeškrtaných a přepisovaných poznámek. V číslicích se skrývaly naše zbylé zásoby, denní dávky a dny zbývající do příletu rakety. Po získání nádrže z Kiba jsme se dostali k hranici přežití, i když se při recyklaci moči získávají zpět jen dvě třetiny původního objemu. Tehdy jsem podlehl optimismu a dokonce jsem snil o nás dvou po návratu na Zemi. Pak přišla realita, technické problémy, které způsobily zpoždění startu rakety. Moje čmárání v bločku už nic nezmění. Vidím, že výpočet je bez chyby.

Vyhlédl jsem na chodbu. Prázdná, nikde nikdo. Šumot ventilace přerušuje pouze slabé oddechování ze sousední kóje. Opatrně nahlédnu. Je to nepřístojné, strkat nos do soukromí. Ale jen na chvilku, na malý okamžik, jen si obtisknout její tvář do paměti, vypálit do sítnice, abych ten obrázek už nikdy nezapomněl.

Spí v prapodivné poloze, ze které by ji v zemské tíži druhý den bolela záda. Tady je to jedno. Protáhla se a otočila hlavu. Z profilu jí to vždycky slušelo. Ani žízní rozpraskané rty neubraly nic z její krásy. Tak rád bych je políbil. Zlehka, aby se neprobudila. Jen tak, aby se jí vloudil hezký sen...

Rychle jsem vycouval, než mne napadne své nápady realizovat. Terka se teď nesmí probudit. Nesmí mne ani zahlédnout, domlouvám si celou cestu do kuchyně. Pečlivě za sebou zavírám, aby ani hlásek neunikl, a zapínám počítač.

„Terezko,” nahrávám vzkaz, „přál jsem si, abychom byli spolu někde sami. Teď se mi to splnilo a radost nemám. Několikrát jsem přepočítal, jak dlouho nám ještě voda vydrží. Snažil jsem se to před tebou tajit, ale je mi jasné, že už sama tušíš, jak na tom jsme. Ať nás ze Země napájejí optimismem, jak chtějí, voda vystačí sotva do poloviny doby, než budou schopni poslat zásoby. A o to právě jde. Pamatuješ na trojčlenku? Jak dlouho vydrží voda jednomu člověku, když dvěma lidem vydrží polovinu doby? Chápeš? Elementární. Když si ještě uvědomíš, že mé tělo má přece jenom větší spotřebu, tak ti vyjde, že beze mne bys měla docela slušnou šanci přežít.”

Na chvíli jsem vypnul nahrávání. Dlouhý proslov vysušil mluvidla, nemohl jsem pokračovat. Instinktivně jsem se ohlédl po lednici s posledními zbytky pití.

„A proto teď odejdu,” pokračoval jsem, když jazyk přestal stávkovat. „Jako bych už viděl, jak se na to budou tvářit mí blízcí.” Přes svíravou žízeň a strach, který mnou začal prostupovat, jsem se nad tou představou musel pousmát. „Lior se chytne s tetou, jestli je to omluvitelné nátlakem okolností, budou mávat talmudem... Mně na tom nezáleží. Záleží mi na tom, abys mi odpustila ty, že jsem tě tu nechal samotnou. Drž se!”

Tentokrát jsem nahrávání vypnul definitivně. Zavřel jsem dveře a nalepil na ně lístek se vzkazem pro Terku, aby si přehrála vzkaz, a odplul jsem k přechodové komoře.

„Vsadil bych se, žes nečekal, že se tady tak brzy potkáme, co?” pozdravil jsem s povzdechem Robonauta 2, kterého zatím nebyl důvod vracet na své místo. Teď se mi tu hodil. „Budeš mi muset zase pomoct. Ale neboj, je to naposled.”

Sejmul jsem skafandr a zaváhal. Nebylo by rychlejší prostě otevřít dveře? Trvalo by to jen chvilku... Ne, na to nemám. Mělo by stačit odpojit vzduchotechniku skafandru. Kyslík, který zbude ve skafandru, nějakou dobu vydrží, jen se bude pomalu měnit na oxid uhličitý, ničeho si ani nevšimnu, jen na mne padne únava...

„Tak se tu měj pěkně, R2, a dej pozor na tu moji holku,” řekl jsem ještě robotovi, uzavřel přílbu a spustil odsávání vzduchu z kabiny.

Sekundy se vlekly, dostal jsem strach, že mi vzduch dojde dříve, než opustím stanici. Hloupost, samozřejmě, tak rychle se skafandr nevydýchá, zvlášť když jsem v klidu. Konečně jsem venku. Země se vznáší nade mnou, stačí se odrazit... Můj poslední výlet... Každý mi ho může závidět... Po duši se mi rozlil klid, po předchozím strachu ani památka, trhnu všechny rekordy v délce pobytu na oběžné dráze i ve volném prostoru.

Ještě se přesvědčím, že je komora dobře uzavřená a přehlédnu stanici. Pěkné dobrodružství... Něco nehraje, něco je jinak. Celý povrch stanice je posetý asi stovkou předmětů kulového tvaru. Jeden, ne, dva přímo tady, pár kroků ode mne.

V tu chvíli jsem to nechápal, jediné vysvětlení, které mne napadlo, mělo něco společného s myšlenkami na zázrak a manu nebeskou. Ten zázrak později vysvětlili experti od Liora.

Nanodružice se vrhají na všechno, co považují za trosku. Tedy na všechno, co nemají v databázi aktivních družic. ISS v té databázi samozřejmě figuruje, ale výbuch na Kibu ji odsunul na jinou dráhu. V tu chvíli se stanice v očích nanodružic stala také smetím, které si zaslouží odklidit. Smetí o obrovské hmotnosti. Taková hmotnost si zaslouží celou úklidovou četu...

Skláním se pro ty dva nejbližší míče. Jsou již trochu promačklé, ale vody v nich je stále dost. Jsou přimrzlé kapkou vody k tělesu stanice. Tak to konstruktéři plánovali, tak to má fungovat. Zítra se s Terkou vypravíme pro zbytek. Teď honem zpátky, rychle než se vzbudí. Musím smazat ten trapný vzkaz.

•••

Doslov

Dragon po večeři

Nejdražší vědecké zařízení nikde na Zemi nenajdete. Jeho zafinancování je mimo možnosti jakékoliv země. I proto nese ve svém názvu přízvisko mezinárodní. Vzhledem k jeho umístění a s citem pro jazykovou hříčku ji můžeme označit za nadnárodní, protože nad těmi národy létá ve výšce asi 400km. Je to orbitální stanice ISS.

Je to kus budoucnosti, ve které se žije už dnes. Pojďme se podívat, co takový život obnáší. Prohlídka nebude úplná, dokonce ani systematická. Prostě jen projdeme stanicí a povíme si o tom, která skutečná zařízení jsme využili v naší povídce Večeře pro Dragona.

Začneme v modulu Cupola. Z vnitřku bude někomu připomínat věž slavného bombardéru B-29, někomu věž neméně slavného Millennia Falco z Hvězdných válek. Stejný

úkol - zajistit pozorovateli panoramatický výhled - dal vzniknout podobnému technickému řešení. Jeden rozdíl tu ovšem je. Okna Cupoly jsou opatřena okenicemi. Riziko poškození mikrometeoritem je v příběhu inspirováno reálnou hrozbou, se kterou se potýká současná kosmonautika.

Další téma, kolem kterého se točí příběh Večeře pro Dragona, je voda. Japonští inženýři by patrně přijali s nevolí, že jsme jim z jejich modulu Kibo udělali vodárnu. Přesněji řečeno ne z celého, pouze z logistického modulu. Stanice Kibo (do češtiny Naděje) má tvar písmene L. Dva na kolmo spojené válce, kde ten menší - logistická část - slouží mimo jiné jako přetlaková komora.

Dále Kibo disponuje vnější pracovní plošinou a mechanickou rukou. Tímto způsobem dokáže obsluha dostat na oběžnou dráhu menší předměty, aniž by museli podnikat nebezpečný výstup do kosmického prostoru.

Komfort, který na orbitální stanici nabízíme v povídce, posádka nikdy mít nebude. Ve skutečnosti vodu skladují ve vacích. S vodou se samozřejmě nesmí plýtvat, na druhou stranu není nutné nějak úzkostlivě šetřit. Na starších orbitálních stanicích byly dokonce k dispozici sprchy a ukončení jejich provozu bylo spojené s obtížnou manipulací a diskutabilní účinností, nikoli s nedostatkem vody. Dnešní obyvatelé ISS řeší očistu pouze mokrými ručníky.

Vodu se daří poměrně dobře recyklovat. Nejvíce vody systémy získají ze vzdušné vlhkosti. To je nezbytné nejen kvůli samotné vodě. Voda, kterou posádka vydýchává, by se srážela na stěnách a především na elektrických zařízeních. Bez tohoto systému by stanice po velmi krátké době přestala fungovat.

Pak je tu ještě voda, která projde tělem jiným způsobem a skončí v kosmické toaletě. I ta se dá vyextrahovat. Účinnost se v reálu pohybuje kolem sedmdesáti procent. Takhle získaná voda je nezávadná a může se používat k pití. Lze ji také elektrolyticky rozložit na kyslík a vodík. Použití kyslíku k dýchání je jasné. Vodík se buď vypouští jako nepotřebný ven ze stanice, vyspělejší systémy ho nechávají reagovat s vydechovaným oxidem uhličitým za vzniku vody.

Nakonec tu zůstává problém uchování vody. Skladovaná voda má tendenci se kazit. V americké části ji desinfikují jódem, v ruské stříbrem. Obě metody jsou asi stejně účinné, problém je v tom, že se nesmí ruská a americká voda smíchat. Do ruského recyklátoru se nesmí dostat jód, do amerického stříbro.

V posledních letech je stále obtížnější volit při popisu posádky to správné označení. Pojmenování kosmonaut a astronaut již přešlo do širšího povědomí. Ten první je frekventant ruského vesmírného programu, ten druhý amerického. Od doby, co vypustili na oběžnou dráhu svého člověka Číňané, máme i tchajkonauta. Sami Číňané však tento výraz nepoužívají, říkají: jü-chang-jüan (účastník kosmického letu) nebo chang-tchien-jüan (člověk plující nebem). Jenomže tím výčet nekončí.

Od roku 2011 má orbitální stanice stálého obyvatele. Není to kosmonaut ani astronaut, tím méně tchajkonaut, ale robonaut. Robotický pomocník humanoidního vzhledu. Do kosmu se dostal až Robonaut 2. Nevyžadovalo mnoho fantasie začít ho nazývat familiárně R2. Ostatně, svému vzoru z Hvězdných válek se podobá nejen jménem. Zatím nějak výrazně nepomáhá, vše je ve stádiu výzkumu a zkoušek. Výhledově by měl být opatřen nohama, aby zvládl drobné údržbářské práce vně stanice. Bude-li úspěšný, dostane jiná jeho verze místo nohou kolečka a vydá se na Mars. Tam mu budeme říkat Centaur.

Nejtvrdší oříšek pro autora sci-fi, který chce, aby jeho příběh respektoval technickou realitu, je, jak dostat hrdinu do maléru a jak ho pak z maléru vytáhnout. Proč dostat hrdinu do a z maléru je zřejmé. Bez maléru příběh připomíná Šípovu-Uhlířovu písničku: Čert vyletěl z elektriky a nic se nestalo. A proč je to tak těžké? V kosmické technice je vše několikanásobně jištěno. Přesto se maléry dějí a leckdy jsou vážné. Autor musí najít díru v systému, ale zase ne takovou, aby ji hrdina nedokázal zacpat.

Otázku bezpečnosti na ISS často řeší zdvojení. Ruská a americká část má svůj vlastní environmentální systém, pokud by selhal jeden, druhý může jeho úlohu nouzově suplovat. A není to jen obyčejné zdvojení, že je všechno dvakrát. Často systémy pracují na odlišných principech. Každý má svou Achillovu patu jinde, posádka má slušnou šanci, že neodejdou oba systémy najednou.

Je to již zmíněný systém recyklace vody a vzduchu, k čemuž třeba započítat i sociální zařízení. Zdvojené je řídicí centrum, mnohé přístroje důležité k zabezpečení chodu stanice. Ruské skafandry Orlan mají diametrálně odlišnou koncepci od amerických EMU.

V příběhu zmiňujeme požár na stanici. K podobné situaci již ve vesmíru došlo, oheň představuje opravdové nebezpečí. Na straně ohrožených stojí nepřítomnost gravitace. Oheň, tak jak ho známe ze Země, může exitovat, protože horké spaliny stoupají vzhůru a na jejich místo se tlačí čerstvý vzduch. V beztíži má oheň tendenci udusit se ve vlastních zplodinách. Bohužel, ze stejných důvodů by se ve vlastních zplodinách udusil i člověk, proto je v orbitálních stanicích nucený oběh vzduchu - pořád tam fouká, což dělá ohni velice dobře.

Při požáru je třeba veškerou ventilaci vypnout. Pak je tu ovšem nebezpečí udušení v kouři. První, co posádka musí udělat, je sáhnout po dýchacích maskách. A opět je tu zdvojení technologií. Americké dýchací masky mají zásobník čistého kyslíku, ruské obsahují schránku s chemikáliemi, které dokáží rekuperovat vydýchaný vzduch. Obě řešení mají své výhody i nevýhody. Americké vydrží kratší dobu a není jisté, že láhev s kyslíkem v době nepoužívání poněkud neutekla. Na druhou stranu, jsou jednoduché, potažmo spolehlivější a snáze se inicializují. Ruské vydrží déle, nehrozí ztráta tlaku, ale inicializovat se musí správným dýchacím úkonem, který se v panice nemusí zdařit. Případná jedovatá zplodina v masce zůstává.

Po nasazení masek následuje hašení. Hasicí přístroje se příliš neliší od těch pozemských, nicméně uvažuje se i o jiných principech. Nedávno byl na Zemi vyzkoušen nový princip hašení požáru pomocí hlubokých tónů. První pokusy vypadají slibně, otázka je, jak by hašení probíhalo v beztíži. Nezbývá, než vyzkoušet.

V případě, že selže vše, je třeba stanici evakuovat. Do poslední mise raketoplánu roku 2011 tu byly dvě různé technologie dopravy posádky. Půjde-li vše, jak má, mohli bychom se dočkat dalšího amerického dopravního prostředku

v roce 2018. O prvenství soupeří firma Boeing s lodí Starliner a mladá firma Space X s lodí Dragon. Na vývoj pilotovaného dopravního prostředku dostal Boeing od NASA 4,2 mld dolarů, Space X jen 2,6. Snad i proto jsme v naší povídce upřednostnili Dragon. Hlavní důvod je ovšem iracionálnější. Název Dragon se nám prostě líbil více.

V současné době zajišťuje transport posádky pouze ruská strana. U orbitální stanice by v každém okamžiku měly kotvit alespoň dva Sojuzy. Jsou to sice stroje koncepčně staré již čtyřicet let, ale obecně jsou považovány za spolehlivé. Čtyřicet let vychytávání nedostatků se muselo někde projevit. Na druhou stranu, o pohodlí se nedá mluvit ani v prvním přiblížení. Přistání může probíhat ve dvou režimech - v pilotovaném a po balistice. Druhý z nich je pro otrlé povahy, ale v případě ohrožení dokáže posádku dostat na Zemi bez ohrožení na životě.

Vesmírné posádky byly dříve rekrutovány ze stoprocentních chlapů a ze stoprocentních žen. Adepti procházeli výcvikem a vyšetřeními, ve kterých obstál jen málokdo. I dnes je výcvik důležitý, ale do popředí zájmu se kladou schopnosti snést se dlouhodobě s úzkým kolektivem. Důležitá je také vědecká profese.

Hlavní vědecká zápletka - nanodružice odstraňující kosmické smetí z oběžné dráhy - odráží několik skutečných problémů současnosti. Předně je to sám problém kosmického smetí. Za poslední půlstoletí se na oběžné dráze nashromáždilo tolik dosloužilých satelitů, že představují opravdové bezpečnostní riziko. Některé po čase shoří v atmosféře, ale to je většinou proces dlouhodobý, více než kompenzovaný novými a novými družicemi ať již komerčního, vojenského či vědeckého zaměření.

V současnosti je registrováno několik tisíc satelitů (funkčních i vysloužilých), které je při plánování třeba zohledňovat. Seznam není úplný, protože mezi nimi dochází ke srážkám, drobí se na menší, ale stále nebezpečné trosky. Vzájemné rychlosti mohou nabývat obludných hodnot, takže i malá troska je schopna přivodit fatální poškození.

V povídce jsme hledali způsob, jak se s nebezpečným fenomenem vyrovnat. Došli jsme k závěru, že s tak početným houfem trosek se může vypořádat jen početná úklidová četa. Využili jsme hit posledních několika sezón - nano- nebo piko-družice. Jsou to elektronikou nacpané krychličky o hraně cca 10 cm. Naše nanodružice jsou proti nim hloupé, jednoúčelové strojky s kolektivním chováním. Jejich vlastní pohyb jsme zabezpečili iontovými mikromotorky. Ani to není žádná fantasie. Iontové motorky o velikosti větší mince se již několik let testují.

Při psaní povídky jsme se snažili, abychom se nedostali do rozporu s realitou. Největší starost jsme měli s dobrodružstvím při záchraně Terezy. Tereza má vylézt bočním otvorem Sojuzu do vesmíru. K dispozici má pouze skafandr Sokol, který je pro takové výkony naprosto nevhodný. Ve vakuu se nafoukne a Tereze výstup značně zkomplikuje.

Nevařili jsme z čisté vody. Podobná příhoda se stala kosmonautu Leonovovi. Jednalo se tenkrát o historicky první výstup člověka do kosmického prostoru, skafandry byly v počátcích. Při pokusu o návrat do lodi zjistil, že natlakovaný skafandr těsným otvorem neprojde. Leonov musel upouštět tlak, dokud skafandr poněkud nesplaskl a nedokázal se protáhnout dovnitř. Pozdějším šetřením se zjistilo, že se kosmonaut dotkl hranice ztráty vědomí.

Dá se událost naroubovat i na Sojuz a skafandr Sokol? Zjistit poloměr otvoru není problém (33cm). Se skafandrem je to ošidnější. Jaké budou po natlakování? A co topornost, jak změní schopnost Terezy prolézt otvorem? Nakonec jsme v kartonu od automatické pračky vystřihli otvor požadovaného rozměru, navlékli se do svetrů a zimních bund a snažili se před nevěřícími zraky našich dětí a kočky prolézat ven a zase dovnitř. Nakonec jsme dospěli k závěru, že při troše dobré vůle by Tereza problémy mít mohla. Že jsme se při tom ani trošku nenudili, je nasnadě. Doufáme, že jsme alespoň část dobrodružství přenesli i na vás.

Dana a Rudolf Mentzlovi

Večeře pro Dragona

Žádná část této publikace nesmí být publikována a šířena žádným způsobem a v žádné podobě bez výslovného svolení autorů.

Autoři: Mgr. Dana Mentzlová, Ing. Rudolf Mentzl

dana.mentzlova@gmail.com, rudolfmentzl@gmail.com

Grafika a obálka: Volně šiřitelné fotografie